РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.12.2025Справа № 910/5914/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Нечая О.В., за участю секретаря судового засідання Будніка П.О., розглянувши у загальному позовному провадженні матеріали справи № 910/5914/25

за первісним позовом Фізичної особи підприємця Сидоренка Миколи Володимировича ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 )

до Фізичної особи підприємця Налесніковської Анни Віталіївни ( АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 )

про стягнення 102 842,18 грн

та за зустрічним позовом Фізичної особи підприємця Налесніковської Анни Віталіївни ( АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 )

до Фізичної особи підприємця Сидоренка Миколи Володимировича ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 )

про визнання недійсними пунктів договору

Представники учасників справи:

від позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом): Магратій Я.В., ордер АІ №1874219;

від відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом): Караговнік А.Ю., ордер АІ №1910214;

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом): Налесніковська Анна Віталіївна

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа підприємець Сидоренко Микола Володимирович (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Фізичної особи підприємця Налесніковської Анни Віталіївни (далі - відповідач) про стягнення 102 842,18 грн, з яких 67 408,89 грн заборгованості, 14 770,66 грн пені, 500,00 грн штрафу за неповернення документів, 6 321,78 грн інфляційних втрат, 12 249,86 грн 30% річних та 1 590,99 грн 3% річних за несвоєчасну сплату основного боргу.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором суборенди нежилих приміщень № СН0029 від 01.01.2024.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.05.2025 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/5914/25, постановлено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

09.06.2025 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від ФОП Налесніковської А.В. надійшла зустрічна позовна заява до ФОП Сидоренка М.В., в якій просить суд визнати недійсними п. 5.12 Договору суборенди нежилих приміщень № СН0029 від 01.01.2024 в частині недійсності речення: «В такому разі, за фактичне користування Приміщенням Суборендарю нараховується суборендний платіж, визначений у п. 1.1. Договору, але у подвійному розмірі. Нарахування і суборендного платежу починає розраховуватись з наступного числа, що настає після закінчення дати дії Договору», а також п. 8.3 зазначеного договору.

10.06.2025 представником ФОП Налесніковської А.В. сформовано в системі Електронний суд відзив на позовну заяву, який 11.06.2025 зареєстрований в автоматизованій системі Діловодство спеціалізованого суду.

13.06.2025 представником ФОП Сидоренка М.В. сформовано в системі Електронний суд відповідь на відзив, яка 16.06.2025 зареєстрована в автоматизованій системі Діловодство спеціалізованого суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.06.2025 було прийнято зустрічний позов Фізичної особи підприємця Налесніковської Анни Віталіївни до Фізичної особи підприємця Сидоренка Миколи Володимировича про визнання недійсними пунктів договору до спільного розгляду з первісним позовом Фізичної особи підприємця Сидоренка Миколи Володимировича до Фізичної особи підприємця Налесніковської Анни Віталіївни про стягнення 102 842,18 грн, вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 16.07.2025.

19.06.2025 представником ФОП Сидоренка М.В. сформовано в системі Електронний суд відзив на зустрічну позовну заяву, який 19.06.2025 зареєстрований в автоматизованій системі Діловодство спеціалізованого суду.

У підготовче засідання 16.07.2025 з`явились представники сторін.

У підготовчому засіданні 16.07.2025 судом було прийнято до розгляду відзиви на первісний та зустрічний позови та відповідь на відзив, продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, оголошено перерву до 03.09.2025.

19.07.2025 представником ФОП Налесніковської А.В. сформовано в системі Електронний суд клопотання про залучення третьої особи, яке 21.07.2025 зареєстроване в автоматизованій системі Діловодство спеціалізованого суду.

15.08.2025 представником ФОП Сидоренка М.В. сформовано в системі Електронний суд заперечення на клопотання про залучення третьої особи, які 18.08.2025 зареєстровані в автоматизованій системі Діловодство спеціалізованого суду.

У підготовче засідання 03.09.2025 з`явився представник позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом, представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом не з`явився, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання був повідомлений належним чином, явка представників сторін обов`язковою судом не визнавалась.

У підготовчому засіданні 03.09.2025 судом було оголошено перерву до 24.09.2025.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.09.2025, в порядку статей 120, 121 Господарського процесуального кодексу України, відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом було повідомлено про те, що підготовче засідання у справі № 910/5914/25 призначено на 24.09.2025.

У підготовче засідання 24.09.2025 з`явились представники сторін.

У підготовчому засіданні 24.09.2025 судом було оголошено перерву до 08.10.2025.

У підготовче засідання 08.10.2025 з`явились представники сторін.

У підготовчому засіданні 08.10.2025 судом було відмовлено у задоволенні клопотання про залучення третьої особи, а також витребувано у ФОП Сидоренка М.В. належним чином засвідчені копії документів, які дають правові підстави вважатися орендодавцем для ФОП Налесніковської А.В. у 2025 році, оголошено перерву до 08.10.2025.

17.10.2025 представником ФОП Сидоренка М.В. сформовано в системі Електронний суд заяву про долучення доказів, яка 17.10.2025 зареєстрована в автоматизованій системі Діловодство спеціалізованого суду.

17.10.2025 представником ФОП Сидоренка М.В. сформовано в системі Електронний суд відзив на зустрічну позовну заяву в новій редакції, який 20.10.2025 зареєстрований в автоматизованій системі Діловодство спеціалізованого суду.

12.11.2025 представником ФОП Налесніковської А.В. сформовано в системі Електронний суд заяву про зміну підстав позову за зустрічним позовом, яка 12.11.2025 зареєстрована в автоматизованій системі Діловодство спеціалізованого суду.

У підготовче засідання 12.11.2025 з`явились представники сторін.

У підготовчому засіданні 12.11.2025 судом було прийнято до розгляду заяву про зміну підстав позову за зустрічним позовом, долучено до матеріалів справи відзив на зустрічну позовну заяву в новій редакції та заяву ФОП Сидоренка М.В. про долучення доказів, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 03.12.2025.

У судове засідання 03.12.2025 з`явились представники сторін та Налесніковська А.В.

Представник позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом надала суду усні пояснення по суті спору, позовні за первісним позовом підтримала, проти задоволення зустрічного позову заперечила.

Представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом надав суду усні пояснення по суті спору, проти задоволення первісного позову заперечив, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав.

У судовому засіданні 03.12.2025 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

01.01.2024 між Фізичною особою - підприємцем Сидоренком М.В. (далі орендар) та Фізичною особою - підприємцем Налесніковською А.В. (далі суборендар) було укладено Договір суборенди нежилих приміщень № СН0029 (далі Договір).

Пунктом 1.1 Договору встановлено, що його предметом є оренда нежилого приміщення, площею 11 кв.м, за адресою: м. Київ, вул. Новозабарська, 2/6 літ. А, строком до 31.12.2024. Щомісячний суборендний платіж складає 3 322,00 грн без ПДВ.

Відповідно до п.п. 2.1, 2.2 Договору приміщення передається орендарем і приймається суборендарем на підставі Акта приймання - передачі приміщення (далі - Акт приймання-передачі (в користування)), що є Додатком № 1 до даного договору, а у випадку передачі орендарем разом із приміщенням меблів, техніки, обладнання, сторони можуть зазначати в Акті приймання - передачі (в користування) перелік меблів, техніки, устаткування, обладнання, надалі майно, вартість, його стан.

У момент підписання Акта приймання-передачі (в користування) орендар передає суборендарю ключі від приміщення, після чого суборендарю має бути забезпечений безперешкодний доступ до приміщення та до місць загального користування.

Акт приймання-передачі (в користування) приміщення сторони (їх уповноважені представники) підписують в день підписання договору або протягом 5 (п`яти) календарних днів з дати укладення договору.

Згідно з п. 5.1 Договору строк суборенди приміщення починається здати підписання Акта приймання-передачі (в користування) відповідно до п. 2.1 договору та спливає в останній день строку суборенди, зазначеного у п.1.1 цього договору.

Відповідно до п. 5.7 Договору протягом останнього дня дії даного договору суборендар зобов`язаний повернути приміщення орендареві, а орендар зобов`язаний прийняти його на підставі Акта приймання-передачі (повернення), який підписується сторонами.

Пунктами 5.8 5.10 Договору встановлено, що суборендар, за умови належного виконання своїх обов`язків за договором, має переважне право перед іншими особами на продовження договору суборенди або укладення нового договору після закінчення строку його дії, якщо належним чином виконував свої обов`язки згідно з умовами цього договору. Для продовження дії договору, суборендар зобов`язаний не пізніше ніж за 1 місяць до закінчення терміну суборенди, письмово повідомити орендаря про продовження суборенди. Відсутність такого повідомлення у вказаний термін розцінюється як відмова від продовження договору, то суборендар зобов`язаний повністю сплатити суборендну плату за користування приміщенням, інші послуги з суборенди, інші платежі за договором і повернути приміщення на умовах, визначених договором. Сторони погодили, що продовження строку дії договору можливе лише в письмовій формі шляхом укладення додаткової угоди, підписаної уповноваженими представниками обох сторін.

Відповідно до п. 5.12 Договору ухилення суборендарем від підписання додаткової угоди на продовження договору чи Акта приймання-передачі (повернення), після закінчення строку дії договору, не є підставою для його продовження. В такому разі за фактичне користування приміщенням суборендарю нараховується суборендний платіж, визначений у п. 1.1. договору, але у подвійному розмірі. Нарахування суборендного платежу починає розраховуватись з наступного числа, що настає після закінчення дати дії договору. Подвійний розмір суборендного платежу за фактичне користування приміщенням нараховується до дати повернення приміщення і підписання сторонами Акта приймання-передачі (повернення), з додатковим нарахуванням штрафних санкцій.

Відповідно до п. 6.3 Договору суборендною платою є щомісячний обов`язковий грошовий платіж, який суборендар зобов`язаний сплачувати орендарю до 20 числа кожного поточного календарного місяця, що передує місяцю за який здійснюється платіж та користування приміщенням. Плата за неповний (перший та/або останній) місяць суборенди нараховується і сплачується пропорційно до кількості днів, протягом яких суборендар фактично користувався приміщенням. Плата за користування об`єктом оренди нараховується починаючи з дня підписання сторонами Акту приймання-передачі приміщення.

Згідно з положеннями п. 6.4 Договору крім суборендної плати, зазначеної у п. 6.3 цього договору, суборендар оплачує орендарю інші послуги з суборенди - компенсує витрати на сплату комунальних послуг та енергоносіїв (теплова та електрична енергія, природний газ, послуги з водопостачання, водовідведення, вивезення сміття, охорони, інше, в разі наявності), земельного податку, податку на нерухоме майно та інших витрат, що несе орендар у зв`язку з діяльністю суборендаря пропорційно площі суборендованого нежитлового приміщення.

Орендар в односторонньому порядку може підвищувати розмір інших послуг з суборенди та експлуатаційних платежів у разі підвищення цін на послуги, що закуповуються орендарем у третіх осіб, а також у разі зростання цін і тарифів на енергоносії та на водопостачання/водовідведення тощо.

Суборендар оплачує інші послуги (в разі наявності) пов`язані з суборендою на підставі рахунків, виставлених орендарем, протягом 3 (трьох) банківських днів від дати одержання рахунку. У разі відсутності у суборендаря рахунку на оплату інших послуг з суборенди він зобов`язаний оплатити їх не пізніше 5 (п`ятого) числа поточного місяця - здійснити авансований платіж, за поточний місяць в період якого користується приміщенням.

Відповідно до п. 8.3 Договору за умови прострочення суборендарем оплати будь-якого з платежів визначених цим договором, в тому числі гарантійного платежу, суборендар, окрім встановленої цим договором пені, додатково сплачує 30% річних від суми несплаченого (несвоєчасно сплаченого) платежу протягом 7 (семи) календарних днів з моменту отримання суборендарем такої вимоги.

01.01.2024 сторонами підписано Акт приймання-передачі нежилих приміщень №1, яким підтверджено факт передачі в користування суборендаря нежилого приміщення, площею 11 кв.м, за адресою: м. Київ, вул. Новозабарська, 2/6 літ. А.

На виконання умов Договору орендарем було складено Акти надання послуг № 124 від 30.04.2025 на суму 6644,00 грн, № 71 від 31.03.2025 на суму 6644,00 грн, № 70 від 28.02.2025 на суму 6644,00 грн, № 9 від 31.01.2025 на суму 6644,00 грн, № 525 від 31.12.2024 на суму 3322,00 грн, № 599 від 31.12.2024 на суму 195,77 грн, № 524 від 31.10.2024 на суму 73,56,00 грн, № 195 від 31.07.2024 на суму 3322,00 грн, № 145 від 30.06.2024 на суму 3322,00 грн, № 194 від 31.05.2024 на суму 72,00 грн, № 116 від 31.05.2024 на суму 3322,00 грн, № 144 від 30.04.2024 на суму 72,00 грн, № 28 від 30.04.2024 на суму 3322,00 грн, № 115 від 31.03.2024 на суму 72,00 грн, № 27 від 29.03.2024 на суму 3322,00 грн, № 29 від 29.02.2024 на суму 72,00 грн, № 26 від 31.01.2024 на суму 50,00 грн, № 24 від 31.01.2024 на суму 3322,00 грн, які суборендар не підписала та не повернула.

Окрім того сторонами підписано Акти надання послуг № Sm00045 від 29.02.2024 на суму 3322,00 грн, № 219 від 30.06.2024 на суму 72,00 грн, № 269 від 31.07.2024 на суму 72,00 грн, № 220 від 31.08.2024 на суму 3322,00 грн, № 402 від 31.08.2024 на суму 72,00 грн, № 270 від 30.09.2024 на суму 3322,00 грн, № 438 від 30.09.2024 на суму 72,00 грн, № 403 від 31.10.2024 на суму 3322,00 грн, № 559 від 30.11.2024 на суму 73,56 грн, № 439 від 30.11.2024 на суму 3322,00 грн.

Орендарем також виставлялись суборендареві відповідні рахунки на оплату.

Позивач за первісним позовом зазначає, що відповідачем за первісним позовом грошові зобов`язання за Договором не виконувались, нежитлове приміщення після закінчення строку суборенди не повернуто.

З огляду на те, що відповідач не виконав свої грошові зобов`язання за Договором, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в розмірі 67408,89 грн, пеню в розмірі 14770,66 грн, штраф за неповернення документів у розмірі 500,00 грн, штраф (30% річних) у розмірі 12249,86 грн, інфляційні втрати в розмірі 6321,78 грн та 3% річних у розмірі 1590,99 грн.

У свою чергу, суборендар (з урахуванням заяви про зміну підстав зустрічного позову) зазначає, що положення п. 5.12 Договору призводять до порушення принципу свободи договору, що у свою чергу є порушенням принципу правової визначеності, як елементу принципу верховенства права.

Також встановлений в п. 8.3 Договору обов`язок сплатити окрім передбаченої Договором пені, додатково 30% річних від суми несплаченого (несвоєчасно сплаченого) платежу, на думку суборендаря створює подвійну відповідальність за одне і те саме порушення.

З огляду на викладене, суборендар звернулась до суду з зустрічним позовом, в якому просить визнати недійсними п. 5.12 Договору в частині недійсності речення: "В такому разі, за фактичне користування Приміщенням Суборендарю нараховується суборендний платіж, визначений у п. 1.1. Договору, але у подвійному розмірі. Нарахування і суборендного платежу починає розраховуватись з наступного числа, що настає після закінчення дати дії Договору", а також п. 8.3 Договору.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина перша статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений сторонами Договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами 1, 6 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Частинами 1, 3 статті 774 Цивільного кодексу України передбачено, що передання наймачем речі у володіння та користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. До договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Суд встановив факт користування суборендарем орендованим майном - нежитловим приміщенням площею 11 кв.м, за адресою: м. Київ, вул. Новозабарська, 2/6 літ. А, про що свідчить наявний в матеріалах справи підписаний сторонами Договору Акт приймання-передачі нежилих приміщень №1 від 01.01.2024.

Оскільки суборендарем заявлено позовні вимоги за зустрічним позовом про визнання окремих положень Договору недійсними, суд вважає за необхідне встановити або спростувати дійсність умов Договору до їх застосування при вирішенні первісного позову.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Згідно з ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1 3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

На думку суборендаря п. 5.12 Договору в оскаржуваній частині суперечить принципу свободи договору.

Водночас суд зазначає, що укладення Договору з усіма його окремими положеннями є проявом принципу свободи договору, на який посилається позивач за зустрічним позовом.

Тлумачення пункту 3 статті 3, статті 627 Цивільного кодексу України свідчить, що свобода договору має декілька складових. Зокрема, свобода укладання договору; у виборі контрагента, виду договору, визначенні умов договору, форми договору. При реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Причому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абзаці 2 частини третьої статті 6 Цивільного кодексу України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства в разі існування однієї з таких підстав:

наявності в акті цивільного законодавства прямої вказівки про неможливість сторін відступати від його імперативного положення (наприклад, згідно частини п`ятої статті 576 Цивільного кодексу України предметом застави не можуть бути вимоги, які мають особистий характер, а також інші вимоги, застава яких заборонена законом);

якщо зі змісту акту цивільного законодавства випливає обов`язковість його положень, яка може мати вигляд вказівки в акті цивільного законодавства на нікчемний характер відступу від його положень, або виражатися за допомогою інших правових засобів (наприклад, таким буде припис абзацу 2 частини першої статті 739 Цивільного кодексу України, що умова договору, відповідно до якої платник безстрокової ренти не може відмовитися від договору ренти, є нікчемною);

якщо це випливає із суті відносин між сторонами. Ця підстава не є логічним закінченням абзацу 2 частини третьої статті 6 Цивільного кодексу України. Такі міркування зумовлені тим, що стаття 6 Цивільного кодексу України присвячена регулюванню співвідношення актів цивільного законодавства й договору, а не їх кореляції із сутністю відносин між сторонами. Адже сутність цих відносин полягає в їх договірному характері. Тому її застосовування фактично можливе тільки за наявності будь-якої з двох попередніх підстав, тобто прямої вказівки, або ж якщо обов`язковість положень акту цивільного законодавства слідує з його змісту.

Отже, укладений сторонами Договір, який за своєю природою є договором піднайму (найму), відповідно до положень Цивільного кодексу України не обмежується можливістю включати в себе умови, що є тотожними п. 5.12 Договору.

Так, підстави для визнання недійсним договору визначені ст. 215 Цивільного кодексу України. Зокрема, договір може бути визнаний недійсним в разі невідповідності положенням Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Водночас, погоджений сторонами пункт 5.12 Договору не тільки не суперечить, а й прямо відповідає приписам ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, відповідно до якої якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

Відтак, незважаючи на нечітке визначення оскаржуваного пункту Договору, останній не передбачає сплату суборендарем штрафних санкцій за непродовження Договору, а лише дублює норму ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України і передбачає компенсацію втрат орендодавця за користування його майном після закінчення строку оренди.

У свою чергу, після спливу строку дії договору оренди невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

Таким чином, користування майном після припинення договору оренди є таким, що здійснюється не відповідно до його умов - неправомірне користування майном, у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за договором найму (оренди) і регулятивним нормам Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма статті 762 Цивільного кодексу України ("Плата за користування майном") і охоронна норма частини другої статті 785 Цивільного кодексу України ("Обов`язки наймача у разі припинення договору найму") не можуть застосовуватися одночасно, адже орендар не може мати одночасно два обов`язки, які суперечать один одному: сплачувати орендну плату, що здійснюється за правомірне користування майном, і негайно повернути майно.

Отже, положення пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 Цивільного кодексу України про свободу договору не застосовуються до договорів оренди в тій їх частині, якою передбачені умови щодо здійснення орендної плати за період від моменту припинення дії договору до моменту повернення орендованого майна, оскільки сторони в такому випадку відступають від положень актів цивільного законодавства (стаття 6 Цивільного кодексу України).

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 19.04.2021 у справі №910/11131/19 та від 07.07.2021 у справі №904/5303/19.

Відтак, яким би способом в договорі оренди не регламентувалися правовідносини між сторонами у разі невиконання (несвоєчасного виконання) наймачем (орендарем) обов`язку щодо повернення речі з найму (оренди) з її подальшим користуванням після припинення такого договору, проте ці правовідносини не можуть врегульовуватись іншим чином, ніж тим, що визначено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України (зокрема, з установленням для наймача (орендаря) будь-якого іншого (додаткового) зобов`язання, окрім того, що передбачений вказаною нормою).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19.

З огляду на вищенаведене, суд не вбачає підстав для визнання п. 5.12 Договору в оскаржуваній частині недійсним з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві.

Суборендар також зазначає, що п. 8.3 Договору має бути визнаний недійсним, оскільки створює подвійну відповідальність за одне і те саме порушення. На думку позивача за зустрічним позовом Договір передбачає подвійне нарахування пені за порушення строків оплати, а саме пунктом 8.2 передбачено сплату пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного баку України за кожен день прострочення, коли пунктом 8.3 додатково передбачено сплату 30% річних від суми несплаченого платежу.

У свою чергу, відповідач за зустрічним позовом розглядає неустойку, передбачену п. 8.3 Договору, як штраф.

Отже, у даних правовідносинах виник спір, пов`язаний з тлумаченням пункту 8.3 Договору.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 213 Цивільного кодексу України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Зважаючи на відсутність у п. 8.3 Договору положення про нарахування 30% за кожен день прострочення, а також враховуючи, що 30% обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, суд тлумачить, що п. 8.3 передбачає сплату саме штрафу, а не пені.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу та можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань надано сторонам частинами другою та четвертою статті 231 Господарського кодексу України. В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, а також приписами статті 546 Цивільного кодексу України та статті 231 Господарського кодексу України.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 910/12876/19.

Відтак пункт 8.3 Договору не суперечить приписам чинного законодавства, у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання його недійсним.

Щодо позовних вимог Фізичної особи підприємця Сидоренка Миколи Володимировича суд зазначає таке.

Згідно з частинами 1, 2, 5 статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

У частині першій статті 284 Господарського кодексу України законодавець як істотні умови договору оренди визначив, зокрема, строк, на який укладається договір оренди; орендну плату з урахуванням її індексації; умови повернення орендованого майна або викупу.

Частинами 1, 4 статті 286 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Враховуючи вищевикладене, у відповідача за первісним позовом, у зв`язку з укладенням Договору та прийняттям в користування об`єкта оренди, виникло зобов`язання зі сплати орендної плати та інших передбачених Договором платежів.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи положення п.п. 6.3, 6.4 Договору, строк внесення орендних платежів та інших платежів станом на поточну дату є таким, що настав.

Відповідачем за первісним позовом не надано доказів сплати заборгованості з орендної плати за Договором, відтак суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення боргу в розмірі 40 832,89 грн.

Як вже зазначалось судом, відносини найму (оренди) у разі неправомірного користування майном можуть регулюватися умовами договору, що визначають наслідки неправомірного користування майном, та нормами законодавства, які застосовуються до осіб, які порушили зобов`язання у сфері орендних відносин.

Сторони погодили строк оренди за Договором до 31.12.2024 (п. 1.1 Договору), з можливістю його пролонгації шляхом укладення додаткової угоди.

У свою чергу, сторонами не надано підписаного Акту приймання-передачі (повернення) приміщення з оренди. Суборендарем також не надано жодних інших доказів, які підтвердили б факт звільнення орендованого приміщення у встановлений Договором строк.

Таким чином, неспростованим є факт користування суборендарем нежилим приміщенням після спливу строку дії Договору, тобто з 01.01.2025.

Враховуючи приписи ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, обґрунтованим є стягнення з відповідача за первісним позовом неустойки в розмірі подвійної плати за найм приміщення за весь час прострочення (січень квітень 2025 року), що складає 26 576,00 грн.

У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За приписами частин 1, 2 статті 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Так, позивач за первісним позовом просить стягнути з відповідача за первісним позовом штраф за неповернення документів у розмірі 500,00 грн.

Відповідно до п. 8.6 Договору у випадку не надання та/або несвоєчасного надання, не підписання суборендарем орендарю акту звірки взаєморозрахунків чи будь-якого іншого акту (в т.ч. Акта приймання - передачі (в користування), Акта приймання - передачі (повернення), Актів здачі-приймання робіт (наданих послуг) або іншого документа визначеного цим договором, суборендар має сплатити штраф у розмірі 500,00 (п`ятсот) гривень; штраф сплачується на рахунок орендаря протягом 7 (семи) календарних днів з моменту отримання суборендарем такої вимоги.

Судом встановлено факт направлення орендарем на адресу суборендаря Актів надання послуг за Договором разом з Вимогою про сплату заборгованості №29/04/2025 від 29.04.2025, що підтверджується описом вкладення у поштове відправлення та накладною АТ "Укрпошта" №143.

Доказів повернення документів у встановлений строк суборендарем не надано.

Відтак суд дійшов висновку про обґрунтованість первісного позову в частині стягнення штрафу за неповернення документів.

Згідно зі статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно з п. 8.2 Договору у випадку прострочення сплати суборендарем суборендної плати та/або інших платежів, передбачених цим договором, суборендар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який нараховується пеня, від несплаченої суми за кожний день прострочення та за весь період прострочення.

Оскільки невиконання відповідачем за первісним позовом своїх зобов`язань за Договором в частині своєчасної слати орендних та інших платежів підтверджується матеріалами справи, обставин, які є підставою для звільнення відповідача від відповідальності не наведено, позовні вимоги про стягнення пені визнаються судом обґрунтованими.

Наданий позивачем за первісним позовом розрахунок пені не є арифметично вірним, оскільки останній здійснив нарахування штрафних санкцій на всю суму заборгованості (40832,89 грн) за період, що передував її виникненню (з 21.01.2024).

Здійснивши власний розрахунок суд встановив, що правомірним є нарахування відповідачу за первісним позовом пені в розмірі 9 576,20 грн.

Відповідно до п. 8.3 Договору за умови прострочення суборендарем оплати будь-якого з платежів, визначених цим договором, в тому числі гарантійного платежу, суборендар, окрім встановленої цим договором пені, додатково сплачує 30% річних від суми несплаченого (несвоєчасно сплаченого) платежу протягом 7 (семи) календарних днів з моменту отримання суборендарем такої вимоги.

Оскільки суборендарем прострочено виконання обов`язку зі сплати платежів за Договором на загальну суму 40832,89 грн, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовної вимоги про стягнення штрафу (30%) у розмірі 12249,87 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на порушення суборендарем строків оплати за Договором, суд дійшов висновку про наявність підстав для нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суми заборгованості за весь час прострочення.

Наданий позивачем за первісним позовом розрахунок інфляційних втрат та 3% річних не є арифметично вірним, оскільки останній здійснив нарахування відсотків на всю суму заборгованості (40832,89 грн) за період, що передував її виникненню (з 21.01.2024).

Здійснивши власний розрахунок суд встановив, що правомірним є нарахування відповідачу за первісним позовом інфляційних втрат у розмірі 4748,92 грн та 3% річних у розмірі 1032,24 грн.

Щодо заяви відповідача за первісним позовом про застосування наслідків спливу позовної давності суд зазначає таке.

Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися з вимогою про захист цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України).

Водночас, відповідно до пункту 12 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану (пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України).

Отже, позивачем за первісним позовом не пропущено строк позовної давності для звернення з вимогою про стягнення пені.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 у справі Руїс Торіха проти Іспанії).

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено часткову обґрунтованість первісного позову, у зв`язку з чим до стягнення з Фізичної особи підприємця Налесніковської Анни Віталіївни на користь Фізичної особи підприємця Сидоренка Миколи Володимировича підлягають заборгованість у розмірі 40832,89 грн, неустойка в розмірі 26576,00 грн, штраф у розмірі 12249,87 грн, штраф за неповернення документів у розмірі 500,00 грн, пеня в розмірі 9576,20 грн, інфляційні втрати в розмірі 4748,92 грн та 3% річних у розмірі 1032,24 грн.

Також, зважаючи на зміст позовних вимог Фізичної особи підприємця Налесніковської Анни Віталіївни, обставини, встановлені під час розгляду справи, суд не знайшов правових підстав для задоволення зустрічного позову.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за первісним позовом покладається на відповідача за первісним позовом пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 2812,30 грн. Решта сплаченого судового збору в розмірі 215,70 грн залишається за позивачем за первісним позовом.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання зустрічного позову в розмірі 3028,00 грн, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача за зустрічним позовом, оскільки позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 129, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи підприємця Налесніковської Анни Віталіївни ( АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) на користь Фізичної особи підприємця Сидоренка Миколи Володимировича ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) заборгованість у розмірі 40832 (сорок тисяч вісімсот тридцять дві) грн 89 коп., неустойку в розмірі 26576 (двадцять шість тисяч п`ятсот сімдесят шість) грн 00 коп., штраф у розмірі 12249 (дванадцять тисяч двісті сорок дев`ять) грн 87 коп., штраф за неповернення документів у розмірі 500 (п`ятсот) грн 00 коп., пеню в розмірі 9576 (дев`ять тисяч п`ятсот сімдесят шість) грн 20 коп., інфляційні втрати в розмірі 4748 (чотири тисячі сімсот сорок вісім) грн 92 коп., 3% річних у розмірі 1032 (одна тисяча тридцять дві) грн 24 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2812 (дві тисячі вісімсот дванадцять) грн 30 коп.

3. В іншій частині первісного позову відмовити.

4. Витрати по сплаті судового збору в розмірі 215,70 грн покласти на Фізичну особу підприємця Сидоренка Миколу Володимировича.

5. У задоволенні зустрічного позову відмовити.

6. Витрати по сплаті судового збору в розмірі 3028,00 грн покласти на Фізичну особу підприємця Налесніковську Анну Віталіївну.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 19.12.2025.

Суддя О.В. Нечай