ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року Справа № 902/298/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Маціщук А.В.

секретар судового засідання Черначук А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Дашівське рибоводне господарство" на рішення Господарського суду Вінницької області від 23 вересня 2025 року по справі №902/298/25 (суддя Яремчук Ю.О.)

час та місце ухвалення рішення: 23 вересня 2025 року; м. Вінниця вул. Пирогова, 29; повний текст рішення виготовлено 3 жовтня 2025 року

за позовом Виконувача обов`язків керівника Гайсинської окружної прокуратури Вінницької області в інтересах держави в особі Дашівської селищної ради Гайсинського району Вінницької області

до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Дашівське рибоводне господарство"

про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою

за участю представників сторін:

від Прокурора - Ваколюк Ю.О.;

від Позивача - не з`явився;

від Відповідча - Озерська І.В..

ВСТАНОВИВ:

Виконувач обов`язків керівника Гайсинської окружної прокуратури (надалі Прокурор) в інтересах держави в особі Дашівської селищної ради Гайсинського району Вінницької області (надалі Позивач) звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Дашівське рибоводне господарство" (надалі Відповідач) про:

· визнання недійсним договору оренди землі, укладеного 8 жовтня 2012 року між Іллінецькою районною державною адміністрацією Вінницької області та Відповідачем (том 1, а.с. 28-32);

· скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державнлї реєстрації іншого речового права - права оренди Відповідача на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:1051 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 12), припинивши право оренди;

· зобов`язання Відповідача повернути Дашівській територіальній громаді в особі Позивача земельну ділянку водного фонду з кадастровим номером :03:000:1051, площею 21,9070 Га, яка розташована за межами населеного пункту на території с. Городок Дашівської територіальної громади Гайсинського району Вінницької області.

Дана позовна заява мотивована тим, що Іллінецька районна адміністрації прийняла розпорядження № 366 від 26 вересня 2012 року Про затвердження технічних документацій із землеустрою, передачу в оренду земельних ділянок із земель водного фонду на території Іллінецького району та водних об`єктів (ставків) Відповідачу для рибогосподарських потреб котрим затверджено технічні документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельні ділянки водного фонду Позивача, Городоцької, Кантелинської, Купчинецької, Леухівської, Слободищенської сільських рад на території Іллінецького району сільськогосподарському Відповідачу для рибогосподарських потреб, загальною площею 544,0460 Га. Як наслідок, між Іллінецькою районною адміністрацією було укладено договір оренди від 8 жовтня 2012 року, згідно пункту 2.3 якого земельна ділянка передається в оренду разом з водним об`єктом (ставком) площею 21,907 Га водного дзеркала та гідроспорудою, договори оренди яких оформляються окремо.

Прокурор вказує, що Іллінецька районна державна адміністрація не мала повноважень передавати спірну земельну ділянку Відповідачу в оренду для ведення рибного господарства, оскільки дані повноваження в силу частини 3 статті 122 Земельного кодексу були відсутні. За доводами Прокурора, Договір укладений з порушенням вимог статті 51 Водного кодексу України та статті 134 Земельного кодексу України.

З позиції Прокурора, що наведено в даній позовній заяві, з огляду на це договір оренди підлягає визнанню судом недійсним, а передана на підставі акту передачі земельна ділянка водного фонду, зайнята водним об`єктом ставком, яка розташована за межами населеного пункту на території Позивача з кадастровим номером :03:000:1051, площею 21,907 Га, підлягає поверненню Позивачу (який наразі є розпорядником та власником земельної ділянки) та як наслідок підлягає до скасування право оренди.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 23 вересня 2025 року позов задоволено. Визнано недійсним Договір. Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію іншого речового права - права оренди Відповідача на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:1051 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 12) припинивши право оренди. Зобов`язано Відповідача повернути Дашівській територіальній громаді в особі Позивача земельну ділянку водного фонду з кадастровим номером :03:000:1051, площею 21,9070 Га, яка розташована за межами населеного пункту на території с. Городок, Дашівської територіальної громади, Гайсинського району, Вінницької області.

Приймаючи дане рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.

Суд першої інстанції виснував, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав земельна ділянка з кадастровим номером :03:000:1051 на підставі Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин № 1423-IX від 28 квітня 2021 року зареєстрована 11 серпня 2022 року на праві комунальної власності за Позивачем. З даного суд виснував, що законодавчо визначеним розпорядником спірної земельної ділянки наразі є Позивач.

Місцевий господарський суд вважав, що відповідно до інформації Вінницької обласної військової адміністрації 01.01- 67/807 від 31 січня 2025 року, наданої на запит Гайсинської окружної прокуратури, у останньої відсутні підстави для вжиття заходів із захисту інтересів держави, у зв`язку з тим, що відомостей, які б підтверджували, що водний об`єкт, який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :03:000:1051 є водним об`єктом загальнодержавного значення, відсутні.

Суд першої інстанції виснував, що Іллінецька районна адміністрація не мала повноважень передавати зазначену земельну ділянку в оренду для ведення рибного господарства, оскільки дані повноваження в силу частини 5 статті 122 Земельного кодексу України (в редакції на час прийняття розпоряджень) належали Вінницькій обласній державній адміністрації. З огляду на викладене та встановлене вимога Прокурора визнати недійсним Договір підлягає задоволенню.

Місцевий господарський суд в своєму рішенні дійшов до висновку, що процесуальним правонаступником повноважень Іллінецької районної державної адміністрації в частині розпорядження земельними ділянками на території Дашівської територіальної громади є Позивач, а не Вінницька районна державна адміністрація. З огляду на викладене суд вважає, що вимоги Прокурора про зобов`язання Відповідача повернути Дашівській територіальній громаді в особі Позивача земельної ділянки водного фонду з кадастровим номером :03:000:1051, площею 21,9070 Га, яка розташована за межами населеного пункту на території с. Городок Дашівської територіальної громади Гайсинського району Вінницької області підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію іншого речового права - права оренди Відповідача на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:1051 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 12), припинивши право оренди, то суд першої інстанції виснував, що ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

За наведених обставин, місцевий господарський суд виснував, що подальша наявність відомостей щодо прав на земельну ділянку за кадастровим номером :03:000:1051 право оренди за Відповідачем порушуватиме принципи об`єктивності, достовірності та повноти відомостей, тому вирішив, що позовна вимога про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію іншого речового права - права оренди, припинивши право оренди є підставною та підлягає задоволенню.

Що ж до заяви Відповідача про застосування строків позовної давності, суд першої інстанції зазначив, що зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. Вказав, що такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду. Тобто, негаторний позов може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення Таким чином, суд першої інстанції виснував, що підстави для застосування наслідків спливу позовної давності відсутні.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, Відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій з підстав викладеній у ній просив апеляційний суд, скасувати рішення Господарського суду Вінницької області від 23 вересня 2025 року в справі №902/298/25 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити (том 2, а.с. 42-61).

Вважає, що рішення господарського суду першої інстанції є незаконним та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, Відповідач вказує, що лише після набрання чинності (1 січня 2013 року) Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України відносно розмежування земель державної і комунальної власності» від 6 вересня 2012 року № 5245 - VI, земельна ділянка за кадастровим номером :03:000:1051, площею 21,9070 Га, що розташована за межами села Городок Гайсинського району Вінницької області перейшла у розпорядження Вінницької обласної державної адміністрації та 6 червня 2013 року зареєстрована у Держвному земельному кадастрі на праві власності держави в особі Вінницької обласної державної адміністрації. На його переконання вказане вище підтверджується також Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки 414239686 від 20 лютого 2025 року, доданої Позивачем до позовної заяви. Констатує, що державну реєстрацію права власності держави в особі Вінницької обласної державної адміністрації щодо земельної ділянки за кадастровим номером :03:000:1051 загальною площею 21,9070 Га, в тому числі: під болотами 7,5772 Га, під водою 14,2752 Га, під гідроспорудою 0,0546 га було здійснено лише 5 червня 2014 року та на підставі пункту 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України відносно розмежування земель державної і комунальної власності» від 6 вересня 2012 року № 5245-V I. Таким чином, з позиції скаржника, внаслідок нез`ясування обставин, що мають значення для справи суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо того, що Іллінецька районна державна адміністрація не мала права на розпорядження земельною ділянкою із земель державної власності, розташованої за межами населеного пункту, для таких потреб як ведення рибного господарства (рибогосподарських потреб).

Апелянт зауважує, що враховуючи те, що на момент укладення договору оренди земельної ділянки законодавством не було передбачено механізму надання водних об`єктів у комплексі із земельною ділянкою виключно за наявності паспорту водного об`єкту на підставі договору, який погоджується з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства, інформація Сектору у Вінницькій області Державного агентства водних ресурсів України від 23 квітня 2024 року № 449/ВН/21-24, котра взята до уваги судом першої інстанції, не є належним доказом у даній справі, оскільки не встановлює обставин, які входять в предмет доказування у цій справі.

Скаржник вказав, що 8 січня 2009 року Державним управлінням екології та природних ресурсів у Вінницькій області видано дозвіл на спеціальне водокористування Відповідачу за №3565. Видача вказаного дозволу здійснена за погодженням БУВР річки Південний Буг №11/35 від 19 грудня 2008 року, що як зазначає апелянт, підтверджується відповідним записом у дозволі на спеціальне водокористування Відповідачу від 8 січня 2009 року №3565. При цьому, на його переконання, ключовим моментом являється те, що дозвіл на спеціальне водокористування №3565, виданий Відповідачу 8 січня 2009 року Державним управлінням екології та природних ресурсів у Вінницькій області який станом як на 26 вересня 2012 року так і на 8 жовтня 2012 року був чинним.

Відповідач в апеляційній скарзі також зауважує, що власник земельної ділянки, який набув право в силу законодавчих положень може здійснити реєстрацію права власності в будь-який час, а строки такої перереєстрації законом не визначені. Констатує, що спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду, а ставок належить до водних об`єктів загальнодержавного значення, з огляду на що, у листі від 31 грудня 2024 року №51- 4833вих-24, адресованому Вінницькій обласній військовій адміністрації Позивачем вказано, що законодавчо визначеним розпорядником спірної земельної ділянки є Вінницька обласна військова адміністрація.

В апеляційній скарзі Відповідач зауважує, що у даній справі Прокурором та Позивачем не доведено, а судом не встановлено, що повернення спірної земельної ділянки саме Дашівській територіальній громаді в особі Позивача буде спрямовано на поновлення порушених інтересів держави, про які вказує Позивач.

Скаржник зауважив, що надаючи оцінку доводам Відповідача щодо обставин, встановлених ухвалою Господарського суду Вінницької області від 9 жовтня 2012 року в справі №11/17/2012/5003, суд першої інстанції обмежився висновком, що в судовому рішенні у справі №11/17/2012/5003 не надавалась правова оцінка розпорядженню Іллінецької районної державної адміністрації № 366 від 26 вересня 2012 року, що в свою чергу унеможливлює застосування статті 75 ГПК України до справи № 902/298/25. Разом з тим, апелянт наголошує, що судом першої інстанції не враховано, що як у справі №11/17/2012/5003, так і у даній справі №902/298/25 предмет спору стосується правомірності використання Відпоідачем земельної загальною площею 21,9070 Га, в тому числі: під болотами 7,5772 Га, під водою 14,2752 Га, під гідроспорудою 0,0546 Га.

В апеляційній скарзі Відповідач просив застосувати наслідки спливу строків позовної давності, вказавши, що однією з умов застосування негаторного позову є відсутність між сторонами спору договірних відносин. Якщо вчинене особою порушення було можливе лише як вчинене певною особою через її статус у договірному чи іншому зобов`язальному правовідношенні з власником, то негаторний позов не можна заявити, а право власника слід захищати за допомогою зобов`язально-правових способів. З огляду на викладене скаржник вважає, що договірний характер правовідносин між сторонами спору унеможливлює застосування до них положень статті 391 ЦК України. Скаржника зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що у справі, що розглядається, предметом позову є визнання недійсним договору, а не усунення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном та що підставою позову визначено порушення норм законодавства при укладенні спірного договору.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23 жовтня 2025 року (том 2, а.с. 73) відкрито апеляційне провадження у справі № 902/298/25. Запропоновано учасникам по справі протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надати відзив.

31 жовтня 2025 року через підсистему «Електронний суд» від Прокурора надійшов відзив на апеляційну скаргу Відповідача (том 2, а.с. 76-82), в котрому Прокурор заперечує проти задоволення апеляційної скарги Відповідача та просить залишити без змін оспорюване рішення. Також, Прокурор зазначає, що предметом розгляду у справі № 11/17/2012/5003 було використання Відповідачем земельних ділянок водного фонду без правоустановчих документів. Констатовано, що у зазначеному представником Відповідача рішенні суду від 9 жовтня 2012 року правова оцінка розпорядженню Іллінецької районної державної адміністрації № 366 від 26 вересня 2012 року «Про затвердження технічних документацій із землеустрою, передачу в оренду земельних ділянок із земель водного фонду на території Іллінецького району та водних об`єктів (ставків) СТОВ «Дашівське рибоводне господарство» для рибогосподарських потреб» не надавалась. Прокурор вказує, що зазначена ухвала суду винесена 9 жовтня 2012 року, тобто одразу після укладення договору оренди землі 8 жовтня 2012 року. Разом з тим, зауважує, що згідно пункту 2.3 Договору земельна ділянка передається в оренду разом з водним об`єктом (ставком) площею 21,907 Га водного дзеркала та гідроспорудою, договори оренди яких оформляються окремо, тобто даним Договором передбачено умови, які мали бути виконані в подальшому.

Прокурор зазначив, що однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Констатує, що характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. З позиції Прокурора, зайняття спірної земельної ділянки з порушенням положень Земельного та Водного кодексів України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. Вказує, що у такому разі позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди землі та зобов`язання повернути земельну ділянку з водним об`єктом слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. Прокурор при цьому наголосив, що власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.

Прокурор вказав, що земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки наголошуючи, що процесуальним правонаступником повноважень Іллінецької районної державної адміністрації в частині розпорядження земельними ділянками на території Дашівської територіальної громади є Позивач, а не Вінницька районна державна адміністрація. Вказує, що з огляду на це Вінницька районна держана адміністрація, як правонаступник Іллінецької районної державної адміністрації, до справи не залучалась. Прокурор констатував, що відповідно до статті 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження із здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель. Відтак, з позиції Прокурора, Позивач є уповноваженим органом місцевого самоврядування на розпорядження спірною земельною ділянкою з розташованим на ній водним об`єктом, а також уповноваженим суб`єктом владних повноважень на виконання завдань із захисту інтересів Дашівської територіальної громади, у тому числі щодо раціонального використання земель і водних об`єктів, які розташовані на території громади.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 10 листопада 2025 року призначено справу № 902/298/25 до розгляду на 10 грудня 2025 року об 14:00 год..

Ухвалою апеляційного господарського суду від 19 листопада 2025 року клопотання представника Відповідача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено, забезпечено представнику Відповідача участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

В судове засідання від 10 грудня 2025 року представник Позивача не з`явився.

Згідно частин 1-4 статті 120 ГПК України, суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою; суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою; виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень; ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи.

Зі змісту ухвали від 10 листопада 2025 року вбачається, що суд в пункті 3 повідомив сторін про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

Частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

У відповідності до довідок про доставку електронного листа, вказана ухвала надіслана в електронні кабінети сторін (том 2, а.с. 90).

Суд апеляційної інстанції констатує, що в силу дії статті 273 ГПК України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

З огляду на все вищезазначене, колегія апеляційного господарського суду вбачає за можливе розглядати дану апеляційну скаргу без участі представника Позивача за наявними в матеріалах справи доказами.

В судовому засіданні від 10 грудня 2025 року, яке проведено в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, представник Відповідача просив скасувати рішення Господарського суду Вінницької області від 23 вересня 2025 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Представник Відповідача зазначив, що внаслідок нез`ясування обставин, що мають значення для справи суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо того, що Іллінецька районна державна адміністрація не мала права на розпорядження земельною ділянкою із земель державної власності, розташованої за межами населеного пункту, для таких потреб як ведення рибного господарства. Представник Відповідача вказав, що враховуючи те, що на момент укладення договору оренди земельної ділянки законодавством не було передбачено механізму надання водних об`єктів у комплексі із земельною ділянкою виключно за наявності паспорту водного об`єкту на підставі договору, який погоджується з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства, інформація Сектору у Вінницькій області Державного агентства водних ресурсів України від 23 квітня 2024 року № 449/ВН/21-24, взята до уваги судом першої інстанції. Представник вказав, що ключовим моментом є те, що дозвіл на спеціальне водокористування №3565, виданий Відповідачу 8 січня 2009 року Державним управлінням екології та природних ресурсів у Вінницькій області, наголошуючи, що станом як на 26 вересня 2012 року він так і на 8 жовтня 2012 року був чинним. Представник також вказав, що спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду, а ставок належить до водних об`єктів загальнодержавного значення, з огляду на що, у листі від 31 грудня 2024 року №51- 4833вих-24, адресованому Вінницькій обласній військовій адміністрації Позивачем вказано, що законодавчо визначеним розпорядником спірної земельної ділянки є Вінницька обласна військова адміністрація. Представник зауважив, що Прокурором та Позивачем не доведено, що повернення спірної земельної ділянки саме Дашівській територіальній громаді в особі Позивача буде спрямовано на поновлення порушених інтересів держави, про які вказує Прокурор. Представник вказав, що судом першої інстанції не враховано, що як у справі №11/17/2012/5003, так і у даній справі №902/298/25 предмет спору стосується правомірності використання Відповідачем земельної загальною площею 21,9070 Га, в тому числі: під болотами 7,5772 Га, під водою 14,2752 Га, під гідроспорудою 0,0546 Га. Також представник акцентував увагу на необхідності застосування наслідків спливу строків позовної давності, вказавши, що однією з умов застосування негаторного позову є відсутність між сторонами спору договірних відносин.

В судовому засіданні від 10 грудня 2025 року Прокурор заперечив доводи апеляційної скарги Відповідача, просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу Відповідача без задоволення. Зазначив, що ухвала суду, на котру покликається апелянт, винесена 9 жовтня 2012 року, тобто одразу після укладення договору оренди землі 8 жовтня 2012 року. Прокурор наголосив, що згідно пункту 2.3 Договору земельна ділянка передається в оренду разом з водним об`єктом площею 21,907 Га водного дзеркала та гідроспорудою, договори оренди яких оформляються окремо, тобто даним Договором передбачено умови, які мали бути виконані в подальшому. Прокурор зазначив, що однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Констатував, що характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Зайняття спірної земельної ділянки з порушенням положень Земельного та Водного кодексів України з позиції Прокурора треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. Констатував, що у такому разі позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди землі та зобов`язання повернути земельну ділянку з водним об`єктом слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. Прокурор вказав, що Вінницька районна держана адміністрація, як правонаступник Іллінецької районної державної адміністрації, до справи не залучалась, оскільки відповідно до статті 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження із здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель. На переконання Прокурора саме Позивач є уповноваженим органом місцевого самоврядування на розпорядження спірною земельною ділянкою з розташованим на ній водним об`єктом, а також уповноваженим суб`єктом владних повноважень на виконання завдань із захисту інтересів Дашівської територіальної громади, у тому числі щодо раціонального використання земель і водних об`єктів, які розташовані на території громади.

Заслухавши пояснення представників Позивача та Прокурора, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги Відповідача стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів Північнозахідного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу Відповідача слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. При цьому колегія виходила з наступного.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що Гайсинською окружною прокуратурою, вивченням стану додержання вимог земельного та водного законодавства на території Гайсинського району виявлено факт порушення вимог зазначеного законодавства під час надання у користування Відповідачу водного об`єкту із земельною ділянкою водного фонду на території Дашівської селищної об`єднаної територіальної громади Гайсинського району Вінницької області.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Відповідач зареєстрований 23 грудня 2003 року із основним видом економічної діяльності 03.12 - прісноводне рибальство, а також з наявного серед додаткових видів економічної діяльності 03.22 - прісноводне рибальство (аквакультура).

Іллінецька районна державна адміністрація розглянувши клопотання Відповідача від 14 вересня 2012 року № 117/09, представлені відділом Держкомзему у Іллінецькому районі Вінницької області технічні документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельні ділянки загальною площею 544,0460 Га, зайняті водними об`єктами (ставками), із земель водного фону на території Іллінецького району, розташованих за межами населених пунктів Відповідачу, для рибогосподарських потреб, розроблені державним підприємством "Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою", роз`яснення Вінницького обласного виробничого управління по меліорації і водному господарству "Облводгосп" від 23 січня 2006 року № 3/55, враховуючи наявність у Відповідача дозволу на спеціальне водокористування, договорів оренди об`єктів нерухомого майна та гідроспоруд, керуючись статтями 17, 59, 93, 123, 124, 125, 126, 186, пункту 12 Перехідних положень Земельного кодексу України, статтей 5, 51 Водного кодексу України, Законом України "Про оренду землі", винесла розпорядженням № 366 від 26 вересня 2012 року Про затвердження технічних документацій із землеустрою, передачу в оренду земельних ділянок із земель водного фонду на території Іллінецького району та водних об`єктів (ставків) СТОВ Дашівське рибоводне господарство для рибогосподарських потреб, яким:

· затвердила технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельні ділянки водного фонду Дашівської селищної, Городоцької, Кантелинської, Купчинецької, Леухівської, Слободищенської сільських рад на території Іллінецького району сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю "Дашівське рибоводне господарство" для рибогосподарських потреб;

· надала Відповідачу в оренду строком на 25 (двадцять п`ять) років земельні ділянки загальною площею 544,0460 Га із земель водного фонду Позивача, Городоцької, Кантелинської, Купчинецької, Леухівської, Слободищенської сільських рад на території Іллінецького району та на 5 (п`ять) років водні об`єкти (ставки), розташовані за межами населених пунктів Дашів, Городок, Кантелина, Волошкове, Леухи, Слободище для рибогосподарських потреб згідно з додатком;

· за згодою сторін, встановила щорічну плату за оренду земельних ділянок та водних об`єктів (ставків), вказаних в п.1 цього розпорядження, в розмірі 350,00 (триста п`ятдесят) гривень за 1 Га землі, що становить 1,586% від нормативної грошової оцінки 1 Га ріллі по Вінницькій області та 66 (шістдесят шість) гривень 20 копійок за 1 га водного дзеркала. Встановила, що орендну плату вносити щомісячно рівними частинами та що розмір орендної плати підлягає індексації відповідно до щорічного коефіцієнта індексації вартості землі.

Окрім того даним розпорядженням зобов`язано Відповідача провести укладення з райдержадміністрацією договорів оренди земельних ділянок, що підлягають державній реєстрації у відділі Держкомзему у Іллінецькому районі Вінницької області, та договорів оренди водних об`єктів; дотримуватись обов`язків земле - та водокористувача відповідно до вимог статті 96 Земельного кодексу України, статті 44 Водного кодексу України.

В подальшому, до даного розпорядження Іллінецькою районною державною адміністрацією, розпорядженням № 134 від 12 червня 2013 року, внесено зміни - загальну площу земельних ділянок в гектарах, які надаються в оренду, змінено з 544,0460 Га на 522,1538 Га.

На підставі розпорядження Іллінецької районної державної адміністрації № 366 від 26 вересня 2012 року між Іллінецькою районною державною адміністрацією (Орендодавець) та Відповідач (Орендар) укладено Договір (а.с. 28-32).

У відповідності до пункту 1 Договору, Орендодавець надав згідно з розпорядженнями голови райдержадміністрації № 366 від 26 вересня 2012 року, а Відповідач прийняв в строкове, платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення для рибогосподарських потреб (товарне риборозведення), із земель водного фонду Городоцької сільської ради, за межами с. Городок, Іллінецького району, Вінницької області.

Об`єктом оренди є земельна ділянка зайнята водним об`єктом (ставком) загальною площею 21,9070 Га, в тому числі: під болотами 7,5772 Га, під водою 14,2752 Га, під гідроспорудою 0,0546 Га. Кадастровий номер земельної ділянки - :03:000:1051.

Згідно пункту 2.3 Договору земельна ділянка передається в оренду разом з водним об`єктом (ставком) площею 21,907 Га водного дзеркала та гідроспорудою, Договори оренди яких оформляються окремо.

За пунктом 2.4 Договору, нормативна грошова оцінка земельної ділянки не проведена.

Пунктом 4.1 Договору передбачено, що орендна плата вноситься Відповідачем у формі та розмірі щорічно 350 грн за 1 гектар земельної ділянки, що становить 1,586% від середньої грошової оцінки 1 Га ріллі по Вінницькій області.

Як визначено пунктом 3.1 Договору, Договір укладено строком на 25 (двадцять п ять) років з дня його державної реєстрації у органі державної реєстрації за місцем розташування земельної Ділянки.

Відповідно до пункту 5.1 Договору земельна ділянка передається в оренду для рибогосподарський потреб (товарного риборозведення).

Згідно пункту 5.2 Договору, цільове призначення земельної ділянки - землі водного фонду.

У відповідності до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію на право оренди земельної ділянки здійснено 3 липня 2014 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 12.

Як вбачається з акту приймання-передачі об`єкта оренди згідно з Договором від 8 жовтня 2012 року Орендодавець передав, а Відповідач прийняв земельну ділянку водного фонду, зайняту водним об`єктом (ставком) загальною площею 21,9070 Га Городоцької сільської ради, розташованої за межами с. Городок, що передається в оренду Відповідачу для рибогосподарських потреб.

Позовні вимоги Прокурором обґрунтовані тим, що Іллінецька районна державна адміністрація приймаючи розпорядження № 366 від 26 вересня 2012 року перебрала на себе повноваження Вінницької обласної державної адміністрації, ототожнивши два різних поняття - водне господарство та рибне господарство, визначення яких закріплено на законодавчому рівні.

Прокурор вважає, що оскільки Договір укладено в супереч вимогам чинного законодавства, то Прокурор підставно звернувся до суду в інтересах держави в особі Позивача з позовом про визнання недійсним Договору, скасування в державному реєстрі речового права та зобов`язання повернути земельну ділянку водного фонду Дашівській територіальній громаді в особі Позивача.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в межах доводів апеляційної скарги щодо відсутності процесуальних підстав для здійснення Прокурором представництва інтересів держави саме в особі Позивача, колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України.

Даний спір пов`язаний із реалізацією Прокурором повноважень згідно зі статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", зокрема представництва інтересів держави у суді.

Згідно частини 2 статті 2 Цивільного кодексу України одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка відповідно до статтей 167, 170 Цивільного кодексу України набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частини 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Статтею 53 Господарського процесуального кодексу України визначено участь у судовому процесі органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Передумовою участі органів та осіб, передбачених статтею 53 Господарського процесуального кодексу України, в господарському процесі у будь-якій із п`яти форм є набуття ними господарського процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, та наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність.

На відміну від осіб, які беруть участь у справі (позивач, відповідач, третя особа, представник), відповідні органи та особи повинні бути наділені спеціальною процесуальною правоздатністю, тобто здатністю мати процесуальні права та обов`язки органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Така процесуальна правоздатність настає з моменту виникнення у цих осіб відповідної компетенції або передбачених законом повноважень. Необхідною умовою такої участі є норми матеріального права, які визначають випадки такої участі, тобто особи, перелічені статтею 53 ГПК України, можуть звернутися до суду із позовною заявою або беруть участь в процесі лише у випадках, чітко встановлених законом.

Так, відповідно до частин третьої-п`ятої статті 53 Господарського процесуального кодексу України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 Господарського процесуального кодексу України.

Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Так, відповідно до частини першої, абзацу першого частини третьої та абзацу першого частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Про необхідність обґрунтування прокурором підстав представництва у суді зазначено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 587/430/16-ц.

Аналіз положень частин третьої-п`ятої статті 53 Господарського процесуального кодексу України у взаємозв`язку зі змістом частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

Велика Палата Верховного Суду своєю постановою від 26 червня 2019 року в справі №587/430/16-ц конкретизувала висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладений у постанові від 7 грудня 2018 року в справі №924/1256/17, вказавши, що процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру України", застосовується до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом таких підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (аналогічна правова позиція викладена також Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи у постанові від 25 жовтня 2019 року в справі № 911/1107/18).

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, суд не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Відтак, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Колегія суддів також бере до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, котра неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти у відповідних правовідносинах державу (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанова від 20 листопада 2018 року в справі №5023/10655/11 (пункти 6.21-6.22), від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункти 4.19-4.20), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 26)).

При цьому колегія суду вважає, що посилання Відповідача на наказ Державного комітету України по водному господарству від 3 червня 1997 року № 41, яким затверджено перелік річок та водойм України, що віднесені до водних об`єктів місцевого значення, є безпідставним, адже за останніми відомостями проведених інвентаризацій у межах Гайсинського району розташовано 919 водних об`єктів, серед них: 67 річок, 856 ставків, 7 водосховищ, площею 7877,921 Га.

Відповідно до інформації Вінницької обласної військової адміністрації області 01.01- 67/807 від 31 січня 2025 року, наданої на запит Прокуратури відсутні підстави для вжиття заходів із захисту інтересів держави, у зв`язку з тим, що відомостей, які б підтверджували, що водний об`єкт, який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :03:000:1051 є водним об`єктом загальнодержавного значення, відсутні.

Водний об`єкт, який розташований на спірній земельній ділянці, знаходиться в межах однієї області та в межах однієї територіальної громади, що підтверджується розпорядженнями та актами, а відтак відповідно до статті 5 Водного кодексу України не являється водним об`єктом загальнодержавного значення.

Суд при цьому констатує, що відповідно до пункту 1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2020 року № 1635-р «Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій» здійснено реорганізацію районних державних адміністрацій районів, ліквідованих згідно з постановою Верховної Ради України від 17 липня 2020 року № 807-IX «Про утворення та ліквідацію районів», шляхом приєднання до районних державних адміністрацій, розташованих в адміністративних центрах районів, утворених зазначеною постановою, згідно з додатком 1.

Додатком 1 до вказаного Розпорядження є перелік районних державних адміністрацій, що реорганізуються шляхом приєднання до районних державних адміністрацій, розташованих в адміністративних центрах районів, утворених постановою Верховної Ради України від 17 липня 2020 року № 807-IX, відповідно до якого Іллінецьку районну державну адміністрацію реорганізовано шляхом приєднання до Вінницької районної державної адміністрації.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 707-р від 12 червня 2020 року «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Вінницької області», село Городок увійшло до складу Дашівської селищної громади Гайсинського району. Окрім того, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28 квітня 2021 року № 1423-IX, який набрав чинності 27 травня 2021 року, внесено зміни до повноважень місцевих раду частині розпорядження землями у межах території громади. Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.

Враховуючи викладене, процесуальним правонаступником повноважень Іллінецької районної державної адміністрації в частині розпорядження земельними ділянками на території Дашівської територіальної громади є саме Позивач, а не Вінницька районна державна адміністрація. У зв`язку з цим суд апеляційної інстанції вказує, що Вінницька районна держана адміністрація, як правонаступник Іллінецької районної державної адміністрації, підставно не залучена до справи місцевим господарським судом.

При цьому, колегія суду з огляду на доводи апеляційної скарги, що з позиції апелянта належним позивачем по справі має бути саме Вінницька районна державна адміністрація, звертає увагу на те, що в даному випадку вибір складу сторін залежить не від того, хто вчинив дії з розпорядження земельної ділянки на час укладення спірного Договору, а саме кому має повертатися земельна ділянка, та який суб`єкт від імені держави чи територіальної громади уповноважений розпоряджатися та володіти такою земельною ділянкою.

За статтею 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу, тому умови щодо їх використання є особливо суворими. Відповідно до статті 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження із здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель.

Відтак, саме Позивач є уповноваженим органом місцевого самоврядування на розпорядження спірною земельною ділянкою з розташованим на ній водним об`єктом, а також уповноваженим суб`єктом владних повноважень на виконання завдань із захисту інтересів Дашівської територіальної громади, у тому числі щодо раціонального використання земель і водних об`єктів, які розташовані на території громади.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, дотримався порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", представництва інтересів держави у суді, а тому представництво Прокурора в інтересах держави в особі саме Позивача є підставним та обгрунтованим.

В той же час, аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних даних справи.

В силу дії частини 1, 2 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Частинами 1 - 3, 5 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України визначає, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом частин 1-3 статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Апеляційний господарський суд враховуючи та оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо підстав недійсності правочину зауважує наступне.

З аналізу змісту розпорядження Іллінецької районної державної адміністрації № 366 від 26 вересня 2012 року «Про затвердження технічних документацій із землеустрою, передачу в оренду земельних ділянок із земель водного фонду на території Іллінецького району та водних об`єктів (ставків) Відповідачу для рибогосподарських потреб» колегія суду констатує, що ним затверджено технічні документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельні ділянки водного фонду Позивача, Городоцької, Кантелинської, Купчинецької, Леухівської, Слободищенської сільських рад на території Іллінецького району Відповідачу для рибогосподарських потреб, загальною площею 544,0460 Га.

В подальшому, до даного розпорядження Іллінецькою районною державною адміністрацією, розпорядженням № 134 від 12 червня 2013 року, внесено зміни, згідно яких загальну площу земельних ділянок в гектарах, які надаються в оренду, змінено з 544,0460 Га на 522,1538 Га.

В подальшому на підставі розпорядження Іллінецької районної державної адміністрації № 366 від 26 вересня 2012 року між Іллінецькою районною державною адміністрацією та Відповідачем укладено Договір.

У відповідності до пункту 1 Договору Орендодавець надав згідно з розпорядженнями голови райдержадміністрації № 366 від 26 вересня 2012 року, а Відповідач прийняв в строкове, платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення для рибогосподарських потреб (товарне риборозведення), із земель водного фонду Городоцької сільської ради, за межами с. Городок Іллінецького району Вінницької області.

Об`єктом оренди є земельна ділянка, зайнята водним об`єктом (ставком), загальною площею 21,9070 Га, в тому числі: під болотами 7,5772 Га, під водою 14,2752 Га, під гідроспорудою 0,0546 Га. Кадастровий номер земельної ділянки - :03:000:1051.

Згідно пункту 2.3 Договору земельна ділянка передається в оренду разом з водним об`єктом (ставком) площею 21,907 Га водного дзеркала та гідроспорудою, договори оренди яких оформляються окремо.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру НВ-014 від 5 червня 2014 року земельна ділянка з кадастровим номером :03:000:1051 відноситься до категорії земель водного фонду, з цільовим призначенням для рибогосподарських потреб державної форми власності.

На момент виникнення спірних відносин, а саме укладення Договору, законодавець розрізнив користування водними об`єктами (їх частинами) та користування землями водного фонду.

Так в силу дії статті 122 Земельного кодексу України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: сільськогосподарського використання; ведення водного господарства, крім випадків визначених частиною сьомою цієї статті; будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району, крім випадків визначених частиною сьомою цієї статті.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Земельного кодексу України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) обласні державні адміністрації передають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.

Таким чином, колегія суду резюмує, що районні державні адміністрації мають обмежені повноваження щодо розпорядження земельними ділянками, при цьому такі обмеження встановлені виходячи з місця розташування земельної ділянки та цільового призначення їх використання. Зокрема, районні державні адміністрації мають право розпоряджатись земельними ділянками водного фонду лише для ведення водного господарства.

Разом з тим, повноваженнями щодо передання у користування земель водного фонду саме для риборозведення районні державні адміністрації наділені не були.

В той же час, колегія суду констатує, що потребу у веденні водного господарства не можна ототожнювати з потребами та цілями, для яких надаються у користування на умовах оренди водні об`єкти згідно зі статтею 51 Водного кодексу України, зокрема, для риборозведення, виробництва сільськогосподарської і промислової продукції, а також у лікувальних і оздоровчих цілях.

Відповідно до статті 85 Водного кодексу України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) порядок надання земель водного фонду у користування та припинення права користування ними встановлюється земельним законодавством.

Статтею 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) передбачені повноваження місцевої державної адміністрації, зокрема розпоряджається землями державної власності відповідно до закону. Відповідно пункту «а» статті 17 Земельного кодексу України (у редакції на час виникнення правовідносин) до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

За змістом пункту 12 Перехідних положень Земельного кодексу України до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

В той же час, колегія суду констатує, що поняття «водне господарство» визначене у Концепції розвитку водного господарства України, яка затверджена постановою Верховної Ради України від 14 січня 2000 року № 1390-ХІV (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин), а саме: це - галузь, завданням якої є забезпечення потреб населення і народного господарства у водних ресурсах, збереження, охорона та відтворення водного фонду, попередження шкідливої дії вод і ліквідація її наслідків.

Отже, водне господарство передбачає використання земельної ділянки водного фонду для: забезпечення потреб населення і народного господарства у водних ресурсах; збереження, охорона та відтворення водного фонду; попередження шкідливої дії вод і ліквідація її наслідків. Потреба у веденні водного господарства не ототожнюється з потребами та цілями, для яких надаються у користування на умовах оренди водні об`єкти згідно із статтею 51 ВК України, зокрема, для риборозведення, виробництва сільськогосподарської і промислової продукції, а також у лікувальних і оздоровчих цілях.

Поняття виду цільового використання земель водного фонду «рибне господарство» визначене статтею 1 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів», згідно якого рибне господарство - галузь економіки, завданнями якої є вивчення, охорона, відтворення, вирощування, використання водних біоресурсів, їх вилучення (добування, вилов, збирання), реалізація та переробка з метою одержання харчової, технічної, кормової, медичної та іншої продукції.

З даного колегія суду виснує, що рибне господарство передбачає відносини у галузі охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів, ведення рибного господарства та здійснення рибальства. Статтею 25 Закону України «Про тваринний світ» (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) закріплено, що добування риби та водних безхребетних вважається рибальством, а не водним господарством.

Підсумовуючи усе описане вище, колегія суду резюмує, що ведення водного господарства не є тотожним поняттю риборозведення.

Аналогічна правова позиція наведена також і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2019 року в справі № 615/1267/16-ц.

Таким чином, Іллінецька районна державна адміністрація Вінницької області, приймаючи розпорядження № 366 від 26 вересня 2012 року, по суті не мала передбачених Законом повноважень щодо розпорядження землями державної власності для потреб ведення рибного господарства, а відтак Іллінецька районна державна адміністрація Вінницької області перебрала на себе повноваження Вінницької обласної державної адміністрації, що в свою чергу вказує на те, що розпорядження № 366 від 26 вересня 2012 року як органом виконавчої влади, видане не у межах наданих Іллінецькою районною державною адміністрацією повноважень за Законом. Суд апеляційної інстанції при цьому наголошує, що право на розпорядження спірною земельною ділянкою не належало Іллінецькій районній державній адміністрації, жодних дій щодо розпорядження зазначеною земельною ділянкою компетентним органом не вчинялось. Дане призводить колегію суду до висновку, що Відповідач не міг законно набути права оренди на спірну земельну ділянку адже мав укладати договір з іншим, повноважним органом.

Таким чином, з аналізу наведених вище норм вбачається, що законодавець на момент виникнення відносин (укладення Договору) розрізнив користування водними об`єктами (їх частинами) та користування землями водного фонду.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що можливості використання водних біоресурсів без обов`язкового отримання в установленому Земельним кодексом України порядку в користування на умовах оренди рибогосподарських водних об`єктів (їх частин), у тому числі і земель водного фонду (зокрема і під цими об`єктами), де здійснюється використання цих водних біоресурсів, чинним законодавством не передбачена.

Таке використання водних біоресурсів є нерозривно пов`язаним з використанням зазначених рибогосподарських водних об`єктів (їх частин), у тому числі і земель водного фонду.

У прикінцевих та перехідних положеннях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо уточнення порядку передачі в оренду водних об`єктів у комплексі з земельними ділянками» зазначено, що сторони договорів оренди водних об`єктів, договорів оренди земельних ділянок під водними об`єктами, укладених до набрання чинності цим Законом, які не містять умов щодо розміру орендної плати за земельну ділянку, на якій розташований водний об`єкт, або щодо розміру орендної плати за водний об`єкт, зобов`язані визначити такі умови протягом року з дня набрання чинності цим Законом.

Разом з тим Відповідачем 8 жовтня 2012 року укладено Договір та з 2012 року договір оренди водного об`єкту в порушення вимог законодавства та умов пункту 2.3 Договору не укладався.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги Відповідача щодо підстав водокористування на момент укладення оспорюваного Договору, то колегія суду зауважує наступне.

Згідно із статтею 51 Водного кодексу України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) у користування на умовах оренди водні об`єкти (їх частини) місцевого значення та ставки, що знаходяться в басейнах річок загальнодержавного значення, можуть надаватися водокористувачам лише для риборозведення, виробництва сільськогосподарської і промислової продукції, а також у лікувальних і оздоровчих цілях.

Відповідно до частин 3, 5 статті 51 Водного кодексу України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) орендодавцями водних об`єктів (їх частин) місцевого значення є Рада міністрів Автономної Республіки Крим і обласні Ради. Орендодавцями водних об`єктів загальнодержавного значення є Кабінет Міністрів України та місцеві державні адміністрації. В силу дії частин 7, 8 статті 51 Водного кодексу України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) право водокористування на умовах оренди оформляється договором, погодженим з державними органами охорони навколишнього природного середовища та водного господарства. Умови, строки і збір за оренду водних об`єктів (їх частин) визначаються в договорі оренди за згодою сторін. Користування водними об`єктами (їх частинами) на умовах оренди здійснюється відповідно до вимог водного законодавства і регулюється цим Кодексом та іншими актами законодавства України.

Таким чином, законодавець чітко вказав про необхідність укладення договору оренди водного об`єкта, який є відмінним від договору оренди земельної ділянки водного фонду, оскільки: по-перше, визначив конкретного орендодавця; по-друге, такий договір підлягає погодженню державними органами охорони навколишнього природного середовища та водного господарства. При цьому, колегія суду звертає увагу, що об`єктом Договору є земельна ділянка, зайнята водним об`єктом (ставком), загальною площею 21,9070 Га (пункт 2.1 Договору), на якій знаходиться водний об`єкт (ставок) площею 14,2752 Га.

При цьому, пунктом 2.3 Договору передбачено що земельна ділянка передається в оренду разом з водним об`єктом (ставком) площею 14,2752 Га, під гідроспорудою, договори оренди яких оформляються окремо.

Проте, за наслідком розгляду даної справи місцевим та апеляційним господарськими судами встановлено, що відомості про укладення відповідних договорів оренди водного об`єкту відсутні. Таким чином, твердження Відповідача, наведені в апеляційній скарзі, про відсутність механізму надання водних об`єктів у комплексі із земельною ділянкою на підставі договору, який погоджується з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства, спростовуються вищеописаними нормами діючого законодавства на той час, оскільки законодавцем на момент виникнення спірних правовідносин передбачалось саме укладення двох окремих договорів.

При цьому апеляційний господарський суд звертає увагу апелянта на те, що в даному позові не оспорюється наявність або чинність дозволу на спеціальне водокористування Відповідача № 3565 від 8 січня 2009 року, предметом ж даного позову є саме земельна ділянка, зайнята водним об`єктом (ставком), загальною площею 21,9070 Га, з кадастровим номером :03:000:1051, яка розташована за межами с. Городок колишнього Іллінецького району Вінницької області, на даний час Дашівської територіальної громади Гайсинського району та яка надана на правах оренди Відповідачу для рибогосподарських потреб.

Таким чином, доводи апеляційної скарги Відповідача про відсутність механізму надання водних об`єктів у комплексі із земельною ділянкою на підставі договору, який погоджується з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства, не відповідає дійсності, оскільки законодавцем на момент виникнення спірних правовідносин передбачалось укладення двох окремих договорів на що скаржник не звернув увагу.

У прикінцевих та перехідних положеннях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо уточнення порядку передачі в оренду водних об`єктів у комплексі з земельними ділянками» від 4 листопада 2020 року зазначено, що сторони договорів оренди водних об`єктів, договорів оренди земельних ділянок під водними об`єктами, укладених до набрання чинності цим Законом, які не містять умов щодо розміру орендної плати за земельну ділянку, на якій розташований водний об`єкт, або щодо розміру орендної плати за водний об`єкт, зобов`язані визначити такі умови протягом року з дня набрання чинності цим Законом. В такому ж випадку вчинення таких дій Відповідачем чи іншими скаржниками не доведено.

Що ж до доводів апеляційної скарги відносно преюдиційного значення ухвали Господарського суду Вінницької області від 9 жовтня 2012 року в справі № 11/17/2012/5003, то слід зазначити, що предметом розгляду у справі № 11/17/2012/5003 було використання Відповідачем земельних ділянок водного фонду без правоустановчих документів. У зазначеному Відповідачем судовому рішенні у вигляді ухвали від 9 жовтня 2012 року правова оцінка розпорядженню Іллінецької районної державної адміністрації № 366 від 26 вересня 2012 року «Про затвердження технічних документацій із землеустрою, передачу в оренду земельних ділянок із земель водного фонду на території Іллінецького району та водних об`єктів (ставків) Відповідачу для рибогосподарських потреб» не надавалась. При цьому, колегія суду звертає увагу, що зазначена ухвала суду винесена 9 жовтня 2012 року, тобто одразу після укладення Договору 8 жовтня 2012 року.

За таких обставин та враховуючи численну практику ВС (щодо того чи відповідним судовим рішенням встановлена певна обставина суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в ухвалі від 9 жовтня 2012 року в справі №11/17/2012/5003 не встановлено жодних обставин, а лише було висвітлено думку суду з урахуванням укладення на передодні її прийняття спірного Договору.

Поряд з тим суд апеляційної інстанції ще раз звертає увагу апелянта, що пункт 2.3 Договору вказує, що земельна ділянка передається в оренду разом з водним об`єктом (ставком) площею 21,907 Га водного дзеркала та гідроспорудою, договори оренди яких оформляються окремо, відтак Договором передбачено умови, які мали бути виконані в подальшому (що в просторі та часі з огляду на час укладення Договору, мало бути оформлено і після зазначеної ухвали суду першої інстанції).

Враховуючи наведене, ухвала Господарського суду Вінницької області у справі № 11/17/2012/5003 від 9 жовтня 2012 року не може вважатись як приюдиційне рішення по відношенню до справи № 902/298/25 тим більше ухвала і не є рішенням (як вказує скаржник) а за нормами ГПК УКраїни є судовим рішенням (до якого віднесені і ухвали і рішення і постанови і накази).

Підсумовуючи усе описане вище колегія суду доходить висновку, що позовна вимога про визнання недійсним Договору є підставною та обгрунтвоаною, а відтак суд визнає недійсним Договір. Дане судове рішення у цій частині прийнято і місцевим господарським судом з огляду на що апеляційний господарський суд залишає без змін оспорене рішення в цій частині.

Що ж стосується позовної вимоги про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію іншого речового права - права оренди Відповідача на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:1051 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 12) припинивши право оренди, то колегія суду зауважує таке.

Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

Статтею 3 Закону України "Про державний земельний кадастр" закріплені основні принципи, на яких базується Державний земельний кадастр, зокрема, принципи об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у Реєстрі.

В той же час, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В справі East/West Alliance Limited проти України (№ 19336/04) суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту в спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією небезпідставної скарги та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Poland № 30210/96).

Так, відповідно до статті 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В свою чергу, обов`язковість рішення суду, серед іншого закріплена в статті 129 Конституції України, статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Відповідно до частини 10 статті 24 Закону України Про Державний земельний кадастр та пункту 114 Порядку, державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію в разі, зокрема, ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки, яке набрало законної сили в установленому законодавством порядку.

Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

За наведених обставин, подальша наявність відомостей щодо прав на земельну ділянку за кадастровим номером :03:000:1051 право оренди за Відповідачем порушуватиме принципи об`єктивності, достовірності та повноти відомостей.

З огляду на що, вимога Прокурора про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації іншого речового права - права оренди Відповідача на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:1051 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 12), припинивши право оренди - підлягає задоволенню.

При цьому колегія суду констатує, що Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин від 28 квітня 2021 року № 1423-IX, який набрав чинності 27 травня 2021 року, внесено зміни до повноважень місцевих рад у частині розпорядження землями у межах території громади.

Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.

Враховуючи викладене, процесуальним правонаступником повноважень Іллінецької районної державної адміністрації в частині розпорядження земельними ділянками на території Дашівської територіальної громади є саме Позивач.

З огляду на викладене, вимоги Прокурора про зобов`язання Відповідача повернути Дашівській територіальній громаді в особі Позивача земельної ділянки водного фонду з кадастровим номером :03:000:1051, площею 21,9070 Га, яка розташована за межами населеного пункту на території с. Городок Дашівської територіальної громади Гайсинського району Вінницької області підлягає задоволенню.

Відповідно суд апеляційної інстанції задоволює позовні вимоги про скасування державної реєстрації речового права та повернення земельної ділянки водного фонду, яка розташована за межами населеного пункту на території с. Городок Відповідачем для Позивача.

Дане судове рішення прийнято і судом першої інстанції з огляду на що суд апеляційної інстанції залишає без змін оспорюване рішення і в цій частині.

Що ж стосується подання Відповідачем заяви про застосування наслідків спливу строків позовної давності, то колегія суду зауважує таке.

Відповідно до частин 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

В силу дії частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статтей 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу), яка в силу приписів статті 257 цього Кодексу встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому, і в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган.

У даній справі прокурор звернувся до суду з позовною вимогою зокрема про визнання недійсним договору оренди землі, тобто з позовом, сутністю вимог за яким є усунення порушення, яке триває і має місце на момент звернення з позовом до суду (тобто початковий момент перебігу позовної давності зміщується із кожним новим порушенням права власника землі), тому на такий позов, не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, поки існують правовідносини та правопорушення.

Отже, строк звернення до суду з відповідною позовною вимогою прокурором пропущено не було, у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності відповідно до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України.

Крім того, враховуючи правові висновки ВС колегія суду наголошує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 469/1044/17 суд наголосив, що: зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.

Тобто, негаторний позов може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення (зокрема дана правова позиція наведена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц, від 12 вересня 2023 року в справі № 910/8413/21, постанові Верховного Суду від 12 липня 2024 року в справі № 918/744/23).

З огляду на усе вищевстановлене апеляційний господарський суд доходить до висновку, що підстави для застосування наслідків спливу позовної давності у даній справі відсутні.

Відтак, колегія суду резюмує, що Прокурором в особі Позивача доведено обставини підставності своїх позовних вимог, що є підставою для задоволення позовних вимог, з огляду на що апеляційним господарським судом задоволено позов Прокурора повністю.

Дане рішення було прийняте і місцевим господарським судом, а відтак Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду без змін.

Відповідно до пункту 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Пунктами 1 та 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Зазначені норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Апеляційний господарський суд з огляду на все вищевстановлене в даній постанові, ще раз констатує, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, та спростовані судом апеляційної інстанції всім вищеописаним у цьому судовому рішенні.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга Відповідача, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Відповідно колегія суду залишає без змін оспорюване рішення, а подану Відповідачем апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Відповідача, згідно статті 129 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 269-276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Дашівське рибоводне господарство" на рішення Господарського суду Вінницької області від 23 вересня 2025 року по справі №902/298/25 - залишити без задоволеня.

2. Рішення Господарського суду Вінницької області від 23 вересня 2025 року по справі №902/298/25 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5. Справу №902/298/25 повернути Господарському суду Вінницької області.

Повний текст постанови виготовлено 17 грудня 2025 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Маціщук А.В.