УХВАЛА

11 грудня 2025 року

м. Київ

cправа № 912/3200/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Власова Ю.Л., Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання - Ксензової Г.Є.,

представників учасників справи:

позивача - Акціонерного товариства "Укртрансгаз" - Ганченка М.О., адвоката (дов. від 26.08.2024 № 1-4035),

відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна фірма "Хімзахист" - не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Укртрансгаз" (далі - Товариство, позивач)

на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 26.02.2025 (суддя Кабакова В.Г.)

та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18.09.2025 (головуючий суддя Верхогляд Т.А., судді: Іванов О.Г. і Парусніков Ю.Б.)

у справі № 912/3200/24

за позовом Товариства

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна фірма "Хімзахист" (далі - Фірма, відповідач)

про стягнення 4 052 256 грн.

Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 06.11.2025 № 32.2-01/2821 у зв`язку з відпусткою судді Колос І.Б. призначено повторний автоматичний розподіл судової справи № 912/3200/24, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Булгакова І.В. (головуючий), Власова Ю.Л., Малашенкової Т.М.

ВСТАНОВИВ:

Товариство звернулося до суду з позовом до Фірми про стягнення 4 052 256 грн боргу, з яких: 1 930 656 грн пені, 2 121 600 грн штрафу.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором від 02.12.2022 про закупівлю № (далі - договір про закупівлю) щодо строків виконання робіт з фарбування та скління.

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 26.02.2025, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 18.09.2025: позов задоволено частково; стягнуто з Фірми на користь Товариства 1 351 495,20 грн пені та 1 485 120 грн штрафу; в іншій частині позовних вимог (у стягненні 579 160,80 грн пені та 636 480 грн штрафу) відмовлено.

При частковому задоволенні позову суд першої інстанції виходив з обставин доведеності факту порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань, у зв`язку із чим Товариством правомірно заявлено до стягнення пеню та штраф, зважаючи на доведені обставини прострочення виконання робіт за договором про закупівлю, розрахунок яких є правильним. Водночас, за результатом розгляду клопотання відповідача про зменшення пені та штрафу на підставі частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України, тут і надалі в редакції, діючої на момент виникнення спірних правовідносин), суд дійшов висновку про часткове його задоволення й зменшення розміру пені та штрафу на 30%.

В апеляційному порядку рішення суду першої інстанції переглядалося лише в частині відмови суду першої інстанції у стягненні 579 160,80 грн пені та 636 480 грн штрафу. Суд апеляційної інстанцій погодився з висновком місцевого господарського суду про наявність підстав для зменшення розміру заявленої до стягнення пені та штрафу на 30%.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій про відмову в позові в частині стягнення пені та штрафу (зменшення судами їх розміру на 30%), Товариство звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій на обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України, Кодекс), посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права, зокрема статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України без урахування висновків щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 903/602/24, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, а також у постановах Верховного Суду: від 16.10.2018 у справі № 910/22964/17; від 02.07.2019 у справі № 925/1641/17; від 04.02.2020 у справі № 918/116/19; від 24.05.2022 у справі № 910/10675/21.

За доводами скаржника, у спірних правовідносинах відсутні підстави для зменшення заявленої до стягнення суми пені та штрафу. Суд першої інстанції повинен був об`єктивно оцінити, а суд апеляційної інстанції перевірити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язання, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в т.ч. вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків).

Фірма подала відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність і обґрунтованість рішень судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині, просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Перевіривши правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права, відповідно до встановлених ними обставин справи, враховуючи підстави відкриття касаційного провадження, заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представників сторін, Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження, з огляду на таке.

Суди попередніх інстанцій встановили, що 02.12.2022 Товариство (замовник) та Фірма (виконавець) уклали договір про закупівлю щодо виконання робіт з фарбування та скління (технічного обслуговування антикорозійного покриття трубопроводів та обладнання ДКС Більче-Волиця), за умовами якого:

- вартість робіт складає 21 216 000 грн і такі мають бути виконані згідно з пунктами 5.1. та 12.1. до 31.12.2023 та відповідно до пункту 5.4. з матеріалів та обладнання виконавця (пункт 3.1.);

- роботи вважаються прийнятими замовником у повному обсязі шляхом підписання останнім акта приймання виконаних робіт та за умови підписання всіх актів приймання виконаних робіт (пункт 5.11.);

- на підставі письмового звернення виконавця або замовника про настання умов, за яких виконання робіт заборонено діючими нормативними, галузевими документами, державними стандартами та правилами, що регламентують предмет таких робіт, сторони залишають право зупинити виконання робіт. У випадку зупинки виконання робіт на підставі вказаних причин сторони складають акт про зупинку виконання робіт (пункти 5.5.7., 5.5.8);

- Фірма зобов`язана виконати роботи вчасно та передати їх у порядку, визначеному договором та інформувати Товариство про хід виконання зобов`язань й обставин, що перешкоджають їх виконанню (пункти 6.3.1., 6.3.6. 6.3.11.);

- надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору, обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами - є обставини непереборної сили, до яких відноситься: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо; а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо (пункт 7.1.);

- сторона, що не може виконувати зобов`язання за договором внаслідок дії обставин непереборної сили, повинна не пізніше, ніж протягом 10 календарних днів з моменту їх виникнення, повідомити про це іншу сторону у письмовій формі. Доказом виникнення обставин непереборної сили та строку її дії за пунктом 7.3. договору є документи, які видаються компетентним органом, зокрема сертифікат Торгово-промислової палати України; цей документ повинен бути поданий протягом 30 календарних днів з моменту виникнення обставин непереборної сили (пункт 7.2.);

- у випадку невиконання вимог пунктів 7.2. та 7.3. договору сторона, яка їх не виконала, позбавляється права посилатися на обставину непереборної сили, як таку, що виключає її відповідальність (пункт 7.4.);

- у випадку порушення строків виконання робіт до виконавця застосовуються штрафні санкції у вигляді пені у розмірі 0,1% від ціни договору за кожний день прострочення виконання робіт та штрафу у розмірі 10% ціни договору при порушенні строку виконання робіт більш ніж на 30 календарних днів (пункт 9.3.);

Крім того, суди попередніх інстанцій встановили, що:

- до укладення договору про закупівлю щодо виконання робіт з фарбування та скління, з метою забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, Акціонерне товариство "Комерційний Банк "Глобус" (далі - Банк) 29.11.2022 видало банківську гарантію № 29957, за якою безвідклично та безумовно зобов`язалося виплатити бенефіціару (Товариству) на його вимогу 1 060 800 грн протягом п`яти банківських днів після одержання письмової вимоги бенефіціара, у зв`язку з порушенням принципалом (Фірмою) умов договору про закупівлю;

- на виконання умов договору Фірма і Товариство підписали акти приймання виконаних будівельних робіт: від 22.06.2023 № 1 за червень 2023 року; від 30.06.2023 № 2 за червень 2023 року; від 20.07.2023 № 3 за липень 2023 року; від 31.10.2023 № 4 за жовтень 2023 року; від 06.11.2023 № 5 за листопад 2023 року; від 06.11.2023 № 6 за листопад 2023 року; від 27.12.2023 № 7 за грудень 2023 року, а також довідки про вартість робіт та витрат за періоди: червень-липень 2023 року; жовтень-грудень 2023 року, - зі змісту яких суди попередніх інстанцій встановили обставини виконання Фірмою та прийняття Товариством робіт за вказаним правочином закупівлі на загальну суму 20 199 134,26 грн;

- Фірма 08.12.2023 направила Товариству повідомлення за вих. № 2023/12/08-1 про настання форс-мажорних обставин по договору про закупівлю та неможливість у зв`язку із цим виконати договірні зобов`язання у строк, визначений пунктами 5.1., 12.1. договору. Водночас виконавець зазначив, що докази на підтвердження вказаних обставин та строк їх дії будуть надані упродовж строку, визначеного пунктом 7.3. договору про закупівлю;

- Товариство листом-відповіддю від 19.12.2023 за вих. № 1001ВИХ-23-9737 просило надати Фірму інформацію, уточнивши, які саме форс-мажорні обставини непереборної сили унеможливлюють виконання договірних зобов`язань у строк, визначений договором про закупівлю та надати докази на їх підтвердження згідно з пунктом 7.3 договору про закупівлю;

- Фірма 29.12.2023 повторно направила Товариству повідомлення за вих. № 2023/12/29-1 про настання форс-мажорних обставин за договором про закупівлю та неможливість у зв`язку із цим виконати договірні зобов`язання у строк, визначений пунктами 5.1., 12.1. договору, зазначивши, що докази на підтвердження цих обставин та строк дії надасть протягом строку, визначеного пунктом 7.3. договору про закупівлю;

- Банк повідомив Фірму листом від 23.01.2024 за вих. № 1-177, що 23.01.2024 здійснив сплату Товариству коштів у сумі 1 060 800 грн на виконання зобов`язань за банківською гарантією від 29.11.2022 № 29957, на підтвердження чого наявна копія платіжної інструкції від 23.01.2024 № 8694;

- замовник та виконавець договору про закупівлю 01.04.2024 склали акт про зупинку робіт у зв`язку із завданням ракетного удару по ДКС Більче-Волиця та пошкодженням обладнання Фірми, яке перебувало на зазначеній території, за змістом якого Фірма зупинила роботи за договором та вивезла своє майно;

- Товариство направило Фірмі вимогу від 06.12.2024 за вих. № 1001ВИХ-24-7485 про сплату неустойки у сумі 4 052 256 грн протягом семиденного строку від дня пред`явлення вимоги;

-зазначена претензія залишена Фірмою без задоволення, що стало підставою для звернення Товариства з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що Фірма: не довела: - причинно-наслідкового зв`язку між зупинками виконання робіт через несприятливі погодні умови, перебування в укритті його працівників та недотриманням строку виконання зобов`язань за договором; - об`єктивних підстав та обставин впливу форс-мажорних обставин на несвоєчасне виконання господарського зобов`язання; - об`єктивних підстав та обставин впливу несвоєчасного виконання зобов`язань його контрагентом на дотримання строку виконання робіт.

Перевіривши нараховані Товариством штрафні санкції на загальну суму 4 052 256 грн за період з 01.01.2024 по 31.03.2024, суди визнали їх правильними, але за клопотанням відповідача зменшили нараховані штрафні санкції на 30%, з чим не погоджується позивач, який просить скасувати оскаржувані рішення місцевого господарського суду та постанову апеляційного господарського суду у зазначеній частині зменшення пені та штрафу.

Отже, причиною спору у справі стало питання щодо наявності або відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені та штрафу за прострочення виконання зобов`язань за договором про закупівлю стосовно строків виконання робіт з фарбування та скління.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині виходили з того, що обставини укладення між сторонами договору про закупівлю та його неналежного виконання відповідачем підтверджено матеріалами справи, а нарахування позивачем пені та штрафу за порушення строків виконання підрядних робіт (частина з яких, хоча і не виконана, натомість оплата вартості яких відшкодована Банком-гарантом бенефіціару за банківською гарантією), здійснено правильно.

Водночас відповідачем заявлено клопотання про зменшення заявленої до стягнення неустойки на підставі частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України.

Відповідно до статті 233 ГК України, у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналогічні положення також містить частина третя статті 551 ЦК України, положення якої надають суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Надаючи оцінку наявності підстав для зменшення заявленої до стягнення суми пені, суди попередніх інстанцій виходили з того, що: - відповідач роботи на суму 20 199 134,26 грн виконав у встановлений договором строк; - позивач не довів того, що частина невиконаних робіт негативно вплинула на майнові та інші інтереси позивача, завдала йому будь-які збитки; - висновок про прострочення виконання робіт з вини відповідача здійснено здебільшого на підставі обставин справи, які свідчать про невчасне повідомлення відповідачем позивача про наявність об`єктивних перешкод для виконання робіт, про невжиття усіх необхідних заходів з метою ініціювання продовження строку виконання робіт; - платіжною інструкцією від 23.01.2024 № 8694 Банк-гарант здійснив Товариству сплату коштів у сумі 1 060 800 грн на виконання зобов`язань за банківською гарантією від 29.11.2022 № 29957, чим забезпечив виконання зобов`язання за договором про закупівлю й частково компенсував позивачу негативні наслідки від невиконання відповідачем договору про закупівлю; - штраф та пеня є лише санкціями за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому будувати на цих платежах свої доходи та видатки позивач не може.

Товариство не погоджується із такими висновками судів попередніх інстанцій та зазначає про неправильне застосування судами норм матеріального права, зокрема статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України без урахування висновків стосовно застосування цих норм у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 903/602/24, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, а також у постановах Верховного Суду: від 16.10.2018 у справі № 910/22964/17; від 02.07.2019 у справі № 925/1641/17; від 04.02.2020 у справі № 918/116/19; від 24.05.2022 у справі № 910/10675/21.

Верховний Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і в разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Отже, правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, якою передбачено таку підставу касаційного оскарження як застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, поширюється саме на подібні (аналогічні) правовідносини.

Верховний Суд дійшов висновку, що у розгляді цієї справи (№ 912/3200/24) суди реалізували надане право та зменшили розмір пені та штрафу на 30% за наслідками аналізу, оцінки доказів та дослідженню конкретних обставин безпосередньо цієї справи з огляду на фактично-доказову базу, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, що виключає подібність справи, яка розглядається зі справами, на які посилається скаржник.

При цьому суди навели достатні аргументи і мотиви з яких вони виходили, зменшуючи розмір заявлених до стягнення пені та штрафу. Водночас Верховний Суд не вбачає, що сторони надали докази, а суди їх не дослідили, не оцінили та не встановили на їх підставі обставини справи та/або встановили обставини справи на підставі недопустимих доказів. Крім того суд касаційної інстанції в силу приписів статті 300 ГПК України до переоцінки доказів вдаватися не може.

Разом із цим, враховуючи запроваджені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 критерії оцінки подібності правовідносин, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду відхиляє посилання скаржника на правові висновки, викладені у наведених ним постановах, зважаючи на таке.

Так, у справах, на неврахування висновків яких посилається скаржник:

- у справі № 910/22964/17, Верховний Суд зазначив про здійснення судом апеляційної інстанції належної перевірки та надання оцінки усім доводам відповідача щодо наявності обставин для зменшення розміру штрафних санкцій, за наслідком чого дійшов обґрунтованого висновку про не доведення відповідачем існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру штрафних санкцій, а також не надання відповідачем доказів звернення до позивача про внесення змін до договору з метою зменшення розміру штрафних санкцій. Водночас заявлена сума штрафних санкцій з огляду на загальну вартість укладеного договору та суму невиконаного зобов`язання не може бути розцінена судом як надмірно велика перед розміром збитків;

- у справі № 925/1641/17 Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для зменшення заявленої до стягнення суми пені з огляду на те, що погашення основного боргу здійснене відповідачем лише після застосування до нього заходів примусового виконання рішення в іншій справі, а позивач у справі № 925/1641/17 є постачальником природного газу для значної кількості державних підприємств, установ, організацій і в зв`язку з несплатою відповідачем боргу за договором позивач був змушений залучати додаткові кошти для придбання газу та забезпечення ним своїх споживачів;

- у справі № 918/116/19 (на яку посилається скаржник) Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, зазначив, що суди обґрунтовано зменшили розмір заявленої до стягнення пені на 50%, оскільки зменшення розміру штрафних санкцій на 99% нівелюватиме саме значення пені як відповідальності за порушення грошового зобов`язання, що має на меті захист прав та інтересів кредитора у зв`язку з порушенням його права на своєчасне (відповідно до строків, передбачених договором) отримання грошових коштів за надані ним послуги. Проте вказаний висновок Верховного Суду у справі № 918/116/19 не може означати, що пеня підлягає обов`язковому зменшенню до 50%. Це питання віднесено на розсуд суду у кожній конкретній справі. Його вирішення залежить від обставин кожної справи, наданих сторонами доказів і наведених аргументів;

- у справі № 910/10675/21, Верховний Суд погодився з висновками попередніх судових інстанцій про зменшення розміру штрафних санкцій на 70%, вказавши про належну перевірку судами доводів та доказів, наданих відповідачем для обґрунтування клопотання про зменшення розміру неустойки, врахували причини неналежного виконання зобов`язання відповідачем, обставини карантину, спричиненого коронавірусною інфекцією covid-19, наслідки порушення зобов`язання, відповідність розміру присуджених до стягнення штрафних санкцій таким наслідкам, поведінку відповідача, а також те, що станом на час звернення до суду сума основного боргу за договором сплачена відповідачем у повному обсязі. У зв`язку з наведеним, Верховний Суд дійшов висновку, що суди дотримуючись принципу збалансованості інтересів сторін, обґрунтовано задовольнили клопотання відповідача частково та зменшили штрафні санкції на 70%.

Щодо доводів скаржника про необхідність дотримання судом принципу розумності, добросовісності та справедливості при застосуванні неустойки та її зменшенні, оскільки за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення, несправедливим щодо кредитора, то Верховний Суд звертає увагу на наявність послідовної та сталої практики з цього питання, зокрема, на висновки постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 (на неврахування якої також звертає увагу скаржник).

Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 911/2269/22, висновки якої є останньою правовою позицією Верховного Суду, яка має застосуватися судами у питаннях підстав для зменшення розміру неустойки судом у межах дискреційних повноважень, зазначила, що розмір, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду, що виключає формування єдиних (для вирішення спорів про стягнення неустойки) критеріїв та алгоритму визначення підстав для зменшення розміру неустойки та критеріїв для встановлення розміру, до якого суд має право її зменшити.

Отже, наявність або відсутність підстав для зменшення неустойки залежить від фактичних обставин, які встановлені судами у справі та їх оцінки судами попередніх інстанцій.

У свою чергу, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 911/2269/22 у співвідношенні з оскаржуваними судовими рішеннями у справі № 912/3200/24 не міститься протилежного правового висновку щодо застосування положень статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України.

Верховний Суд дійшов висновку, що застосування судами попередніх інстанцій у розгляді справи № 912/3200/24 положень зазначених норм матеріального права в контексті наявності підстав для зменшення пені та штрафу у цій справі залежало виключно від встановлених і доведених обставин цієї конкретної справи, поведінки учасників спірних правовідносин, а також оцінки наданих до суду доказів, що входили до предмета доказування та формувало фактично-доказову базу, а тому зазначені справи є неподібними за змістовним критерієм.

Крім того Верховний Суд у перелічених справах також не формулював висновків, які б певним чином додатково обмежували умови здійснення розсуду суду у питаннях зменшення розміру неустойки так, щоб тільки один варіант реалізації розсуду суду можна було вважати правильним. Тому відсутні підстави вважати, що у тих випадках, коли суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність порушення норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права при реалізації судами власної дискреції, що тільки такий варіант реалізації дискреції слід вважати законним.

Натомість оцінюючи доводи скаржника про неврахування наведених висновків Верховного Суду, колегія суддів першочергово враховує те, що в питаннях підстав для зменшення розміру штрафних санкцій правовідносини у кожному спорі про їх стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних фактичних обставин, які встановлені у справі та якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватися з положенням частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України, а також досліджуватися та оцінюватися судом з урахуванням вимог статей 86, 210, 237 ГПК України.

Щодо посилань скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій, висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 903/602/24, Суд визнає аргументи скаржника в цій частині необґрунтованими, зважаючи на таке.

Так, предметом розгляду справи № 903/602/24 були вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання відповідачем умов договору на виконання робіт та надання послуг. У зазначеній скаржником справі, предметом дослідження, зокрема було питання мінімального розміру процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. У цій справі Велика Палата Верховного Суду вказала, що розмір процентів річних, який становить три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), - це законодавчо встановлений та мінімальний розмір процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником, не підлягає зменшенню судом. Натомість у відповідній постанові предметом дослідження не було питань щодо підстав для зменшення розміру неустойки судом у межах дискреційних повноважень наданих йому відповідно до положень частин першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду, що виключає її релевантність до правовідносин, які є предметом цього спору.

З огляду на викладене, доводи Товариства про те, що оскаржувані судові рішення прийняті без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 903/602/24, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, а також у постановах Верховного Суду: від 16.10.2018 у справі № 910/22964/17; від 02.07.2019 у справі № 925/1641/17; від 04.02.2020 у справі № 918/116/19; від 24.05.2022 у справі № 910/10675/21, - не знайшли свого підтвердження.

Щодо інших аргументів касаційної скарги скаржника, то такі стосуються заперечення обставин, встановлених судами попередніх інстанцій та спростування здійсненої ними оцінки доказів у справі.

Отже, касаційна інстанція встановила, що висновки стосовно застосування норм права, які викладені у наведених вище постановах Верховного Суду та на які послався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 912/3200/24.

Таким чином, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.

Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Верховний Суд зазначає, що з огляду на принцип диспозитивності виключно скаржником визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстави для касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За таких обставин Верховний Суд вважає, що надав відповіді на всі істотні, вагомі та доречні доводи, які викладені скаржником у касаційній скарзі та стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними, Верховний Суд, на підставі пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу, враховуючи відзив на касаційну скаргу, дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 26.02.2025 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18.09.2025 у справі № 912/3200/24.

Керуючись статтею 234 та пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Укртрансгаз" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 26.02.2025 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18.09.2025 у справі № 912/3200/24.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя Ю. Власов

Суддя Т. Малашенкова