УХВАЛА

15 грудня 2025 року

м. Київ

cправа № 940/783/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г. М. - головуючого, Краснова Є. В., Рогач Л. І.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Заступника керівника Київської обласної прокуратури

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.10.2025 та рішення Господарського суду Київської області від 25.11.2024

за позовом Першого заступника керівника Білоцерківської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області

до Білоцерківської районної державної адміністрації та ОСОБА_1 ,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Тетіївської міської ради,

про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договорів оренди,

ВСТАНОВИВ:

Керівник Білоцерківської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області звернувся до господарського суду з позовом до Тетіївської районної державної адміністрації (правонаступник Білоцерківська районна державна адміністрація) та ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування розпорядження Тетіївської районної державної адміністрації від 25.12.2012 № 965 та визнання недійсними договорів оренди землі, укладених 28.12.2012 між Тетіївською районною державною адміністрацією та ОСОБА_1 на земельні ділянки з кадастровими номерами: :06:018:0002, :06:026:0029, :05:007:0019, зареєстровані 29.12.2012 Управлінням Держкомзему у Тетіївському районі Київської області.

Позовні вимоги мотивовані тим, що при наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення в користування на умовах оренди, адміністрацією допущено порушення вимог частини 1 статті 7 Закону України "Про фермерське господарство" щодо перевірки відповідності поданих заявницею документів вимогам законодавства, оскільки у заяві не обґрунтовано розміри земельних ділянок з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність.

Окрім того, на час отримання ОСОБА_1 земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства вона не мала засобів для обробітку землі, а отримання земельної ділянки площею 33,6226 га, кадастровий номер :06:018:0002, спрямоване на збільшення земельного банку ФГ "К-АГРО", створеного 04.05.2012 ОСОБА_2 , так як вона передала її цьому господарству в суборенду.

Прокурор вважав, що отримання земельних ділянок в оренду мало здійснюватися виключно за результатами торгів, що є підставою для визнання незаконними та скасування зазначених розпоряджень адміністрації та визнання недійсними договорів оренди землі.

Також прокурор зазначив, що про наявність вказаних порушень земельного законодавства Білоцерківська місцева прокуратура дізналася в ході досудового розслідування кримінального провадження від 18.01.2019 № 0000013, а початок перебігу позовної давності необхідно обраховувати з моменту, коли прокуратурі стало відомо про факт видачі незаконного розпорядження та укладення договору оренди та суборенди земельної ділянки.

Рішенням Господарського суду Київської області від 25.11.2024, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.10.2025, у позові відмовлено.

Суд з урахуванням статей 22, 31, 84, 116, 122-124, 134 Земельного кодексу України, статей 1, 7, 8 Закону України "Про фермерське господарство" дійшов висновку про те, що вказаною адміністрацією прийнято розпорядження від 25.12.2012 № 965, яким затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки в користування на умовах оренди для ведення фермерського господарства та надано ОСОБА_1 у користування на умовах оренди земельні ділянки загальною площею 41,9224 га (пасовища): перша - площею 33,6227 га (пасовища), друга - 4,9349 га (пасовища), третя - 3,3648 га всупереч тій обставині, що нею вже було реалізоване право на безоплатне отримання земельної ділянки для ведення фермерського господарства.

Однак, застосувавши заявлену ОСОБА_1 позовну давність, суд відмовив у позові, оскільки встановив, що про порушення адміністрацією вимог земельного законодавства під час прийняття спірного розпорядження прокурор мав можливість дізнатись ще у січні 2013 року, а позивач - Головне управління Держгеокадастру у Київській області дізналося про відповідне порушення 29.12.2012, у момент державної реєстрації спірних договорів оренди.

Заступник керівника Київської обласної прокуратури звернувся з касаційною скаргою, в якій просить судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов повністю задовольнити. На думку скаржника, суди не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, які регулюють порядок застосування позовної давності, викладені у постановах від 20.06.2023 у справі № 922/243/22, від 22.01.2019 у справі № 916/400/16, від 17.06.2020 у справі № 359/9716/16-ц, від 06.02.2020 у справі № 916/2828/18, від 13.06.2023 у справі № 914/2005/19, від 20.05.2020 у справі № 310/4139/13, від 07.06.2017 у справі № 910/27025/14, від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15, від 19.05.2020 у справі № 303/5411/17, від 20.06.2018 у справі № 911/3023/15.

За наслідками перевірки матеріалів поданої касаційної скарги, Суд з урахуванням наведених скаржником підстав касаційного оскарження відмовляє у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Ухвалюючи судові рішення, суди попередніх інстанцій виходили із встановлених обставин цієї справи про те, що спірні земельні ділянки відносяться до земель сільськогосподарського призначення та знаходяться на території Тетіївської міської ради Київської області за межами населеного пункту.

Також суди встановили, що Головному Управлінню Держгеокадастру у Київській області про наявність спірного розпорядження про затвердження проєкту землеустрою та надання ОСОБА_1 в користування на умовах оренди для ведення фермерського господарства земельні ділянки загальною площею 41,9224 га (пасовища), які розташовані на території Тетіївської міської ради за межами населеного пункту, та укладених 28.12.2012 відповідних договорів оренди землі на земельні ділянки з кадастровими номерами: :06:018:0002, :06:026:0029, :05:007:0019, було відомо з 29.12.2012, тобто з моменту державної реєстрації Управлінням Держкомзему у Тетіївському районі Київської області зазначених договорів оренди землі, що визнається і самим Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області в листі від 21.01.2020 № 10-10-0.62-1661/2-20.

Крім того, суди встановили, що в січні 2013 року Тетіївською районною державною адміністрацією до Білоцерківської місцевої прокуратури (на той час Тетіївської районної прокуратури) було направлено копії усіх розпоряджень із земельних питань за грудень 2012 року для проведення перевірки на предмет відповідності їх Конституції та законам України, про що свідчать копії витягу з журналу врученої кореспонденції та картки реєстрації вихідного документа, проте прокурором жодного реагування вчинено не було.

З цих підстав суди відхилили посилання прокурора на те, що обрахування позовної давності має здійснюватися із наведеної прокурором дати.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16, правило щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Подібний висновок також викладено у постанові Верховного Суду від 06.06.2023 у справі № 922/4169/19.

При цьому і в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 362/44/17, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, постанова Верховного Суду від 18.10.2023 у справі № 922/239/22).

Ухвалюючи оскаржені судові рішення, суди врахували сформовані висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а наведені скаржником доводи цього не спростовують.

У пунктах 7.6-7.8 Рішення Конституційного Суду України 22.11.2023 у справі № 10-р(ІІ)/2023 вказано, що Європейський суд із прав людини послідовно обстоює позицію, що для розуміння змісту обмежень права на доступ до суду, гарантованого статтею 6 Конвенції, є потреба у врахуванні ролі касаційних судів та визнанні того, що умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги; застосування визначеного у національному праві критерію ratione valoris для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою з огляду на саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості. Верховний Суд як суд касаційної інстанції із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні спорів. Тому внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у пунктах 1, 4 частини 1 статті 287 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення у цій справі відповідно до висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, що викладені у раніше прийнятих постановах, і Верховний Суд не вважає за необхідне відступати від таких висновків, Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою згідно з пунктом 5 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 234, 235, 293 Господарського процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 940/783/20 за касаційною скаргою Заступника керівника Київської обласної прокуратури на постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.10.2025.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий Г. М. Мачульський

Судді Є. В. Краснов

Л. І. Рогач