ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

"18" грудня 2025 р. м. Київ Справа №911/3678/25

Господарський суд Київської області у складі судді Третьякової О.О., розглянувши матеріали

За позовом Заступника керівника Обухівської окружної прокуратури (08700, Київська обл., м. Обухів, вул. В.Чаплинського, буд. 7) в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/9)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стріт-Інвест» (01054, м. Київ, вул. Павлівська, буд. 4-8),

про відновлення становища, яке існувало до порушення

встановив:

Заступник керівника Обухівської окружної прокуратури (далі прокурор) звернувся до Господарського суду Київської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (далі позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стріт-Інвест» (далі відповідач, ТОВ «Стріт-Інвест») про відновлення становища, яке існувало до порушення. У позовній заяві прокурор просить також залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Державне підприємство «Український карантинний розсадник» (далі третя особа, ДП «Український карантинний розсадник»).

Позовні вимоги мотивовані порушенням права державної власності на об`єкт житлової нерухомості базу відпочинку «Мрія» (реєстраційний номер 31) шляхом проведення подвійної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер 231) за відповідачем.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що у державній власності перебуває об`єкт житлової нерухомості база відпочинку «Мрія» загальною площею 764,1 кв.м., яка складається із 27 літніх будинків загальною площею 565,3 кв.м., клубу, вбиральні та складу балонів та розташована за адресою: Київська обл., Обухівський р-н, селище Козин, вул. Набережна-Лугова, 5; реєстрація права власності держави на вказаний об`єкт житлової нерухомості в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (ДРРП) проведена 02.04.2015, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 31; вказаний об`єкт перебуває на балансі ДП «Український карантинний розсадник» (третя особа), функції з управління ним здійснює Фонд державного майна України (позивач). Прокурор у позовній заяві посилається на те, що на території бази відпочинку «Мрія» перебувають сторонні особи і що відповідач (ТОВ «Стріт-Інвест») неправомірно зайняв вказане державне майно базу відпочинку «Мрію» за наступних обставин. Прокурор зазначає, що під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000161 від 24.03.2020 встановлено, що 09.08.2019 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вперше було здійснено реєстрацію об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 231 під назвою «будівля», загальною площею 627, кв.м., яка розташована за адресою: Київська обл., Обухівський р-н, селище Козин, вул. Набережна-Лугова, 9-Б, а власником цього об`єкта указано ОСОБА_1 . Підставою для первісної державної реєстрації вказаного об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 231 був біржовий контракт від 21.07.2003 №1109 про купівлю-продаж нерухомості, укладений ОСОБА_1 як покупцем на товарній біржі «Українська біржа «Десятинна». Надалі, на підставі рішення єдиного учасника (засновника) ОСОБА_1 14.08.2019 була проведена державна реєстрація створення юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Стріт-Інвест», а вже 23.08.2019 в ДРРП зареєстровано відомості про перехід права власності на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 231 до ТОВ «Стріт-Інвест» на підставі акта приймання-передачі майна від ОСОБА_1 до статутного капіталу вказаного товариства від 22.08.2019 та рішення засновника ( ОСОБА_1 ) від 14.08.2019. Прокурор з посиланням на надані ним докази стверджує, що біржовий контракт від 21.07.2003 №1109 про купівлю-продаж нерухомості, покупцем за яким є ОСОБА_1 , є підробкою, рішення про присвоєння будь-якому об`єкту нерухомого майна поштової адреси: Київська обл., Обухівський р-н, селище Козин, вул. Набережна-Лугова, 9-Б, не приймалось, будь-які правові підстави для здійснення державної реєстрації права приватної власності на неіснуюче в дійсності нерухоме майно за Падеріним М.О. з відкриттям розділу ДРРП та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 231, а в подальшому і для державної реєстрації переходу цього права до відповідача відсутні. За твердженням прокурора, під час огляду місця події достеменно підтверджено факти стосовно того, що на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 31, який перебуває у власності держави в особі Фонду державного майна України базу відпочинку «Мрія», що розташований за адресою: Київська обл., Обухівський р-н, селище Козин, вул. Набережна-Лугова, 5, одночасно зареєстровано право приватної власності за ТОВ «Стріт-Інвест» як на об`єкт нерухомого майна з назвою «будівля» з реєстраційним номером 231, розташований за неіснуючою адресою: Київська обл., Обухівський р-н, селище Козин, вул. Набережна-Лугова, 9-Б.

З наведених підстав прокурором заявлені позовні вимоги в такій редакції: відновити становище держави в особі Фонду державного майна України, яке існувало до порушення вимог реєстраційного законодавства, що спричинило перешкоди у здійсненні права розпоряджання та користування державним майном базою відпочинку «Мрія», загальною площею 764,1 кв.м, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, селище Козин, вул. Набережно-Лугова, 5, з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31, шляхом скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Стріт-Інвест» на неіснуючий об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 231 будівлю, загальною площею 627 кв.м, розташовану за адресою: Київська область, Обухівський район, селище Козин, вул. Набережно-Лугова, буд. 9-Б, закриття розділу Державного реєстру прав щодо цього об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 231 як відкритого безпідставно та зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Стріт-Інвест» звільнити незаконно зайняті приміщення вищевказаного державного майна бази відпочинку «Мрія», загальною площею 764,1 кв.м, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, селище Козин, вул. Набережно-Лугова, 5.

Дослідивши матеріали позовної заяви, суд вважає за необхідне її повернути заявнику, оскільки останнім порушено правила об`єднання позовних вимог.

Із позовної заяви вбачається, що в ній прокурор об`єднав декілька позовних вимог, обравши одночасно декілька способів захисту стверджуваного у позові порушення права державної власності, а саме.

Хоча в позовній заяві прокурор і стверджує, що в якості способу захисту ним обрано передбачений пунктом 4 частини 2 ст. 16 Цивільного кодексу України такий спосіб захисту, як відновлення становища, яке існувало до порушення, (стор. 16 позовної заяви) і що ця позовна заява містить одну вимогу немайнового характеру, спрямовану на припинення формального «книжкового володіння» відповідачем неіснуючим нерухомим майном та цим самим відновлення становища держави, яке існувало до порушення, (стор.35 позовної заяви) тим не менш у прохальній частині позовної заяви прокурором, окрім вимоги про відновлення становища, яке існувало до порушення, заявлено також позовну вимогу про зобов`язання відповідача звільнити незаконно зайняті приміщення вищевказаного державного майна бази відпочинку «Мрія», загальною площею 764,1 кв.м, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, селище Козин, вул. Набережно-Лугова, 5.

Диспозитивність - це один з базових принципів судочинства (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України), керуючись яким, особа, що звертається з позовом, самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти.

Також, відповідно стаття 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Тобто суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача або прокурора.

Водночас, у постановах від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 і № 554/10517/16-ц та від 12.07.2023 у справі №757/31372/18-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально. Надміру формалізований підхід до заявлених позовних вимог (за яким позивач у позовній заяві повинен вказати спосіб захисту, визначений Цивільним кодексом України) суперечить завданням цивільного судочинства щодо справедливого та неупередженого вирішення судом цивільних спорів з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Сформульовану прокурором у позовній заяві вимогу про зобов`язання звільнити незаконно зайняті приміщення суд розцінює як негаторну позовну вимогу.

Так, відповідно до частини 1 ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Негаторний позов має на меті усунення тривалих порушень зазначених повноважень власника, а не тих, що мали місце в минулому.

На відміну від віндикації, яка є позовом неволодіючого власника від володіючого не власника (ст. 387 Цивільного кодексу України), негаторний позов це позов про захист права власності від порушень, не пов`язаний із позбавленням володіння. Віндикаційний позов і негаторний є взаємовиключними (пункт 4.20 постанови Верховного Суду від 29.08.2018).

На вказані приписи статті 391 Цивільного кодексу України, які визначають негаторний позов, посилається і сам прокурор в позовній заяві (стор. 20 позовної заяви).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 922/3166/20, з посиланням на правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18, зазначено, що позов власника майна про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов) відповідає способу захисту, визначеному у пункті 3 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України, припинення дії, яка порушує право.

Отже, доводи прокурора у позовній заяві, що в ним пред`явлено лише одну вимогу немайнового характеру, спрямовану на припинення формального «книжкового володіння» відповідачем неіснуючим нерухомим майном та відновлення у такий спосіб становища держави, яке існувало до порушення, спростовуються тим, що прокурором в позовній заяві заявлено також негаторну вимогу про звільнення приміщень, яка сама не належить до такого способу захисту порушеного права, як відновлення становища, яке існувало до порушення, а відповідає такому способу захисту, як припинення дії, яка порушує право.

Суд зауважує, що в даній ухвалі він не вирішує питання про обґрунтованість чи необґрунтованість позовних вимог, оскільки це питання підлягає вирішенню при розгляді спору по суті, а лише констатує, що прокурором в одній позовній заяві фактично об`єднано дві позовні вимоги, які мають різну правову приводу: 1) про відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом: (а) скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності ТОВ Стріт-Інвест» на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 231; (б) закриття розділу Державного реєстру прав щодо цього об`єкта нерухомого майна як відкритого безпідставно; 2) про зобов`язання Стріт-Інвест» звільнити незаконно зайняті приміщення державного майна бази відпочинку «Мрія».

Щодо сформульованої прокурором в позові вимоги про відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом скасування державної реєстрації права власності відповідача на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 231 та закриття розділу Державного реєстру прав щодо цього об`єкта нерухомого майна як відкритого безпідставно, суд враховує наступне.

Статтями 2 та 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація речових прав це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною 3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачена можливість внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення. Відповідно до положень вказаної частини 3 ст.26 Закону у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень.

Водночас, як випливає із правових висновків постанови Верховного Суду від 01.02.2023 у справі №316/2082/19, сама стаття 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є лише публічною, процедурною нормою і не містить та й не може містити приватноправових способів захисту.

Отже, частина 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає не стільки приватноправові способи захисту порушеного права, скільки судові рішення з видами позовних вимог, які можуть стати підставою для внесення державним реєстратором змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку цієї процедурної норми.

Тому необхідно розрізняти способи захисту порушеного права від судових рішень, які передбачені процедурною нормою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з метою для внесення змін до державного реєстру на підставі цієї процедурної норми. Позовні вимоги, які перелічені у цій процедурній нормі («про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав», «про скасування державної реєстрації прав») лише опосередковують способи захисту порушеного права.

Обґрунтовуючи вимоги про скасування державної реєстрації права власності відповідача на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 231 та закриття розділу Державного реєстру прав щодо цього об`єкта нерухомого майна як відкритого безпідставно, прокурор у позовній заяві способом захисту стверджуваного у позові порушення права визначив відновлення становища, яке існувало до порушення.

Пунктом 4 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України передбачений такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як відновлення становища, яке існувало до порушення.

При цьому із постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 № 359/3373/16-ц випливає (пункт 187), що віндикаційний позов також охоплюється передбаченим в статті 16 Цивільного кодексу України таким способом захисту цивільних прав та інтересів, як відновлення становища, яке існувало до порушення.

Віндикація як спосіб захисту полягає у відновленні становища, що існувало до порушення права власності, шляхом повернення майна у володіння власника (титульного володільця) із метою відновлення у власника усього комплексу його правомочностей.

Застосування віндикаційного позову тісно пов`язано із концепцією книжного володіння, відповідно до якої державною реєстрацією права власності на нерухоме майно підтверджується володіння цим майном (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 та від 20.06.2023 у справі №362/2707/19 тощо).

Концепція книжного володіння відображена, серед іншого, також і в постанові Верховного Суду від 19.06.2024 у справі № 910/9948/23, згідно з якою одночасне існування державної реєстрації кількох прав власності на один і той самий об`єкт нерухомого майна суперечить засадам офіційного визнання і підтвердження державою фактів виникнення прав на нерухоме майно, є порушенням чинного законодавства та інтересів особи, за якою право власності на нерухоме майно зареєстровано первинно та не припинялося. Отже, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване одночасно за двома особами як нібито на два різні об`єкти, які є однією й тією ж нерухомістю, то обидві особи володіють таким нерухомим майном, але володіння кожної з цих осіб є неповноцінним. Ця особливість не змінює характеру порушення прав та інтересів постраждалої особи, яке полягає у позбавленні її порушником повноцінного володіння спірним майном. Тому належному способу захисту прав та інтересів постраждалої особи відповідає позовна вимога про витребування спірного нерухомого майна (наведену правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 10.04.2024 у справі №910/3419/22). У таких справах кожну сторону слід розглядати одночасно і як позивача, і як відповідача, навіть якщо відповідач формально не звернувся із зустрічним позовом про витребування нерухомого майна від позивача. Якщо відповідач не визнає позов про витребування від нього майна, право власності на яке зареєстроване як за позивачем, так і за відповідачем як на нібито різні об`єкти нерухомості, то він фактично вимагає витребування цього майна від позивача. Тому суд має витребувати спірне майно або від відповідача на користь позивача, або від позивача на користь відповідача, аби подвійна реєстрація була припинена на майбутнє (пункти 33-38 вказаної постанови Верховного Суду від 19.06.2024 у справі №910/9948/23).

Суд повторює своє застереження про те, що в даній ухвалі він не вирішує питання про обґрунтованість чи необґрунтованість заявлених позовних вимог. Натомість суд, з`ясовуючи предмет позовних вимог, лише констатує, що, хоча прокурор у позовній заяві у цій справі №911/3678/25 і заявляє першою вимогою вимогу про відновлення становища, яке існувало до порушення (шляхом скасування державної реєстрації права власності відповідача на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 231 та закриття розділу Державного реєстру прав щодо цього об`єкта нерухомого майна як відкритого безпідставно), однак ця заявлена прокурором в позовній заяві як немайнова вимога є не віндикаційним позовом майнового характеру до відповідача з метою повернення майна у володіння позивача, а є іншою позовною вимогою про відновлення становища, яке існувало до порушення, яка не пов`язана із віндикацією.

Метою цієї заявленої прокурором першої позовної вимоги про відновлення становища, яке існувало до порушення, у цій справі №911/3678/25 є, як вбачається, не повернення майна у володіння позивача (оскільки, як вбачається, прокурор у позовній заяві вважає, що позивач і так вже є власником та володільцем спірного майна), а усунення наслідків стверджуваного у позовній заяві правопорушення шляхом: (а) скасування державної реєстрації права власності ТОВ «Стріт-Інвест» на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 231 та (б) закриття розділу Державного реєстру прав щодо цього об`єкта нерухомого майна як відкритого, за твердженням прокурора, безпідставно.

При цьому, ця позовна вимога в частині скасування державної реєстрації права власності ТОВ «Стріт-Інвест» на об`єкт (попереднім власником якого в ДРРП був зареєстрований ОСОБА_1 , державна реєстрація права власності якого на цей об`єкт була припинена внаслідок державної реєстрації права власності ТОВ «Стріт-Інвест» на цей об`єкт з підстав передачі цього об`єкта ОСОБА_1 до статутного капіталу вказаного товариства) та закриття розділу Державного реєстру прав щодо цього об`єкта нерухомого майна як відкритого, за твердженням прокурора, безпідставно (за обставин, коли вперше цей об`єкт був зареєстрований в ДРРП як власність ОСОБА_1 ), з тих мотивів, що, як стверджує прокурор в обґрунтування цієї вимоги, біржовий контракт від 21.07.2003 №1109 про купівлю-продаж нерухомості, за яким покупцем був ОСОБА_1 , є підробкою, в такому разі безпосередньо зачіпає права та інтереси самого ОСОБА_1 , навіть якщо ОСОБА_1 не вказаний відповідачем за цією вимогою.

Оскільки, як посилається прокурор, стверджуване прокурором у позові порушення права державної власності було допущено як самим ОСОБА_1 (при державній реєстрації вперше за самим ОСОБА_1 права власності на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 231), так і ТОВ «Стріт-Інвест» (при подальшій перереєстрації права власності на цей об`єкт на ТОВ «Стріт-Інвест»), і розділ Державного реєстру прав щодо цього об`єкта нерухомого майна був вперше відкритий, за твердженням прокурора, безпідставно, а поданий прокурором позов в цій частині є не віндикацією, а спрямований на відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом усунення наслідків такого порушення, то позов в цій частині безпосередньо стосується прав та інтересів самого ОСОБА_1 як попереднього володільця цього об`єкта та суб`єкта стверджуваного у позові порушення.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначені в статті 20 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до пунктів 6 та 15 частини першої якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

- справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

- інші справи у спорах між юридичними особами, які здійснюють господарську діяльність, та/або фізичними особами - підприємцями;

Натомість відповідно до частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Як вказувала Велика Палата Верховного Суду (постанова Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №911/4111/16, пункти 27-34), визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень. Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

З огляду на те, що прокурор звернувся до господарського суду з позовною заявою, у якій, заявлено, зокрема, вимогу про відновлення становища, яке існувало до порушення, не в порядку віндикації майна у ТОВ "Стріт-Інвест" і ця позовна вимога безпосередньо стосується також прав та інтересів самого ОСОБА_1 як попереднього володільця спірного майна та одного із суб`єктів стверджуваного у позові порушення, то такий спір за суб`єктним складом сторін в цій частині підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки його вирішення впливає на права та обов`язки фізичної особи.

Близький за змістом висновок про підвідомчість суду за правилами цивільного судочинства спору, вирішення якого впливає на права та обов`язки фізичної особи, навіть якщо така фізична особа не вказана відповідачем у позові, міститься в пункті 34 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №911/4111/16.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського процесуального кодексу України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Разом з тим, відповідно до положень частини 4 статті 173 Господарського процесуального кодексу України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 2 частини 5 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України суд повертає позовну заяву і додані до неї документи у разі, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 173 цього Кодексу).

Таким чином, суд приходить до висновку про повернення позовної заяви, оскільки прокурор об`єднав в ній дві позовні вимоги, одну з яких належить розглядати в порядку цивільного судочинства (а саме вимогу про відновлення становища, яке існувало до порушення, у визначені в позовній заяві способи), а іншу (про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном) в порядку господарського судочинства.

При цьому повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення недоліків.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 2, 3, 4, 11, 173, 174, 233-236 Господарського процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

Повернути Заступнику керівника Обухівської окружної прокуратури (08700, Київська обл., м. Обухів, вул. В.Чаплинського, буд. 7) позовну заяву від 04.12.2025 в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стріт-Інвест» про відновлення становища, яке існувало до порушення.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її складення до Північного апеляційного господарського суду в порядку, передбаченому ст.257 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвала скадена та підписана 18.12.2025.

Суддя О.О. Третьякова