судді Верховного Суду Студенця В.І.
за результатом касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1
на постанову Північного апеляційного господарського суду
(колегія суддів: Коротун О.М., Майданевич А.Г., Сулім В.В.)
1) Релігійної організації "Релігійна громада парафії на честь Успіння Пресвятої Богородиці Чернівецької Єпархії Православної Церкви України с. Михальча Сторожинецького району Чернівецької області";
2) Управління культури Чернівецької обласної державної адміністрації;
3) Чернівецької обласної державної адміністрації
про визнання рішення загальних зборів членів релігійної організації, нової редакції статуту недійсними, зобов`язання державного реєстратора вчинити певні дії, визнання незаконним та скасування розпорядження.
І. ПІДСТАВИ ДЛЯ ВИСЛОВЛЕННЯ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
ІІ. ІСТОРІЯ СПРАВИ
(1) Зміст позовної заяви
2. ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду із позовом до Релігійної організації "Релігійна громада парафії на честь Успіння Пресвятої Богородиці Чернівецької Єпархії Православної Церкви України с. Михальча Сторожинецького району Чернівецької області" (далі - Релігійна організація ПЦУ), Управління культури Чернівецької обласної державної адміністрації (далі - Управління) та Чернівецької обласної державної адміністрації (далі - Чернівецька ОДА) про:
- визнання недійсним рішення загальних зборів членів Релігійної організації УПЦ, оформленого протоколом від 10.02.2019 №1/19;
- визнання недійсним та скасування статуту у новій редакції Релігійної організації ПЦУ та зобов`язання державного реєстратора Управління привести відомості про Релігійну організацію УПЦ, які містяться в ЄДР, у відповідність до відомостей статуту Релігійної організації УПЦ, у попередній редакції;
- визнання незаконним та скасування розпорядження Чернівецької ОДА від 10.05.2019 №452-р "Про реєстрацію статуту релігійної організації" в новій редакції з новою юридичною назвою релігійної організації.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення загальних зборів ухвалені незаконно, у спосіб який не передбачений Законом "Про свободу совісті та релігійні організації", статутом релігійної організації, а саме збори скликані не настоятелем, участь у зборах прийняли не члени релігійної громади, за відсутності кворуму, без урахування того факту, що члени релігійної громади цього ж дня провели парафіяльні збори, на яких було прийнято рішення про залишення в юрисдикції УПЦ. Позивач наголосив, що рішення про зміну підлеглості релігійної організації та внесення відповідних змін та доповнень до її статуту грубо порушують його права як члена релігійної організації на управління цією організацією під час вирішення питання про визначення її канонічної та організаційної підлеглості, а також зумовило втручання у його права на свободу віросповідання.
(2) Короткий зміст рішень суду першої й апеляційної інстанцій, а також мотиви з яких суди виходили при ухваленні судових рішень
Ухвалюючи судове рішення, господарський суд виходив, зокрема, з такого:
- позивач з 19.03.2000 є членом спірної релігійної організації, що підтверджується наявними у справі копіями його особистого прошенія від 19.03.2000, протоколом засідання парафіальних зборів Свято-Успенської Церкви с. Михальча Сторожинецького району Чернівецької області від 19.03.2000 та не оспорюється сторонами;
- відхиляються доводи позовної заяви про скликання оспорюваних загальних зборів неуповноваженою особою як безпідставні, оскільки належних доказів невизнання за ОСОБА_2 членства у релігійній громаді не надано;
- згідно з протоколом від 10.02.2019 № 1/19 в оспорюваних загальних зборах членів релігійної організації "Української Православної Свято-Успенської Церкви с. Михальча" прийняли участь 247 осіб, які вважали (визнавали) себе членами цієї релігійної громади;
- з наявного у справі іншого протоколу № 1 парафіяльних зборів Свято-Успенської Церкви с. Михальча Сторожинецького району Чернівецької області від 10.02.2019, скликаних настоятелем, слідує, що того ж дня за участі 284 осіб, які так само вважали (визнавали) себе членами цієї релігійної громади, ухвалене одноголосне рішення загальних зборів релігійної громади не змінювати її канонічну та організаційну підлеглість;
- доказів визнання такого рішення в установленому порядку недійсним суду не надано. Також відсутні докази того, що учасниками обох зборів були одні й ті ж особи;
- отже, станом на 10.02.2019 членами релігійної громади Свято-Успенської Церкви с. Михальча Сторожинецького району Чернівецької області були не менше ніж 531 особа, які на принципах вільного волевиявлення заявили про членство у вказаній релігійній громаді;
- чинний на час ухвалення оспорюваних рішень Статут відповідача не визначав необхідності досягнення певного кворуму для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади;
- у цьому зв`язку суд виходить із загальновизнаного у демократичному суспільстві для юридичних осіб приватного права принципу правомочності колективного органу управління за участі не менше ніж 50% + 1 дійсних членів такого органу;
- отже, для ухвалення рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту необхідною була присутність на відповідних зборах не менше як 50% + 1 членів громади, що станом на 10.02.2019 складало 266 осіб;
- за відсутності на загальних зборах мінімально необхідної кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання зборів повноважними, ухвалені на таких зборах рішення є неправомочними;
- за таких обставин оспорюване рішення загальних зборів членів релігійної організації, оформлене протоколом від 10.02.2019 № 1/19, ухвалене з порушенням вимог закону, а відтак підлягає визнанню недійсним;
- оскільки рішення загальних зборів релігійної громади відповідача про зміну підлеглості у канонічних та організаційних питаннях діючому в Україні релігійному центру є недійсним, то внесенні відповідні зміни до статуту релігійної громади слід також визнати недійсними.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована, зокрема, таким:

- статутом Релігійної організації ПЦУ не встановлено будь-якого врегульованого порядку та чітких критеріїв щодо прийняття членів у релігійну громаду, а також порядку їх обліку та ведення реєстру, які б дали можливість чітко ідентифікувати реальну кількість членів релігійної громади; не визначено такого порядку і Законом "Про свободу совісті та релігійні організації";

- доводи про помилковість висновків суду першої інстанції щодо відсутності кворуму - є обґрунтованими, оскільки, по-перше, ці обставини не були визначені підставами позову, по-друге, з урахуванням того, що ані Закон, ані статут не визначає порядку вступу, прийняття до складу членів релігійної громади та обліку членів парафіяльної ради; висновок про відсутність кворуму у цьому випадку - є необґрунтованим;

- відхиляється посилання на інший протокол №1 парафіяльних зборів Свято-Успенської Церкви с. Михальча Сторожинецького району Чернівецької області від 10.02.2019, скликаних настоятелем, відповідно до якого, того ж дня за участі 284 осіб ухвалене одноголосне рішення загальних зборів релігійної громади: не змінювати її канонічну та організаційну підлеглість; оскільки цей протокол не входить до предмету доказування у цій справі, виходячи із підстав та предмету позову і не може бути підставою для задоволення позову про визнання недійсним іншого (спірного) рішення загальних зборів членів Релігійної організації УПЦ, оформленого протоколом від 10.02.2019 №1/19.

(3) Позиція Верховного Суду за результатом розгляду касаційних скарг

5. Верховний Суд постановою від 10.12.2025 касаційну скаргу позивача залишив без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.07.2025 у справі №910/13963/21 - без змін.

Верховний Суд, залишаючи оскаржувані судові рішення без змін, виходив з такого:

- з урахуванням положень Статуту та статті 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" не можна ототожнювати членство у релігійній громаді та членство в органі управління - Парафіяльних зборах (які очолює настоятель, який, в свою чергу, як правило опонує виходу громади з-під його підлеглості);

- позивач не надав доказів, на підставі яких можна виснувати, що жителі села, які прийшли на спірні збори та прийняли рішення про зміну канонічного підпорядкування, не є членами релігійної громади;

- суд апеляційної інстанції обґрунтовано відхилив посилання на парафіяльні збори від 10.02.2019, скликані настоятелем, які ухвалили протилежне рішення - не змінювати канонічну та організаційну підлеглість, вказавши, що відповідний протокол не входить до предмету доказування у цій справі, виходячи із підстав та предмету позову і не може бути підставою для задоволення позову про визнання недійсним іншого (спірного) рішення загальних зборів членів;

- помилковим є висновок апеляційного господарського суду про вихід суду першої інстанції за межі позовних вимог з тих підстав, що обґрунтування позову обставиною участі у зборах не членів релігійної громади фактично і є твердженням про відсутність кворуму. Однак такий висновок не вплинув на правильність рішення по суті спору, не призвів до ухвалення незаконного та / або необґрунтованого судового рішення, враховуючи, що апеляційний господарський суд фактично надав власну обґрунтовану (враховуючи вищезазначене у цій постанові) оцінку доводам щодо належності учасників спірних зборів до релігійної громади.

6. Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) питання, що виникають під час колегіального розгляду справи судом, вирішуються більшістю голосів суддів, головуючий голосує останнім.

При ухваленні рішення з кожного питання жоден із суддів не має права утримуватися від голосування та підписання рішення чи ухвали. Судді не мають права розголошувати міркування, що були висловлені у нарадчій кімнаті.

Суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.

У цьому випадку вважаю за необхідне викласти окрему думку, оскільки вважаю, що суду касаційної інстанції слід було касаційну скаргу позивача задовольнити, оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, як таке, що ухвалена на підставі повного та всебічного з`ясування обставин справи, у відповідності норм матеріального та процесуального пава..

ІІІ. СУТЬ ОКРЕМОЇ ДУМКИ

(1) Щодо суті спору

7. Ураховуючи зміст спірних правовідносин та нормативно-правове регулювання, вважаю висновки суду апеляційної інстанції про недоведеність позовних вимог необґрунтованими та такими, що суперечать матеріалам справи.

При цьому відзначаю таке.

Право на свободу світогляду та віросповідання у національному праві є складовою системи конституційних прав і свобод людини.

Стаття 35 Конституції України гарантує кожному право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.

В Україні правовідносини, пов`язані із реалізацією свободи віросповідання і діяльністю релігійних організацій, регулюються, зокрема, Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації» (далі - Закон).

Кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання (частина перша статті 3 Закону).

На міжнародному рівні ці гарантії проголошені у Загальній декларації прав людини (прийнята і проголошена резолюцією 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948; далі - Декларація), стаття 18 якої визначає, що кожна людина має право на свободу думки, совісті і релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання як одноособово, так і разом з іншими, прилюдним або приватним порядком в ученні, богослужінні і виконанні релігійних та ритуальних обрядів.

Беручи до уваги Декларацію, Конвенція проголошує гарантії кожному, хто перебуває під юрисдикцією Високих Договірних Сторін, права і свободи, визначені в розділі І цієї Конвенції; кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно (частина перша статті 9 Конвенції).

Важливими аспектами свободи віросповідання є свобода сповідувати релігію одноособово, а також спільно з іншими, тобто у колі тих, хто поділяє цю віру.

На це звернув увагу ЄСПЛ у рішенні «Свято-Михайлівська Парафія проти України» (заява № 77703/01), в якому вказав, що свобода віросповідання - це, перш за все, особиста справа кожного, вона також означає, серед іншого, свободу «сповідувати релігію» самому або в об`єднанні з іншими, публічно та в колі тих, хто поділяє цю віру.

У питанні наявності порушеного права, що є підставою для звернення до суду, необхідно враховувати, що право на свободу віросповідання включає забезпечення вільної можливості сповідувати свою релігію, дотримуватися релігійної практики та релігійних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими єдиновірцями.

Тобто позивач звернувся до суду за захистом права на свободу віросповідання, яке вважав порушеним у зв`язку з позбавленням його можливості сповідувати обрану релігію спільно з тими, хто поділяє їхні переконання, а відтак позов поданий на захист цього права саме в його колективному вимірі. При цьому позбавлення його можливості сповідувати обрану релігію спільно з тими, хто поділяє їхні переконання, позивач убачають саме в тому, що спірним рішенням загальних зборів релігійної громади змінено її підлеглість у конфесійних та організаційних питаннях.

Так, спірні правовідносини регулюються, зокрема Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації».

Згідно зі статтею 8 вказаного Закону релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того самого культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб.

Членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади. Релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом (положенням).

Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення.

Отже, законодавець установив механізм, за яким рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади, і такі збори можуть скликатися її членами.

Встановлення цього механізму не виходить за межі звичайного правового регулювання процедури прийняття рішень об`єднаннями і не становить втручання у їх автономію.

Цей механізм дозволив релігійній громаді як організації вірян, які об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб, вирішувати важливе питання організації громади, чим держава захистила гарантоване статтею 9 Конвенції право на свободу віросповідання у його колективному вимірі в світлі статті 11 Конвенції, яка захищає право на об`єднання.

Отже, Закон України «Про свободу совісті та релігійні організації» передбачає виключне право релігійної громади на її підлеглість у канонічних і організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості. Тобто суб`єктом таких правовідносинах є саме релігійна громада.

Відповідно до частини третьої статті 5 Закону держава захищає права і законні інтереси релігійних організацій; сприяє встановленню відносин взаємної релігійної і світоглядної терпимості й поваги між громадянами, які сповідують релігію або не сповідують її, між віруючими різних віросповідань та їх релігійними організаціями; бере до відома і поважає традиції та внутрішні настанови релігійних організацій, якщо вони не суперечать чинному законодавству.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.04.2024 у справі №906/1330/21 у питанні розмежування понять «релігійна громада» та «територіальна громада» відзначила, зокрема таке.

Закон (стаття 7) визначає, що релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури.

Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями).

Відповідно до частин першої, другої статті 8 Закону релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того самого культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб.

Тобто насамперед релігійна громада є об`єднанням з метою спільного задоволення релігійних потреб. Як об`єднання громада користується автономією, яка покликана забезпечувати її членам право вирішувати питання організації.

У свою чергу, Закон релігійну громаду характеризує як місцеву релігійну організацію.

Релігійні громади в Україні, як правило, створюються в межах одного населеного пункту, поряд з цим існують непоодинокі випадки, коли релігійна громада створена у тісному зв`язку з культовою спорудою, яка є єдиною на декілька населених пунктів, тобто забезпечує спільне задоволення релігійних потреб вірян певної місцевості.

Зважаючи на ці особливості створення і функціонування релігійних громад, членами релігійної громади можуть також бути особи, які мешкають в іншому населеному пункті, ніж той, у якому знаходиться культова споруда та який не є занадто від неї віддаленим.

Також у межах однієї територіальної громади можуть діяти декілька релігійних громад (або жодної) різної віри, культу, течії тощо.

Наведене вище дає підстави для висновку про те, що релігійна громада може не збігатися з межами певного населеного пункту. Слід звернути увагу на нетотожність понять «релігійна громада» та «територіальна громада», однак територіальному критерію все ж має надаватися певне значення й у питанні членства в релігійній громаді з огляду на законодавче визначення поняття релігійної громади як місцевої релігійної організації, а також з огляду на поширений критерій для визначення членства у релігійній громаді - регулярне відвідування богослужінь, що також є критерієм членства в релігійній громаді.

Розглядаючи справу «Свято-Михайлівська Парафія проти України», ЄСПЛ виснував, що статті 7 та 8 Закону не визначали, що релігійна громада повинна складатися з усіх осіб та всіх віруючих, які відвідують богослужіння конкретної церкви. Крім того, вказав, що очевидною є суперечливість положень національного закону стосовно того, що є «релігійною організацією» та що є «релігійною громадою», чи це одне й те саме; єдиною відмінністю між ними є місцевий статус «релігійної громади» та відсутність будь-яких вимог щодо її реєстрації відповідно до положень Закону. І вказані положення Закону не визначали, що релігійна громада повинна складатися зі всіх осіб та віруючих, які відвідують богослужіння конкретної церкви.

У цьому питанні варто також звернути увагу на висновки ЄСПЛ, за якими, оцінюючи відповідність національних заходів пункту 2 статті 9 Конвенції, суди повинні враховувати історичний контекст та особливі риси відповідної релігії, які охоплюють догму, обряди, організацію тощо. Такий самий обов`язок може бути покладений на національні органи влади під час прийняття додаткових рішень у рамках їхніх відносин з різними релігіями (рішення у справах «Cha'are Shalom Ve Tsedek v. France» [GC], заява № 27417/95; «Mirolubovs and Others v. Latvia», заява № 798/05).

Отже, з огляду на наведене вважаю, що слід розмежовувати такі поняття як «територіальна громада» та «релігійна громада», адже у питанні зміни підлеглості релігійної громади в канонічних і організаційних питаннях визначальну роль відіграє саме «релігійна громада», адже лише члени такої наділені правом участі в загальних зборах та голосуванні на них.

Тому, на моє переконання, ключовим у даному випадку є встановлення судами обставин щодо того, хто входить до тієї чи іншої релігійної громади, та, відповідно, хто має право участі та голосу на загальних зборах такої громади.

8. Так, у справі, що переглядалась, суд першої інстанції встановив, що на момент проведення спірних загальних зборів (станом на 10.02.2019) членами релігійної громади Свято-Успенської Церкви с. Михальча Сторожинецького району Чернівецької області були не менше ніж 531 особа, які на принципах вільного волевиявлення заявили про членство у вказаній релігійній громаді.

Вказані доводи ґрунтувались на дослідженні двох протоколів загальних зборів даної релігійної громади від 10.02.2019, одні з яких проводились за ініціативи сільського голови, а інші були скликані та проведені настоятелем Свято-Успенської Церкви с. Михальча Сторожинецького району Чернівецької області.

Ураховую, що обидва протоколи були долучені позивачем до позовної заяви в обґрунтування позовних вимог.

Так, згідно з протоколом від 10.02.2019 № 1/19 у загальних зборах членів релігійної організації "Української Православної Свято-Успенської Церкви с. Михальча", скликаних сільським головою, прийняли участь 247 осіб, які вважали (визнавали) себе членами цієї релігійної громади.

Водночас відповідно до іншого протоколу № 1 парафіяльних зборів Свято-Успенської Церкви с. Михальча Сторожинецького району Чернівецької області від 10.02.2019, скликаних настоятелем того ж дня, брали участь 284 осіб, які так само вважали (визнавали) себе членами цієї релігійної громади.

Суд відзначив, що доказів визнання такого рішення в установленому порядку недійсним суду не надано, як і відсутні докази того, що учасниками обох зборів були одні й ті ж особи.

Отже, ураховуючи наведене вище у своїй сукупності, вважаю, що суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку, що станом на 10.02.2019 членами релігійної громади Свято-Успенської Церкви с. Михальча Сторожинецького району Чернівецької області були не менше ніж 531 особа (247+284).

Наведене підтверджується матеріалами справи та не спростовано сторонами.

Крім того, вказані обставини також не спростовані судом апеляційної інстанції у оскаржуваному судовому рішенні.

Вказуючи на те, що відповідний протокол № 1 парафіяльних зборів Свято-Успенської Церкви (скликаних настоятелем) не входить до предмета доказування у цій справі, суд апеляційної інстанції у порушення вимог матеріального та процесуального права ухилився від встановлення усіх важливих та ключових обставин даної справи, необхідних для правильного вирішення спору.

Як уже відзначалось у силу положень статті 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади.

Отже, у спірних відносинах на суд було покладено обов`язок установити:

1) чи спірні загальні збори релігійної громади були проведені повноважним складом;

2) чи відповідає кількість голосуючих двом третинам голосів членів релігійної громади, присутніх на загальних зборах.

Так, суд першої інстанції, виходячи із загальновизнаного у демократичному суспільстві для юридичних осіб приватного права принципу правомочності колективного органу управління за участі не менше ніж 50% + 1 дійсних членів такого органу, вказав, що для ухвалення рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту необхідною була присутність на відповідних зборах не менше як 266 осіб.

Натомість, на спірних загальних зборах були присутні 247 особи, а відтак такі збори є неповноважними і ухвалені на таких зборах рішення - неправомочними.

У свою чергу, суд апеляційної інстанції, безпідставно відхиляючи протокол №1 парафіяльних зборів, вказав, що неможливо чітко ідентифікувати реальну кількість членів релігійної громади.

У розрізі наведеного відзначаю, що дійсно, у силу правової природи спірних правовідносин встановлення чіткої кількості членів (максимальної кількості) певної релігійної громади у більшості випадків є неможливим.

Однак, з урахуванням кожної конкретної справи можливим та необхідним є встановлення мінімальної кількості членів тієї чи іншої релігійної громади, які, зокрема, відвідують загальні збори, богослужіння тощо.

За таких обставин, за наявності у матеріалах справи двох протоколів загальних зборів однієї і тієї ж релігійної громади та від однієї дати, очевидно та вірогідно, що усі учасники таких зборів були (вважали себе) членами цієї релігійної громади.

Факт скликання зборів різними суб`єктами не впливає на обставини приналежності таких осіб саме до релігійної громади "Української Православної Свято-Успенської Церкви с. Михальча", а лише свідчить про різні позиції у питаннях канонічної та організаційної підлеглості спірної церкви.

Отже, суд апеляційної інстанції, на відмінну від суду першої інстанції, у порушення вимог матеріального та процесуального законодавства ухилився від встановлення обставин повноважності спірних загальних зборів.

Висновки суду апеляційної інстанції суперечать наявним у матеріалах справи доказам, поданим позивачем в обґрунтування позовних вимог, та не відповідають дійсному змісту спірних правовідносин.

Вважаю, що за невстановлення наведених обставин стверджувати про законність спірного рішення загальних зборів релігійної організації, необґрунтовано.

(2) Висновки

9. Отже, ураховуючи вищенаведене, вважаю, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з порушення норм права щодо розгляду справи на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, що є підставою для скасування такого судового рішення.

Натомість рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального законодавства.

З урахуванням викладеного вважаю, що касаційну скаргу слід було задовольнити, оскаржувану постанову скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Суддя Верховного Суду В. Студенець