УХВАЛА

09 грудня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/1823/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,

секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,

розглянувши касаційну скаргу Державного підприємства «Лісогосподарський інноваційно-аналітичний центр»

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.04.2025 (суддя Турчин С. О.) та постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.08.2025 (Ходаківська І. П. - головуючий, судді Демидова А. М., Владимиренко С. В.) у справі

за позовом Державного підприємства «Лісогосподарський інноваційно-аналітичний центр»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтелектуальний транспортний сервіс»

про визнання недійсним меморандуму про співпрацю та партнерство,

(У судове засідання з`явилися представники: позивача - Зарічний І. Я., відповідача - Лук`яненко В. О.),

ВСТАНОВИВ:

1. Державне підприємство «Лісогосподарський інноваційно-аналітичний центр» (далі - ДП «ЛІАЦ) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтелектуальний транспортний сервіс» (далі - ТОВ «Інтелектуальний транспортний сервіс») про визнання недійсним меморандуму від 10.09.2024 про співпрацю та партнерство між ДП «ЛІАЦ» та ТОВ «Інтелектуальний транспортний сервіс» на основі договору поставки №13/06-1 від 13.06.2024.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Меморандум укладений всупереч інтересам позивача, його зміст не відповідав справжньому волевиявленню позивача та був спрямований на задоволення особистих інтересів його підписантів. Матеріально-правовою підставою позову визначені статті 16, 92 , 203, 215, 216, 232, 237, 239 Цивільного кодексу України.

2. Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.04.2025 у справі №910/1823/25, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.08.2025, у позові відмовлено.

Судові рішення аргументовані тим, що позивачем належними доказами не підтверджено наявності зловмисної домовленості представників позивача з відповідачем, а лише у позові констатовано про наявність, з точки зору позивача, такої домовленості.

Аналіз умов Меморандуму про співпрацю та партнерство від 10.09.2024 свідчить про те, що Меморандумом зафіксовано певні домовленості між сторонами, наміри сторін щодо подальшої співпраці, а також обставини щодо поставки постачальником програмного забезпечення. Фактично, Меморандум має інформаційних характер та відображає конкретні обставини та попередні домовленості (зокрема, повторної інсталяції програмного забезпечення) та події, що вже відбулися станом на час його підписання речей (здійснення позивачем 05.08.2024 часткової оплати, встановлення відповідачем програмного забезпечення). Зміст Меморандуму не передбачає виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків і не встановлює конкретних правових наслідків для сторін.

Отже, меморандум не є правочином в розумінні статей 202, 626 Цивільного кодексу України, який породжує юридичні наслідки, оскільки не містить волевиявлення сторін щодо надання йому сили договору чи додаткової угоди до договору, не містить положень, які б свідчили про набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків його сторін в результаті його підписання.

Оспорюваним Меморандумом не вносилися зміни до договору поставки №13/06-1 від 13.06.2024, укладеного за результатами процедури публічної закупівлі. Положення Меморандуму не відображені у додатках до договору.

Не призводить Меморандум і до зміни істотних умов відповідно до ч.5 ст.41 Закону України «Про публічні закупівлі» та п.19 Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 2022 року № 1178.

Також Меморандум відсутній у переліку документів, який підлягає обов`язковому опублікуванню на веб-порталі публічних закупівель згідно із ст.10 Закону України «Про публічні закупівлі» та відповідно публікація такого документа не здійснювалася.

З урахуванням наведеного, оспорюваний Меморандум, як документ, який не встановлює нових юридичних наслідків, а лише відображає певний стан речей та фіксує наміри сторін, які не породжують для сторін жодних правових наслідків та, відповідно не можуть впливати на дію, зміну, припинення або виконання основного договору, не може визнаватися судом недійсним, з огляду на відсутність обов`язкових ознак правочину.

Отже, Меморандум не може бути самостійним предметом позову і, відповідно, способом захисту, порушеного, оспореного права, оскільки, лише в межах розгляду справи пов`язаної з вимогами за основним зобов`язанням може бути надана оцінка положенням Меморандуму, як доказу виконання/невиконання сторонами обов`язків за договором.

3. ДП «ЛІАЦ» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій викладено прохання рішення Господарського суду міста Києва від 17.04.2025 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.08.2025 у справі №910/1823/25 скасувати і задовольнити позовні вимоги.

Підставою касаційного оскарження є пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Скарга обґрунтована тим, що суди не врахували висновок Верховного Суду, наведений у постанові від 13.11.2024 у справі № 361/6846/20 про можливість оскарження Меморандуму.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач вказує на безпідставність доводів скаржника та просить залишити без змін оскаржені судові рішення.

4. Дослідивши доводи, викладені у касаційній скарзі, та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 910/1823/25 з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 вказала, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Враховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), Велика Палата Верховного Суду визнала за потрібне конкретизувати раніше викладені Верховним Судом висновки щодо цього питання та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Отже для розгляду касаційної скарги у межах підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України необхідно встановити, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норму права, всупереч наявним висновкам Верховного Суду щодо застосування такої норми у правовідносинах, які є подібними зі справою, яка розглядається.

Однак Верховний Суд зауважує, що справи, на які посилається скаржник на обґрунтування підстави касаційного оскарження, стосуються інших обставин, які не можна вважати релевантними щодо відносин у справі № 910/1823/25.

Так, у справі № 361/6846/20, на яку посилається скаржник, предметом позову було визнання правочину недійсним. Як слідує із судових рішень, позовна заява була мотивована тим, що між сторонами укладено меморандум, відповідно до якого вони засвідчили своє бажання припинити взаємні судові та позасудові розбіжності, які існували між ними. Апеляційний господарський суд, з яким погодився Верховний Суд, відмовив у позові і зазначив, що оспорюваний меморандум був підписаний обома сторонами, доказів обмеження обсягу цивільної дієздатності у сторін правочину не надано, а та обставина, що в подальшому умови, визначені у ньому, сторонами не виконувались або виконувалися не у повному обсязі, не свідчить про відсутність дійсності намірів учасників на створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Колегія суддів зауважує, що у постанові від 13.11.2024 у справі № 361/6846/20, на яку посилається скаржник, Верховний Суд не викладав правових висновків щодо особливостей оскарження меморандуму. Висновок Верховного Суду стосується визначення ознак фіктивного правочину та визнання його у зв`язку з цим недійсним. Водночас у справі № 910/1823/25, яка переглядається, зазначене не було ні підставою позову, ні підставою касаційного оскарження.

6. Таким чином, звертаючись із касаційною скаргою, обґрунтованою підставою оскарження, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник хоча і посилався на висновок Верховного Суду, але не врахував, що відповідна постанова повинна бути ухвалена у подібних відносинах. Тобто важливим було довести, що суд не врахував, що відповідні норми матеріального або процесуального права саме у подібних відносинах застосовуються інакше і на цьому вже акцентував увагу Верховний Суд. Саме виконання зазначених вимог надає Верховному Суду повноваження у межах приписів 300 ГПК України для перегляду судових рішень.

Оскільки зазначених вимог заявник не здійснив, а висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду, на яку посилався скаржник, обґрунтовуючи вимоги, заявлені у скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі № 910/1823/25, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Державного підприємства «Лісогосподарський інноваційно-аналітичний центр» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.04.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.08.2025 у справі № 910/1823/25.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ спосіб, у який стаття 6 Конвенції (право на справедливий суд) застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France», № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23.10.1996; «Brualla Gуmez de la Torre v. Spain», № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19.12.1997).

Усталена практика ЄСПЛ наголошує, що право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це зумовлено виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким має на меті забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай запроваджуються для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Чинне законодавство України надає Верховному Суду право використовувати процесуальні фільтри, закріплені в пункті 5 частини першої статті 296 ГПК України, що повністю узгоджується з прецедентною практикою ЄСПЛ, положеннями статті 129 Конституції України, завданнями і принципами господарського судочинства.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Державного підприємства «Лісогосподарський інноваційно-аналітичний центр» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.04.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.08.2025 у справі № 910/1823/25 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ