ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2025 року м.Дніпро Справа № 904/3913/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дарміна М.О.(доповідач),

суддів: Чус О.В., Кощеєва І.М.

при секретарі судового засідання Карпенко А.С.

Представники сторін:

від позивача: ПРОНІН ОЛЕГ АНАТОЛІЙОВИЧ (поза межами приміщення суду) - від АТ "АГРАРНИЙ ФОНД" - витяг з ЄДР

від відповідача: ЗАДНІПРЯНИЙ АНАТОЛІЙ ОЛЕГОВИЧ (поза межами приміщення суду) - від ТОВ "АГРОПРОМИСЛОВА ФІРМА "СТАВКИ" - витяг з ЄДР

від відповідача: Новицький Дмитро Олексійович (поза межами приміщення суду) - від ТОВ "АГРОПРОМИСЛОВА ФІРМА "СТАВКИ" - витяг з ЄДР

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги Акціонерного товариства "АГРАРНИЙ ФОНД" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромислова фірма "Ставки" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.01.2025 (суддя Юзіков С.Г. Повне рішення складено 30.01.2025) у справі №904/3913/24

За позовом Акціонерного товариства "АГРАРНИЙ ФОНД"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромислова фірма "Ставки"

про стягнення боргу

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції:

Позивач просить стягнути з Відповідача 15 146 623,09 грн. - боргу, в тому числі 10 003 329,00 грн - попередньої оплати та 5 143 294,09 грн. - відсотків за користування грошовими коштами, мотивуючи неналежним виконанням Договору поставки зерна врожаю 2022 року від 01.02.2022 №10-2022-Ф.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 21.01.2025 року у справі № 904/3913/24 позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромислова фірма "Ставки" (49107, м. Дніпро, пр. Гагаріна, 74, офіс 307, код 36910842) на користь Акціонерного товариства "АГРАРНИЙ ФОНД" (03151, м. Київ, вул. Очаківська/провулок Очаківський, 5/6, код 38926880) 10 003 329,00 грн. попередньої оплати, 771 491,87 грн. відсотків за користування грошовими коштами, 181 759,47 грн. судового збору.

У решті позову відмовлено.

Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що 01.02.2022 між АТ «Аграрний фонд» та ТОВ «Агропромислова фірма «Ставки» укладено договір поставки зерна врожаю 2022 року, відповідно до якого Позивач виконав свій обов`язок щодо внесення передоплати у сумі 10 003 329,00 грн. Відповідач у встановлений договором строк - до 01.09.2022 включно - товар не поставив та протягом 10 календарних днів після настання строку поставки передоплату не повернув, що свідчить про прострочення виконання зобов`язання.

Відповідач повідомляв Позивача про наявність форс-мажорних обставин, пов`язаних із веденням бойових дій, та надав сертифікат Торгово-промислової палати України. Проте умовами договору передбачено укладення додаткової угоди щодо перенесення строків виконання зобов`язань у разі дії обставин непереборної сили. Доказів укладення такої угоди матеріали справи не містять, у зв`язку з чим наявність форс-мажору не звільняє Відповідача від обов`язку повернути суму передоплати.

Судом встановлено, що доказів поставки товару або повернення отриманих коштів Відповідач не надав, тому вимога Позивача про стягнення 10 003 329,00 грн основного боргу є обґрунтованою та підтвердженою наявними доказами.

Щодо нарахованих Позивачем 20 % річних, суд вказав, що визначені п. 7.6 договору проценти за користування сумою попередньої оплати за своєю правовою природою є відсотками, нарахованими відповідно до ч. 3 ст. 692 та ст. 625 ЦК України.

З урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, суд має повноваження зменшувати їх розмір у разі договірного збільшення ставки. Перевіривши поданий Позивачем розрахунок 20 % річних у сумі 5 143 294,09 грн за період з 02.02.2022 по 29.08.2024, суд визнав його арифметично правильним.

Оцінюючи обставини справи в їх сукупності, зокрема неможливість сторін передбачити запровадження воєнного стану та його наслідків, добросовісну поведінку Відповідача, підтверджену сертифікатом ТПП, а також відсутність доказів завдання Позивачу збитків, суд, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, дійшов висновку про необхідність зменшення 20 % річних до 3 %, що становить 771 491,87 грн.

Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи апеляційної скарги:

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, через систему "Електронний суд", звернулось Акціонерне товариство "АГРАРНИЙ ФОНД", в якій просить апеляційну скаргу АТ Аграрний фонд задовольнити. Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 21.01.2025 у справі № 904/3913/24 в частині відмови в задоволенні процентів у розмірі 4371802,22 грн, змінити, виклавши резолютивну частину в наступній редакції: 1. Позовну заяву АТ Аграрний фонд задовольнити повністю. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю Агропромислова фірма Ставки () на користь акціонерного товариства Аграрний фонд () заборгованість у розмірі 15 146 623,09 грн, в тому числі 10 003 329,00 грн попередньої оплати та 5 143 294,09 грн відсотків за користування грошовими коштами, 181 759,47 гривень - судового збору. Судові витрати за подання апеляційної скарги стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю Агропромислова фірма Ставки

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, через систему "Електронний суд", звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Агропромислова фірма "Ставки", в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.01.2025 року по справі 904/3913/24; відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Узагальнення доводів апеляційної скарги:

Апеляційна скарга АТ «Аграрний фонд» обґрунтована наступним:

Господарський суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, помилково кваліфікувавши договірні 20% річних на суму попередньої оплати як вид відповідальності за прострочення, що регулюється ст. 625 ЦК України. Насправді, ці проценти нараховані на підставі ст. 536 та ч. 3 ст. 693 ЦК України і за своєю правовою природою є платою (винагородою) за правомірне користування відповідачем грошовими коштами позивача до моменту повернення попередньої оплати. Виходячи з висновків об`єднаної палати Верховного Суду (справа № 910/14180/18), такі проценти не можуть бути ототожнені з неустойкою та не мають характеру штрафних санкцій. Отже, суд першої інстанції не мав законних підстав для їх зменшення на суму 4 371 802,22 грн, оскільки право суду на зменшення, передбачене ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, застосовується виключно до штрафних санкцій (неустойки), а не до плати за користування грошовими коштами. Скаржник наголошує, що судова практика Верховного Суду не містить висновків, які б дозволяли зменшувати проценти, нараховані саме відповідно до ст. 536 та 693 ЦК України.

Апеляційна скарга ТОВ «Агропромислова фірма «Ставки» обґрунтована наступним:

Внаслідок воєнних дій, ракетного удару, окупації території та повного знищення врожаю, підтверджених актами огляду, матеріалами СБУ та сертифікатом форс-мажорних обставин №1759 від 13.09.2024, постачання товару стало об`єктивно неможливим. Про настання таких обставин відповідач своєчасно повідомив позивача 17.05.2022, і останній не заперечував факту форс-мажору, не пред`являв жодних вимог щодо виконання договору чи повернення передоплати протягом майже двох років.

Згідно з п. 8.1 договору, строк виконання зобов`язань переноситься на період дії форс-мажорних обставин, а додаткова угода має лише фіксуючий характер і не є умовою настання продовження строків. Фактична поведінка позивача - відсутність вимог, проведення переговорів, погодження усної домовленості про виконання після закінчення форс-мажору - підтверджує його прийняття такого перенесення. Помилкове тлумачення судом вимоги щодо додаткової угоди як обов`язкової ознаки перенесення строків суперечить змісту договору та положенням судової практики про тлумачення умов договорів.

У зв`язку з автоматичним продовженням строку поставки прострочення відповідача відсутнє, а відтак відсутні й підстави для застосування ст. 693 ЦК України щодо повернення передоплати. Верховний Суд у постанові від 24.06.2021 у справі № 912/1792/20 прямо зазначив, що прострочення не виникає, якщо строки виконання продовжуються через форс-мажор. Таким чином, право позивача вимагати повернення передоплати не виникло.

Наявність непереборної сили відповідно до ст. 617 ЦК України та ст. 218 ГК України звільняє від відповідальності, у тому числі від сплати процентів, які за своєю правовою природою є мірою відповідальності, що підтверджено практикою Верховного Суду (зокрема, постанова від 18.09.2024 у справі № 910/1345/24). Оскільки невиконання зобов`язання спричинене форс-мажором, нарахування процентів за п. 7.6 договору є неправомірним.

Поведінка позивача, який протягом тривалого часу не висував вимог, не ініціював укладення додаткової угоди та фактично погодився з перенесенням строків, а згодом несподівано змінив позицію та подав позов, суперечить принципу добросовісності та доктрині venire contra factum proprium, про що неодноразово зазначав Верховний Суд (зокрема, справа № 910/17643/19).

Додатково, п. 8.1 договору містить неоднозначні формулювання щодо ролі додаткової угоди. Оскільки договір є типовим і розроблений позивачем, відповідно до принципу contra proferentem та практики Верховного Суду (справи № 753/11000/14-ц, № 910/6838/20, № 910/17027/20), такі неясності підлягають тлумаченню на користь відповідача.

З урахуванням тяжкого фінансового становища підприємства, значних втрат майна та наслідків бойових дій, позиція позивача щодо стягнення додаткових відсотків є неспівмірною, суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності та спрямована на отримання необґрунтованої додаткової вигоди.

Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі:

02.11.2025 відповідачем через систему "Електронний суд" подано додаткові пояснення щодо правової природи плати за користування чужими грошовими коштами (20% річних, передбачених п. 7.6 Договору поставки № 10-2022- Ф від 01.02.2022) та її співвідношення з обставинами непереборної сили (форс-мажору), а також тлумачення неясних умов договору за правилом contra

proferentem, які виключають відповідальність відповідача.

Суд першої інстанції помилково кваліфікував 20% річних, передбачені п. 7.6 Договору, як проценти за користування чужими грошовими коштами, що підпадають під регулювання ст. 625 ЦК України, та безпідставно зменшив їх.

Фактична природа цієї плати, виходячи з умов Договору та сталої практики Верховного Суду (зокрема, постанова у справі № 910/1345/24), свідчить про те, що вона є договірною мірою відповідальності (штрафною санкцією) постачальника за порушення зобов`язання.

Оскільки спірна плата є мірою відповідальності, на неї поширюється дія п. 8 Договору, ч. 1 ст. 617 ЦК України та ч. 2 ст. 218 ГК України. Доведені Відповідачем форс-мажорні обставини (бойові дії, знищення врожаю, окупація) виключають можливість нарахування зазначених процентів протягом періоду дії цих обставин.

Договір поставки є договором приєднання, розробленим Позивачем. У зв`язку з цим, будь-яка неясність або двозначність у формулюваннях має тлумачитися на користь Відповідача (принцип contra proferentem), який не мав можливості впливати на зміст умов.

Пункт 8.1 Договору слід тлумачити таким чином, що строк виконання зобов`язань переноситься автоматично на період дії форс-мажорних обставин. Вимога про укладення додаткової угоди є технічною фіксацією вже зміненого строку, а не передумовою для такого перенесення.

Тривале мовчання Позивача (відсутність вимог протягом двох років) свідчить про фактичне визнання ним автоматичного перенесення строку.

Нарахування договірних 20% річних за період, коли Відповідач був звільнений від відповідальності внаслідок форс-мажору, є неправомірним. Строк виконання зобов`язання вважається продовженим автоматично.

Щодо вищенаведених додаткових пояснень (т.2 а.с. 35-39) колегія суддів виходить з наступного:

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 20.03.2025 по справі № 904/3913/20 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "АГРАРНИЙ ФОНД" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромислова фірма "Ставки" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.01.2025 (суддя Юзіков С.Г. Повне рішення складено 30.01.2025) у справі №904/3913/24. Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 09.09.2025р. об 12:00 годин.

Скаржнику було запропоновано протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження надати до суду власні заяви, клопотання відповідно до ст. ст. 38, 169, 170 Господарського процесуального кодексу України, додаткові докази та обґрунтування щодо неможливості надати їх до суду першої інстанції (копії вказаних документів у цей же строк направити іншим учасникам справи, докази чого надати суду).

Іншим учасникам процесу, в свою чергу, протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження надати до суду: відзив на апеляційну скаргу; заперечення щодо заяв та клопотань, поданих разом з апеляційною скаргою; власні заяви, клопотання відповідно до ст. ст. 38, 169, 170 Господарського процесуального кодексу України, додаткові докази та обґрунтування щодо неможливості надати їх до суду першої інстанції (копії вказаних документів у цей же строк направити іншим учасникам справи, докази чого надати суду).

Відповідно до Довідки Центрального апеляційного господарського суду про доставку електронного листа, ухвалу про відкриття апеляційного провадження від 20.03.2025р. по справі №904/3913/24 було доставлено сторонам по справі до їх електронних кабінетів 20.03.2025р. в 19:56.

Враховуючи вищевикладене та норми матеріального права, які регулюють порядок обчислення строків, строк сплив 31.03.2025.

Як зазначалося вище, з часу винесення ухвали від 20.03.2025р у суду апеляційної інстанції не виникало додаткових питань до сторін спору щодо обставин даної справи.

Рішень щодо надання учасникам справи додаткового строку на подання будь-яких процесуальних документів судом апеляційної інстанції не приймалося.

В пунктах 20,21 постанови Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2018 року у справі № 904/5995/16 викладено наступний правовий висновок:

20. Відповідно до частини першої статті 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Згідно з частиною четвертою цієї статті одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.

21. Отже, пропущений учасником процесуальний строк може бути поновлений судом за умови вчинення учасником процесуальної дії, для вчинення якої було встановлено строк, подання учасником заяви про поновлення процесуального строку та визнання причин пропуску строку поважними, крім випадків, коли ГПК України встановлено неможливість такого поновлення.

Колегія суддів констатує, що текст додактових пояснень не містить звернень до суду апеляційної інстанції з клопотанням про поновлення пропущеного строку на подання заяв.

Відповідно, відсутня процесуальна передумова для розгляду зазначених заяв.

При цьому колегія суддів зауважує, що відповідно до частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Поняття справедливе правосуддя в сучасному розумінні має два аспекти:

- матеріальна справедливість, яка полягає в тому, що кожне судове рішення має бути справедливим по суті (тобто при вирішенні спірного питання повинні бути справедливо визначені права і обов`язки тих, хто звернувся до суду, або завдяки судовому рішенню має бути відновлена порушена справедливість);

- процесуальна справедливість, яка передбачає розгляд справи відповідно до певних судових процедур.

В аспекті зазначеного колегія суддів апеляційного господарського суду звертається до практики Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях вказує на те, що "при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (див. рішення у справі "Walchli v. France", заява № 35787/03, п. 29, 26.07.2007; "ТОВ "Фріда" проти України", заява № 24003/07, п. 33, 08.12.2016).

Відповідно, можливе прийняття судом апеляційної інстанції будь-яких додаткових заяв, клопотань, додаткових пояснень у поза визначений процесуальним законом спосіб призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом.

Вищенаведене дозволяє колегії суддів не приймати до уваги додактові пояснення.

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді:

Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.02.2025 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Дармін М.О., судді: Чус О.В., Кощеєв І.М.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 24.02.2025р. витребувано у Господарського суду Дніпропетровської області матеріали справи/копії матеріалів справи №904/3913/24. Розгляд питання про залишення апеляційної скарги без руху, про повернення апеляційної скарги, відмову у відкритті апеляційного провадження або про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "АГРАРНИЙ ФОНД" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.01.2025 у справі №904/3913/24 до надходження матеріалів даної справи з Господарського суду Дніпропетровської області.

03.03.20254р. матеріали справи № 904/3913/24 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 20.03.2025 Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "АГРАРНИЙ ФОНД" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.01.2025 у справі №904/3913/24. Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 09.09.2025 об 12:00 годин.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 20.03.2025 Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромислова фірма "Ставки" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.01.2025 у справі №904/3913/24.

Об`єднано апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромислова фірма "Ставки" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.01.2025 у справі №904/3913/24 в одне апеляційне провадження для спільного розгляду з апеляційною скаргою Акціонерного товариства "АГРАРНИЙ ФОНД" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.01.2025 у справі №904/3913/24. Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 09.09.2025 об 12:00 годин.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 15.08.2025 Розгляд апеляційних скарг Акціонерного товариства "АГРАРНИЙ ФОНД" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромислова фірма "Ставки" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.01.2025 у справі №904/3913/24 призначено в судове засідання на 04.11.2025 о 09:30 год.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 04.11.2025 в судовому засіданні оголошено перерву до 25.11.2025 о 09:50 год.

25.11.2025 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови Центрального апеляційного господарського суду.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, підтверджено матеріалами справи і не оспорюється сторонами спору:

01.02.2022 АТ "Аграрний фонд" (Позивач, Покупець) тз ТОВ "Агропромислова фірма "Ставки" (Відповідач, Постачальник) уклали Договір поставки зерна врожаю 2022 № 10-2022-Ф, за п.1.1 якого у порядку та на умовах цього Договору Постачальник у визначений Сторонами строк передає Покупцеві у власність зерно пшениці м`якої 3 класу (далі - Товар), а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити його.

Відповідно до п. 2.1.1, 2.1.2 Договору Постачальник зобов`язується поставити Покупцеві зерно пшениці м`якої 3 класу в кількості 2 055,000 тон, яке буде вирощене та зібране в 2022 році на земельних ділянках сільськогосподарського призначення Постачальника загальною посівною площею 633,8153 га. Постачальник зобов`язаний поставити Товар для зберігання на зерновий склад, вказаний в п. 2.2 Договору, в кількості 2 055,000 тон, в строк до "01" вересня 2022 року включно.

Ціна на момент укладення цього Договору для здійснення попередньої оплати за одиницю Товару (тонну) - 6 100,00 гривень без ПДВ, крім того ПДВ (14 % ) - 854,00 гривень, всього з ПДВ - 6 954,00 гривень є базовою (п. 5.1 Договору).

Пунктом 5.3. Договору встановлено, що Покупець зобов`язується протягом 10 банківських днів з моменту набрання чинності договором застави, передбаченим п. 2.5. Договору, але в будь-якому разі після набрання чинності договором страхування та надання покупцю акту огляду сільськогосподарських культур до договору страхування, яким підтверджено належний стан посівів сільськогосподарських культур, перерахувати кошти (попередню оплату) на поточний рахунок постачальника в розмірі 10 003 329,00 грн, в тому числі ПДВ, за вирахуванням суми, передбаченої п. 5.3.1 цього договору.

Згідно з п. 5.3.1 Договору Покупець із суми попередньої оплати, передбаченої п. 5.3 цього договору, утримує 847 897,40 грн без ПДВ, для сплати страхового платежу, який сплачується протягом 10 банківських днів після отримання від страхової компанії акту огляду сільськогосподарських культур до договору страхування, яким підтверджено належний стан посівів сільськогосподарських культур.

Відповідно до п. 7.6 Договору у разі якщо Постачальник, який одержав суму попередньої оплати Товару, не передав Товар у встановлений строк, він зобов`язаний протягом 10 календарних днів після настання строку, встановленого п. 2.1.2 Договору, повернути на поточний рахунок Покупця попередню оплату з врахуванням страхового платежу у сумі, визначеній п. 5.3 цього Договору, та додатково сплатити на користь Покупця: проценти у розмірі 20 відсотків річних на суму попередньої оплати за кожен день користування коштами, обраховуючи від дня одержання цих коштів від Покупця.

На виконання умов Договору Позивач перерахував Відповідачеві передплату в розмірі 10 003 329 грн., що підтверджується: платіжними дорученнями № 315 від 01.02.2022 на суму 607 481,75 грн., № 316 від 01.02.2022 на суму 240 415,65 грн., № 326 від 01.02.2022 на суму 9 155 431,60 грн.

За твердженням Позивача, останній неодноразово направляв на адресу Відповідача листи стосовно надання інформації щодо виконання укладеного Договору від 01.02.2022 № 10-2022/Ф.

Відповідач направив Позивачеві листа від 17.05.2022, в якому повідомив, про початок дії форс-мажорних обставин, які зумовили неможливість виконання Відповідачем прийнятих на себе зобов`язань у встановлений строк.

За даними Позивача, Відповідач не поставив оплачений товар на загальну суму 10 003 329 грн. Відповідач не заперечує факту не поставки Позивачеві товару за Договором.

На прострочений борг Відповідача Позивач, з посиланням на п. 7.6 Договору, нарахував 5 143 294,09 грн. 20 % річних за користування коштами.

Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції та оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників провадження у справі і висновків суду першої інстанції:

Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що апеляційна скарга Акціонерного товариства "АГРАРНИЙ ФОНД" підлягає задоволенню, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромислова фірма "Ставки" не підлягає задоволенню в силу наступного:

З урахуванням доводів і вимог апеляційних скарг, колегія суддів не перевіряє правильність висновків суду першої інстанції в частині встановлення обставин укладання 01.02.2022 АТ "Аграрний фонд" (Позивач, Покупець) з ТОВ "Агропромислова фірма "Ставки" (Відповідач, Постачальник) Договору поставки зерна врожаю 2022 № 10-2022-Ф; що на виконання умов Договору Позивач перерахував Відповідачеві передплату в розмірі 10 003 329 грн, що підтверджується: платіжними дорученнями № 315 від 01.02.2022 на суму 607481,75 грн, № 316 від 01.02.2022 на суму 240 415,65 грн, № 326 від 01.02.2022 на суму 9 155 431,60 грн.

Згідно статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань) є, зокрема, договір.

За положеннями статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Причиною виникнення спірних правовідносин є неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки, що виразилося у непоставці Товару у встановлений Договором строк.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник) зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно статті 655 вказаного Кодексу за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Приписами статті 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Так сторони відповідно до п. 8.1 Договору погодили, що вони звільняються від відповідальності (повністю або частково) за неналежне виконання зобов`язань унаслідок обставин непереборної сили або стихійного лиха (форс-мажор). У цьому разі термін виконання зобов`язань переноситься відповідно до терміну дії зазначених обставин, про що укладається додаткова угода до цього Договору.

Сторона, для якої склалися умови, вказані у п. 8.1, повинна не пізніше 5 календарних днів з моменту настання обставин непереборної сили (форс-мажору) письмово повідомити іншу Сторону про настання обставин, які перешкоджають виконанню договірних зобов`язань, та не пізніше 5 (п`яти) календарних днів з моменту припинення обставин непереборної сили (форс-мажору) письмово повідомити іншу Сторону про припинення обставин, які перешкоджали виконанню договірних зобов`язань (п. 8.2 Договору).

Згідно з п. 8.3 Договору обставини непереборної сили або стихійного лиха (форс-мажор) підтверджуються сертифікатом, виданим Торгово-промисловою палатою України.

З урахуванням наведеного на особу, яка порушила зобов`язання, покладається обов`язок доведення того, що відповідне порушення є наслідком дії певної непереборної сили, тобто, що непереборна сила не просто існує, а безпосередньо призводить до порушення стороною свого зобов`язання (необхідність існування причинно-наслідкового зв`язку між виникненням форс-мажорних обставин та неможливістю виконання стороною своїх зобов`язань).

На підтвердження дії форс-мажорних обставин, які унеможливили виконання умов Договору Відповідач надав сертифікат № 1759 Дніпропетровської ТПП від 23 вересня 2024, в якому засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військова агресія Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану, які спричинили розташування ТОВ "АФ "СТАВКИ" на територіях, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, військові дії: обстріли. Період дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили):

- дата настання: 16 квітня 2022 року;

- дата закінчення: тривають на 23 вересня 2024 року.

Доводи ТОВ "Агропромислова фірма "Ставки" в частині того, що: «….При винесенні рішення, суд виходив з тих обставин, що «п. 81 Договору погоджені умови звільнення Сторін від відповідальності внаслідок дії обставин непереборної сили або стихійного лиха (форс-мажор). Відповідно до змісту вказаного пункту термін виконання зобов 'язань переноситься відповідно до терміну дії зазначених обставин, про що укладається додаткова угода до цього Договору.

Однак, матеріали справи не містять доказів укладення Сторонами додаткової угоди про перенесення терміну виконання зобов язань, як те погоджено у п. 81 Договору.

Проаналізувавши наявні матеріали справи (докази), суд дійшов висновку, що Відповідач не надав доказів вжиття заходів, передбачених Договором, які б надали можливість перенесення термінів виконання зобов Язань відповідно до терміну дії форс-мажорних обставин, а саме, на укладання додаткової угоди до Договору.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що строк виконання зобов Язання з повернення Позивачеві передоплати, є таким, що настав»

Втім, з тексту зазначеної вище умови договору поставки випливає два ключові аспекти:

1. Термін виконання зобов`язань переноситься автоматично відповідно до тривалості дії форс-мажорних обставин.

2. Факт перенесення строку оформлюється шляхом укладення додаткової угоди.

Водночас формулювання не містить прямої вказівки, що укладення додаткової угоди є єдиною умовою для перенесення строку. Таким чином, якщо обставини непереборної сили дійсно настали, строки поставки продовжуються автоматично, а додаткова угода виконує лише формальну функцію фіксації відповідного факту.

Як зазначалось у заявах по суті справи, 17 травня 2022 року після обстеження земельних ділянок та встановлення факту загибелі врожаю відповідач повідомив позивача про настання форс-мажорних обставин та неможливість поставки товару.

Позивач, отримавши відповідне повідомлення, не заперечив проти факту настання форс-мажорних обставин. Більше того, його подальші дії свідчать про те, що він прийняв перенесення строків поставки:

Після отримання повідомлення про форс-мажор позивач не направив жодної вимоги щодо негайного виконання зобов`язань або укладення додаткової угоди.

Єдина реакція позивача направлення ініціативного листа з нагадуванням про необхідність здійснити поставку зерна, що не є вимогою щодо негайного виконання.

Сторони провели переговори, під час яких усно було погоджено, що поставка товару буде здійснена після припинення дії обставин форс-мажору.

Протягом двох років після настання форс-мажорних обставин позивач не вимагав виконання договору у строки, визначені первинним текстом документа, не ініціював укладення додаткової угоди та не вживав заходів для стягнення товару чи компенсації. Така поведінка чітко вказує на його фактичну згоду з тим, що поставка переноситься автоматично відповідно до тривалості форс-мажорних обставин.

Відповідно до практики Верховного Суду (постанова у справі № 753/11000/14-ц від 18.04.2018), тлумачення умов договору здійснюється за триступеневою системою, яка дозволяє встановити справжній зміст договірних положень.

Перший рівень - буквальне значення слів і понять

Буквальне значення спірної умови договору не встановлює обов`язковості укладення додаткової угоди як єдиного способу перенесення строків виконання зобов`язань. Навпаки, у договорі прямо зазначено, що термін виконання зобов`язань переноситься відповідно до терміну дії форс-мажору. Тобто сам факт настання форс-мажорних обставин вже є підставою для продовження строку.

Другий рівень - врахування намірів сторін і змісту правочину

Якщо буквальне тлумачення не дає достатньо чіткої відповіді, застосовується метод аналізу намірів сторін та логіки виконання договору. У цій ситуації поведінка позивача протягом двох років свідчить, що він фактично погодився на перенесення строків без підписання додаткової угоди.

Третій рівень - аналіз поведінки сторін, ділових звичаїв та інших обставин

Подальша поведінка позивача є вирішальним фактором у розв`язанні питання тлумачення договору. Позивач не вчиняв жодних дій для стягнення товару або ініціювання укладення додаткової угоди, що свідчить про його фактичне визнання перенесення строків поставки.

Крім того, слід враховувати, що типовий договір поставки був розроблений саме позивачем. Відповідно до принципу сопіга ргоіегепіет, закріпленого в практиці Верховного Суду, будь-яка неясність у договорі повинна тлумачитися проти сторони, яка його розробила. Це означає, що якщо з тексту договору неможливо однозначно зробити висновок про те, що додаткова угода є обов`язковою для перенесення строків, то тлумачити цю норму потрібно на користь відповідача.

Принцип сопіга ргоіегепіет передбачає, що сторона, яка підготувала текст договору, несе ризики щодо його неоднозначного тлумачення. Верховний Суд неодноразово застосовував цей принцип у своїх рішеннях (постанови від 18.04.2018 у справі № 753/11000/14-ц, від 29.06.2021 у справі № 910/6838/20, від 21.12.2021 у справі № 910/17027/20).

У даній ситуації типовий договір розроблений позивачем і використовувався ним у шаблонному форматі для укладення договорів із постачальниками. Враховуючи, що формулювання пункту про форс-мажор допускає неоднозначність у питанні обов`язковості додаткової угоди, дана норма повинна тлумачитися на користь відповідача.

Додатково, Верховний Суд у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 910/17643/19 підкреслив, що застосування доктрини Vепі^е сопіга Іасіит ргоргіит (заборони суперечливої поведінки) базується на принципі добросовісності. Якщо одна сторона своєю поведінкою сформувала у контрагента обґрунтовані очікування щодо певних правовідносин, вона не може пізніше діяти всупереч цим очікуванням.

В даному випадку позивач своєю поведінкою підтвердив узгодженість перенесення строку поставки, а отже, його теперішні твердження про обов`язковість укладення додаткової угоди є суперечливими та такими, що порушують принцип добросовісності.

Таким чином, відсутність додаткової угоди не впливає на автоматичне перенесення терміну поставки відповідно до тривалості дії форс-мажорних обставин.

Сама ж додаткова угода є лише формальністю, а не підставою для перенесення термінів…» відхиляються колегією суддів з огляду на наступне:

Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за це, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. колегія суддів апеляційного господарського суду відхиляє з огляду на наступне.

Ознаками форс-мажору є: не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності.

Судова практика Верхового Суду вказує, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку виконання господарського зобов`язання. Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх недзвичайність та невідворотність.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 зазначено, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Суд першої інстанції правомірно встановив, що відповідно до умов Договору, офіційне перенесення строків виконання зобов`язань (поставки) можливе лише шляхом укладення додаткової угоди. Оскільки Відповідач, посилаючись на форс-мажор, не надав доказів вжиття заходів для укладання такої угоди, строк поставки (до 01.09.2022) вважається простроченим. Як наслідок, непоставка товару у встановлений строк зобов`язала Відповідача, згідно з п. 7.6 Договору, повернути попередню оплату протягом 10 днів.

З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обгрунтованість вимоги щодо стягнення основного боргу у розмірі 10 003 329,00 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги Акціонерного товариства "АГРАРНИЙ ФОНД" про помилковість висновків суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення 20% річних в повному обсязі, колегія суддів виходить з наступного:

Згідно з ч. 1 ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

За змістом ч. 3 ст. 693 ЦК України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Згідно зі ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Правову позицію щодо застосування наведених вище норм викладено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.12.2021 у справі № 910/14180/18, до якої вважає за необхідне звернутися колегія суддів при вирішенні цього спору.

Зокрема, в постанові зазначається, що передбачені статтею 536 та частиною третьої статті 693 ЦК України проценти виступають способом захисту прав та інтересів покупця який, здійснивши оплату продукції на умовах попередньої її оплати, набув також статусу кредитора за договором по відношенню до продавця до моменту передання йому такої продукції.

При цьому до моменту пред`явлення покупцем вимоги до продавця про повернення суми попередньої оплати відповідно до частини другої статті 693 Цивільного кодексу України, користування продавцем грошовими коштами попередньої оплати як сумою позики буде вважатися правомірним, на які покупець як кредитор може правомірно нараховувати проценти за користування.

Натомість після пред`явлення покупцем продавцю такої вимоги (про повернення суми попередньої оплати відповідно до частини другої статті 693 Цивільного кодексу України) за умови непоставки продавцем покупцю товару та неповернення суми попередньої оплати у продавця виникає грошове зобов`язання з повернення суми попередньої оплати, а користування продавцем цими коштами буде неправомірним.

У такому випадку покупець втрачає право на нарахування продавцю на суму цих коштів процентів, передбачених частиною третьою статті 693 Цивільного кодексу України, та разом з цим набуває право на нарахування та стягнення з продавця процентів, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, що нараховуються внаслідок прострочення боржником (у даному випадку - продавцем) грошового зобов`язання (з повернення попередньої оплати) та які є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання на відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима.

Позивач здійснив перерахунок попередньої оплати за Договором - 01.02.2022; відповідно до п.2.1.2. Договору постачальник був зобов`язаний поставити товар в строк до 01.09.2022 включно.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2025 № 905/1159/24 констатував наступне: « 48. Отже, для стягнення процентів за ч.3 ст.693 ЦК необхідна наявність факту прострочення виконання зобов`язань з передачі товару (передача товару не в строк). Сторона, яка має поставити товар, фактично має альтернативні дії: або передати товар з порушення строку, або повернути суму попередньої оплати (сплативши при цьому проценти на суму авансу).

49. Втім, на відміну від ч.3 ст.693 ЦК, положення п.7.6. Договору встановлюють, що проценти у розмірі 20 відсотків річних на суму попередньої оплати сплачуються у випадку невиконання умов Договору з передачі товару (тобто коли постачальник взагалі не передав товар у встановлений строк).

50. Так, за умовами п.7.6 Договору у разі якщо постачальник, який одержав суму попередньої оплати Товару, не передав Товар у встановлений строк, він зобов`язаний протягом 10 календарних днів після настання строку, встановленого п.2.1.2 Договору, повернути на поточний рахунок покупця попередню оплату з врахуванням страхового платежу у сумі, визначеній п.5.3 цього Договору, та додатково сплатити на користь покупця: проценти у розмірі 20 відсотків річних на суму попередньої оплати за кожен день користування коштами, обраховуючи від дня одержання цих коштів від покупця.

51. Тобто, зміст п.7.6 Договору свідчить про те, що для стягнення процентів за користування грошовими коштами попередньої оплати необхідним є наявність таких передумов:

1) здійснення замовником попередньої оплати товару;

2) відсутність факту поставки товару у встановлений строк (тобто порушення умов договору).

52. Отже, сторони відійшли від змісту положень ч.3 ст.693 ЦК та у Договорі встановили по суті санкцію за неправомірне користування коштами попередньої оплати за умови непоставки товара. Сторони домовилися, що за умови непоставки товару - весь період користування коштами є неправомірним і встановили пеню у розмірі 20% річних.

53. Верховний Суд зауважує, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.3 ч.1 ст.3 ЦК), тому погоджені сторонами умови Договору щодо стягнення процентів на суму авансу відповідно до ст.629 ЦК є обов`язковими для виконання.

54. Так, встановивши, що для застосування п.7.6 Договору необхідна наявність факту невиконання зобов`язання з поставки товару, сторони фактично погодили, що сплата процентів безпосередньо пов`язана із неправомірними діями постачальника, отже, користування авансом в такому випадку є також неправомірним.

55. Отже до спірних відносин підлягала застосуванню ч.2 ст.625 ЦК, а не ч.3 ст.693 ЦК…».

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц; пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів виснує, що АТ "Аграрний фонд" та ТОВ "Агропромислова фірма "Ставки" у Договорі поставки зерна врожаю 2022 № 10-2022-Ф від 01.02.2022 пов`язали сплату процентів із фактом невиконання зобов`язання з поставки товару (як у п. 7.6 Договору: "у разі якщо Постачальник... не передав Товар у встановлений строк"), це фактично означає, що сторони встановили санкцію за неправомірне користування коштами попередньої оплати. Таким чином до спірних відносин підлягає застосуванню ч.2 ст.625 ЦК.

Частина 2 статті 625 ЦК є диспозитивною щодо розміру процентів: вона зобов`язує боржника сплатити 3% річних, якщо "інший розмір процентів не встановлений договором або законом".

Використовуючи цю диспозитивність та свободу, надану статтями 6 та 627 ЦК, сторони договірно встановили, що у разі прострочення виконання грошового зобов`язання (повернення попередньої оплати), боржник сплачує проценти саме як міру відповідальності у розмірі 20% річних, що є підвищеною ставкою порівняно зі стандартними 3%.

Згідно зі статтею 629 ЦК, договір є обов`язковим для виконання, і відповідач, підписавши договір на таких умовах, взяв на себе ризик застосування цієї підвищеної договірної санкції за порушення.

Таким чином, 20% річних, встановлені у Договорі, є законно погодженим сторонами спеціальним розміром процентів, що підлягають стягненню як відповідальність за прострочення грошового зобов`язання на підставі частини 2 статті 625 ЦК України.

У постанові Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19, зокрема зазначено, що стягнення інфляційних і процентів річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, є способом компенсації майнових втрат кредитора, а не способом відшкодування шкоди.

При цьому, Верховний Суд неодноразово наголошував, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (на яку посилається скаржник) зазначила, що:

"Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора".

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24 конкретизувала правовий висновок, викладений в її постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, зазначивши таке.

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що у справі № 902/417/18 зроблено загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, тоді як підстави для такого зменшення процентів річних суд повинен установлювати в кожному конкретному випадку.

Законодавство не містить переліку підстав для зменшення процентів річних. Такими підставами можуть бути, зокрема, дії боржника, спрямовані на належне виконання зобов`язання, ступінь вини боржника, міра виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, інші інтереси сторін, дії чи бездіяльність кредитора, очевидна неспівмірність заявленої суми процентів річних порівняно із сумою боргу, а також інші підстави, підтверджені конкретними обставинами справи.

Заявляти про наявність підстав для зменшення процентів річних та доводити, що вони підтверджуються конкретними обставинами справи, має саме боржник, а суд з огляду на наявні в матеріалах справи докази має надати оцінку обґрунтованості таких доводів та вирішити питання про можливість зменшення процентів річних.

Також при вирішенні питання про зменшення процентів річних суд має враховувати принципи розумності, справедливості, пропорційності та дотримуватись балансу між інтересами боржника і кредитора.

У постанові від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22 Велика Палата Верховного Суду зазначала, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів.

Колегія суддів зауважує, що в суді першої інстанці позиція відповідача, яка, відповідно, була викладена в його відзиві на позовну заяву (т.1 а.с. 7-60) та запереченнях на відповідь на відзив (т.1 а.с. 140-142) зводились до тверджень про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. З клопотаннями про зменшення нарахованих позивачем процентів у розмірі 20% річних відповідач до суду першої інстанції не звертався.

Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим і залежить насамперед від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Предмет доказування формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №910/4994/18).

Система доказування у господарському процесі засновується на розподілі тягаря доказування між сторонами у справі. Посилаючись на ту чи іншу обставину або спростовуючи їх у суді, сторона повинна доводити такі обставини доказами (статті 13, 74 ГПК).

За змістом ст. 14 ГПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Колегія суддів констатує, що висновки суду першої інстанції, які покладено в основу прийняття рішення про зменшення нарахованих процентів до 3% річних : « … Суд об`єктивно оцінивши спірні відносини, приймає до уваги причини неналежного виконання зобов`язання Відповідачем, надаючи оцінку всім обставинам справи в їх сукупності, враховуючи інтереси обох сторін, виходячи із загальних засад, встановлених у ст. 3 ЦК України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, приймаючи до уваги, що:

- спірний договір укладений сторонами 01.02.2022, отже на момент укладення договору сторони не могли передбачити умови виконання своїх зобов`язань за договором під час існування воєнного стану та, зокрема, строки поставки товару були узгоджені сторонами, виходячи із звичайних умов ведення господарської діяльності у мирний час;

- з 24.02.2022 на території України запроваджено воєнний стан, який істотним чином вплинув на можливість ведення господарської діяльності; у даному випадку, сторони на момент укладення договору поставки (01.02.2022) не могли передбачити виникнення у подальшому таких обставин, як: запровадження воєнного стану, активні бойові дії на частині території України, аварійні та планові відключення електроенергії, довготривалі повітряні тривоги і т.ін. Отже, вказані обставини у своїх сукупності враховуються судом під час вирішення питання щодо доцільності зменшення штрафних санкцій у даній справі;

- Відповідач, маючи на меті добросовісну поведінку у спірних правовідносинах, повідомляв Позивачеві про неможливість виконання своїх зобов`язань за договором у встановлений строк, а також пояснив причини, які це зумовили, що підтверджується сертифікатом № 1759 Дніпропетровської ТПП;

- в матеріалах справи відсутні докази завдання Позивачеві збитків, внаслідок не виконання Відповідачем умов Договору.

Враховуючи, що Позивач мав правомірні очікування поставки товару у повному обсязі та у строки, узгоджені Сторонами та, враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18, суд вважає справедливим, доцільним, обґрунтованим та таким, що цілком відповідає принципу верховенства права, зменшення розміру нарахованих Позивачем 20% річних до 3%, що у грошовому виразі становить 771 491,87грн…» не грунтуються на доказах, які містяться в матеріалах справи.

При цьому і до суду апеляційної інстанції Відповідач не надав відзив, в якому мало бути викладена його позиція щодо правомірності дій суду першої інстанції щодо зменшення процентів річних.

Відповідно до частин 1, 3,4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України:

1. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

3. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

4. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів виснує, що відповідачем не доведено наявності підстав для зменшення погодженого сторонами у п. 7.6 Договору розміру процентів річних (20% річних);.

Інші доводи учасників справи не впливають на прийняте у справі рішення, проте були предметом розгляду та оцінки суду апеляційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Відповідно до п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є не з`ясування обставин, що мають значення справи, невідповідність висновків, що викладені у рішенні, фактичним обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.01.2025 у справі №904/3913/24 змінити в частині розміру 20% річних, в решті залишити без змін.

Розподіл судових витрат:

Відповідно до пп. б), в) пункту 4 частини 1 статті 282 ГПК України, у постанові має бути зазначений новий розподіл судових витрат у разі скасування чи зміни рішення.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "АГРАРНИЙ ФОНД" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.01.2025 у справі №904/3913/24 задовольнити.

2.Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 21.01.2025 у справі № 904/3913/24 в частині відмови в задоволенні процентів у розмірі 4 371 802,22 грн, змінити, виклавши резолютивну частину в наступній редакції:

« 1. Позовну заяву АТ «Аграрний фонд» задовольнити повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислова фірма «Ставки» () на користь акціонерного товариства «Аграрний фонд» () заборгованість у розмірі 15 146 623,09 грн, в тому числі 10 003 329,00 грн попередньої оплати та 5 143294,09 грн відсотків за користування грошовими коштами, 181 759,47 гривень - судового збору.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромислова фірма "Ставки" (49107, м. Дніпро, пр. Гагаріна, 74, офіс 307, код 36910842) на користь Акціонерного товариства "АГРАРНИЙ ФОНД" (03151, м. Київ, вул. Очаківська/провулок Очаківський, 5/6, код 38926880) судові витрати за подання апеляційної скарги у сумі 272639,22 грн.

В задоволенні апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислова фірма «Ставки» - відмовити.

Витрати зі сплати судового збору у сумі 272639,22 грн. покласти на Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромислова фірма "Ставки".

Доручити Господарському суду Дніпропетровської області видати відповідні накази по справі.

Повний текст постанови виготовлено 16.12.2025

Головуючий суддя М.О. Дармін

Суддя О.В. Чус

Суддя І.М. Кощеєв