ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року

м. Київ

cправа № 917/14/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,

секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,

розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства «Полтаваобленерго»

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 09.09.2025 (Слободін М. М., Гребенюк Н. В., Шутенко І. А.) у справі

за позовом Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго»

до Акціонерного товариства «Полтаваобленерго»

про стягнення 5 263 829,90 грн,

(у судове засідання з`явилися представники: позивача - Грачов Є. О., відповідача - Фурайда Н. І., Ставицька І. Б.),

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст і підстави позовних вимог

1.1. Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго» (далі - ПрАТ «НЕК «Укренерго» ) звернулося з позовом до Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» про стягнення 5 263 829,90 грн заборгованості за договором про надання послуг з передачі електричної енергії від 25.06.2019 №0523-02041/2099 за липень - серпень 2019 року.

Позов обґрунтований тим, що сума зобов`язань відповідача перед позивачем за період липень-серпень 2019 року складає 23 216 539,92 грн. Відповідач здійснив часткові оплати за липень-серпень 2019 року ( з урахуванням п 6.2 договору): 27.06.2019 на суму 16 750 017,22 грн; 02.10.2019 на суму 1 202 692,80 грн, що загалом складає 17 952 710, 02 грн. Таким чином, станом на час звернення позивача з позовом заборгованість відповідача складає 5 263 829,90 грн., яку позивач і просить стягнути з відповідача. Відповідач не сплатив зазначені кошти, підписані примірники актів приймання-передачі послуги не повернув позивачу.

2. Фактичні обставини справи, встановлені судами

2.1. Як установили суди попередніх інстанцій і свідчать матеріали справи, ПрАТ «НЕК «Укренерго» є юридичною особою, що утворена 29.07.2019 як акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, внаслідок реорганізації шляхом перетворення Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» відповідно до наказу Міністерства фінансів України від 15.02.2019 року № 73 та розпорядження Кабінету Міністрів України від 22.11.2017 року № 829-р «Про погодження перетворення державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» у приватне акціонерне товариство».

НЕК «Укренерго» є правонаступником майна, усіх прав та обов`язків Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» відповідно до статті 108 Цивільного кодексу України, п.5 Порядку перетворення державного унітарного комерційного підприємства в акціонерне товариство, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.08.2012 року № 802, п. 3.2 Статуту НЕК «Укренерго».

НЕК «Укренерго» виконує функції оператора системи передачі - юридичної особи, відповідальної за експлуатацію, диспетчеризацію, забезпечення технічного обслуговування, розвиток системи передачі та міждержавних ліній електропередачі, а також за забезпечення довгострокової спроможності системи передачі щодо задоволення обґрунтованого попиту на передачу електричної енергії.

Між ДП «НЕК «Укренерго» (ОСП) та ПАТ «Полтаваобленерго» (Користувач) укладено договір про надання послуг з передачі електричної енергії № 0523-02041/2099 від 25.06.2019 року з (далі - Договір), згідно з п.1.1 якої ОСП зобов`язується надавати послугу з передачі електричної енергії (далі - Послуга) відповідно до умов цього Договору, а Користувач зобов`язується здійснювати оплату за Послугу відповідно до умов цього Договору.

За умовами пункту 4.1. Договору, для розрахунків за цим Договором використовується плановий і фактичний обсяг Послуги. Визначення фактичного обсягу Послуги у розрахунковому місяці здійснюється на підставі даних щодо погодинних обсягів передачі електричної енергії по точках комерційного обліку, які зареєстровані за відповідним Користувачем (Додаток 2). З цією метою використовується дані обліку Адміністратора комерційного обліку та ЕІС Користувача.

Ціна Договору визначається згідно з діючим на момент надання Послуги тарифом на послуги з передачі електричної енергії, затвердженим Регулятором, та оприлюднюється ОСП на власному веб-сайті. (п. 3.1. Договору)

Планова та фактична вартість Послуги (грн.) за цим Договором визначається шляхом множення планового та фактичного обсягу (М Вт *год) за розрахунковий період на тариф на послугу, затверджений Регулятором (грн/М Вт* год). На вартість Послуги нараховується податок на додану вартість відповідно до законодавства України. (п.5.1 договору)

Пунктом 6.1 договору встановлено, що розрахунковим періодом (розрахунковим місяцем) за цим Договором є 1 календарний місяць.

Користувач здійснює поетапну передоплату планової вартості Послуги ОСП наступним чином: платіж - до 17:00 другого банківського дня розрахункового місяця у розмірі не менше 1/5 від планової вартості Послуги, визначеної згідно з пунктом 4 цього договору. Подальша оплата може здійснюватися щоденно або шляхом сплати 1/5 від планової вартості Послуг, яка визначена згідно з пунктом 4, у кожен з наступних періодів: 1 платіж - з 06 до 10 числа розрахункового періоду; 2 платіж - з 11 до 15 числа розрахункового періоду; 4 платіж - з 16 до 20 числа розрахунковою періоду, 5 платіж - з 21 до 25 числа розрахункового місяця (п. 6.2 договору).

Згідно п. 6.5 Договору користувач здійснює розрахунок з ОСП за фактичний обсяг Послуги протягом 3 банківських днів з моменту та на підставі отримання акта приймання-передачі Послуги, який ОСП надає Користувачу протягом перших 5 робочих днів місяця, наступного за розрахунковим. Оплата послуги здійснюється на підставі рахунків, наданих Виконавцем або самостійно сформованих в електронному вигляді за допомогою «Системи управління ринком» (далі - Сервіс), з використанням електронно-цифрового підпису тієї особи, яка уповноважена підписувати документи в електронному вигляді, у порядку, визначеному законодавством.

Відповідно до пункту 6.6 Договору у разі виникнення розбіжностей за отриманим від Позивача за попередній розрахунковий місяць актом приймання-передачі Послуги, Відповідач має право оскаржити зазначену в акті приймання - передачі Послуги вартість Послуги шляхом направлення Позивачу повідомлення протягом 5 робочих днів з моменту отримання акта. Процедура оскарження не звільняє Відповідача від платіжного зобов`язання у встановлений Договором термін. Якщо Відповідач не надає Позивачу повідомлення з обґрунтуванням розбіжностей протягом 5 робочих днів з дати отримання акта приймання-передачі Послуги, то вважається, що цей акт прийнято без розбіжностей.

Згідно з п. 7.1 договору ОСП має право, зокрема отримувати від Користувача своєчасну оплату за Послугу.

ОСП зобов`язується, з-поміж іншого, забезпечувати надання Послуги з дотриманням установлених показників якості надання цих послуг відповідно до глави 2 розділу XI Кодексу системи передачі; складати та надавати Користувачу, на його запит, акти, рахунки, повідомлення у терміни та відповідно до порядку, зазначеного у розділах 6 та 10 цього Договору; повідомляти Користувача про зміну тарифу на передачу електричної енергії у терміни та відповідно до порядку, зазначеного у розділі 6 цього договору (п. 9.1 договору).

Пунктом 9.3 договору передбачено, що Користувач зобов`язується: повертати ОСП підписані зі свого боку акти у терміни та відповідно до порядку, що зазначені у розділах 6 та 10 цього Договору; здійснювати вчасно та у повному обсязі оплату за Послугу на умовах, визначених цим Договором.

Планові обсяги передачі електроенергії Користувач зобов`язаний подавати ОСП до 25 числа місяця, що передує розрахунковому місяцю. ОСП протягом 5 робочих днів погоджує планові обсяги передачі і повертає їх Користувачу. ОСП протягом перших 5 робочих днів місяця, наступного за розрахунковим, направляє Користувачу акт приймання-передачі наданої Послуги. Користувач, отримавши акт приймання-передачі наданої Послуги, протягом 3 робочих днів місяця, наступного за розрахунковим, повертає його ОСП, підписаний зі свого боку (п. 10.1 договору).

Згідно з п. 10.2 договору ОСП щокварталу оформлює акт звірки розрахунків наданої Послуги відповідно до форми, наведеної у додатку 3 цього Договору, та надсилає його Користувачу. Користувач у триденний термін має повернути ОСП акт звірки розрахунків наданої Послуги, підписаний зі свого боку. У разі виникнення розбіжностей за актом звірки між Сторонами Користувач має право у триденний термін направити свій примірник акта звірки розрахунків ОСП з вмотивованим запереченням. Цей акт звірки розрахунків має бути розглянутий ОСП у триденний термін, підписаний у разі згоди та наданий Користувачу. Якщо Сторони не дійшли згоди, застосовуються норми розділу 12 цього Договору.

У разі несвоєчасної оплати Користувачем отриманої Послуги ОСП направляє Користувачу письмове повідомлення із зазначенням суми заборгованості та кінцевого терміну її оплати. У разі несплати заборгованості Користувачем ОСП має право направити Користувачу письмове попередження щодо можливого припинення надання Послуги відповідно до вимог КСП (п. 10.3 договору).

Акти приймання-передачі, акти звірки розрахунків, будь-які повідомлення за цим Договором повинні направлятися однією Стороною іншій електронною поштою або факсимільним повідомленням, а також повинні бути обов`язково підтверджені рекомендованим листом, іншим поштовим відправленням або доставлені кур`єром під розписку за адресою, зазначеною в цьому Договорі або отриманої з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Рахунки, акти приймання-передачі, акти звірки розрахунків, повідомлення вважаються отриманими Стороною: у день їх доставки кур`єром, що підтверджується квитанцією про вручення одержувачеві, що підписується його уповноваженим представником; у день доставки рекомендованого листа або іншого реєстрового поштового відправлення, що підтверджується квитанцією про вручення одержувачеві, що підписується його уповноваженим представником у день особистого вручення, що підтверджується підписом одержувача та/або реєстрацією вхідної кореспонденції, або третій календарний день від дати отримання поштовим відділенням зв`язку, в якому обслуговується одержувач (уразі направлення поштою рекомендованим листом); у день направлення за допомогою Сервісу та/або електронному вигляді (п. 10.4 договору).

Цей Договір набуває чинності з дати його підписання і діє до 31.12.2019 р. Якщо Користувач не направив ОСП у строк не менший ніж за місяць до закінчення терміну дії Договору повідомлення про припинення дії Договору, то цей Договір вважається подовженим на наступний календарний рік на тих самих умовах. (п.14.1 Договору).

25.06.2019 сторони договору уклали додаткову угоду, в якій погодили, що у випадку набуття чинності статей 66 - 71 Закону України «Про ринок електричної енергії» та/або внесення зміни в Договір між членами оптового ринку України щодо закупівлі втрат електричної енергії в магістральних та міждержавних електромережах ДП «НЕК «Укренерго», права та зобов`язання Сторін за Договором в частині розрахунків за надані послуги з передачі електричної енергії є обов`язковими для виконання починаючи з наступного дня після настання одного з таких випадків. Також сторони домовились в термін до 30.06.2019 укласти додаток до Договору про надання послуг з передачі електричної енергії «Перелік точок комерційного обліку Користувача» на підставі інформації, яка надається Користувачем і внести зміни до Договору у разі внесення змін до нормативно-правових актів протягом 1 місяця від дати запровадження таких змін в нормативно-правових актах.

Позивач зазначає, що він надав відповідачу у липні-серпні 2019 року послуги і надіслав відповідні акти приймання-передачі за липень, серпень 2019 р. (а.с.- 29,35).

У акті за липень 2019 зазначено, що фактичний обсяг (МВт год) складає 30700,721; ставка тарифу (грн./М Вт год) 347,43, вартість грн. з ПДВ 12799621,80 грн.

У акті за серпень 2019 зазначено, що фактичний обсяг (МВт год) складає 27810,486; ставка тарифу (грн./М Вт год) 312,14; вартість грн. з ПДВ 10416918,12 грн.

Таким чином, позивач вважає, що сума зобов`язань відповідача перед позивачем за період липень серпень 2019 р складає 23 216 539,92 грн.

З позовної заяви слідує, що відповідач здійснив часткові оплати за липень-серпень 2019 р ( з урахуванням п 6.2 договору): 27.06.2019 р. на суму 16 750 017,22 грн; 02.10.2019 р. на суму 1 202 692,80 грн, що загалом складає 17 952 710, 02 грн.

Таким чином, позивач зазначає, що станом на час звернення позивача з позовом заборгованість відповідача складає 5 263 829,90 грн., яку позивач і просить стягнути з відповідача.

З матеріалів справи слідує, що відповідач не сплатив зазначені кошти, підписані примірники актів приймання-передачі послуги не повернув позивачу.

При цьому в листах від 09.08.2019 №12-85/12251, від 15.08.2019 №04-35/12528 відповідач не погоджувався з вартістю послуг, зазначеною в акті приймання-передачі послуги за липень 2019 р., називав «незаконним» застосування тарифу на передачу електричної енергії, затвердженого постановою НКРЕКП від 07.06.2019 р. у справі №640/11330/19, якою було зупинено дію постанови НКРЕКП від 07.06.2019 р. №954.

У відзиві на позов відповідач зазначав, що 13.08.2019 на адресу АТ «Полтаваобленерго» надійшов оригінал Акта приймання передачі послуги з передачі електричної енергії за липень 2019 р. із зазначенням обсягів передачі електричної енергії 30700,721 М Вт*год.

Керуючись п. 6.6. Договору, АТ «Полтаваобленерго» №04-35/12528 від 15.08.2019 повідомило НЕК «Укренерго» про оскарження обсягів та вартості передачі електричної енергії, та повідомило фактичні обсяги технологічних втрат електричної енергії (обсяги передачі) за липень 2019 р. по АТ «Полтаваобленерго» які становили 26841,706 МВт*год.

Крім того, відповідач зазначає, що Тарифи на послуги з передачі електричної енергії НЕК «Укренерго» встановлюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП, Регулятор).

12.12.2018 постановою НКРЕКП №1905 встановлено тарифи на передачу електричної енергії НЕК «Укренерго» на 2019 рік на рівні 5,926 коп./кВт*год (без ПДВ) з розбивкою по кварталах:

I квартал - 4,224 коп./кВт*год (без ПДВ);

II квартал - 7,103 коп./кВт*год (без ПДВ);

III квартал - 5,740 коп./кВт*год (без ПДВ);

IV квартал - 6,846 коп./кВт*год.

07.06.2019 року постановою НКРЕКП №954 встановлено НЕК «Укренерго» на II півріччя тариф на послуги з передачі електричної, енергії на рівні 347,43 грн./МВт*год (без ПДВ), та пунктом 3 зазначеної постанови, визнати такою, що втратила чинність постанова НКРЕКП від 12.12.2018р. №1905.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.06.2019 року по справі№640/11330/19 зупинено дію постанови НКРЕКП від 07.06.2019 року №954. В подальшому постановою НКРЕКП від 12.07.2019 № 1411 було скасовано постанову НКРЕКП від 07 06 2019 №954.

На підставі викладеного, АТ «Полтаваобленерго» вважає неправомірним застосування НЕК «Укренерго» тарифу в розмірі 347,43 грн/МВт. год.

Також, АТ «Полтаваобленерго» не погоджується з твердженнями позивача щодо заборгованості за послуги з передачі електричної енергії в серпні 2019 року з огляду на наступне.

16.09.2019 на адресу АТ «Полтаваобленерго» надійшов оригінал Акта приймання-передачі послуги з передачі електричної енергії за серпень 2019 року із зазначенням обсягів передачі електричної енергії (за даними НЕК «УКРЕНЕРГО») 27 810,486 МВт*год за ставкою тарифу 312,14 грн/МВт*год загальною вартістю 10 416 918,12 грн, в т.ч. ПДВ 20%.

Відповідач вважає, що фактичні обсяги передачі електричної енергії за серпень 2019 склали 27889,125 МВт*год за ставкою тарифу 312,14 грн/МВт*год загальною вартістю 10 446 373,77 грн.

Позивач, в поясненнях щодо тарифу, наполягає на застосуванні тарифу, визначеного постановою НКРЕКП від 07.06.2019 №954.

3. Короткий зміст судових рішень у справі

3.1. Рішенням Господарського суду Полтавської області від 22.09.2020 у справі №917/14/20 (суддя Паламарчук В. В.) відмовлено у позові.

Рішення аргументоване тим, що позивачем були направлені на адресу відповідача акт за липень 2019 року згідно якого фактичний обсяг (МВт год) складає 30 700,721; ставка тарифу (грн./М Вт* год) 347,43, вартість грн. з ПДВ 12 799 621,80 грн та акт за серпень 2019 року згідно з яким фактичний обсяг (МВт год) складає 27810,486; ставка тарифу (грн./М Вт *год) 312,14; вартість грн з ПДВ 10 416 918,12 грн.

У той же час, матеріали справи містять Акт коригування до акта від 31.07.2019 приймання - передачі послуги з передачі електричної енергії до договору від 25.06.2019 № 0523-02041/2099, де зазначено, що фактичний обсяг (МВт* год) складає 26841,706; ставка тарифу (грн./М Вт* год) 347,43, вартість грн з ПДВ 11190736,70 грн та акт коригування до акта від 31.08.2019 за серпень 2019 приймання - передачі послуги з передачі електричної енергії до договору від 25.06.2019 № 0523-02041/2099, де зазначено фактичний обсяг (МВт год) - 27889,125; ставка тарифу (грн./М Вт* год) 312,14; вартість грн. з ПДВ 10446373,78 грн.

Вказані Акти підписані представниками сторін. З боку відповідача Акт підписаний із застереженням, що підписано в частині фактичних обсягів за липень 2019 року 26841,706 МВт*год за ставкою тарифу затвердженого постановою НКРЕКП від 12.12.2018 № 1905 в розмірі 57,40 грн/МВт*год загальною вартістю 1 848 856,71 грн; за серпень 2019 року 27 889,125 МВт*год за ставкою тарифу затвердженого постановою НКРЕКП від 12.07.2019 № 1411 в розмірі 312,14 грн/МВт*год (без ПДВ), загальною вартістю 10 446 373,77 грн.

Судом взято до уваги, що позивачем при зверненні до суду з позовом та обчисленні розміру заявленої до стягнення заборгованості акти коригування не враховано, а враховано заборгованість, визначену актами приймання-передачі послуг за липень 2019 року від 31.07.2019 та серпень 2019 року від 31.08.2019.

Суд першої інстанції вважав, що при визначенні фактичних обсягів слід брати дані, погоджені сторонами в Актах коригування.

Регулятором 12.12.2018 прийнято постанову № 1905 «Про встановлення тарифу на передачу електричної енергії ДП «НЕК «Укренерго» на 2019 рік», якою установлено тариф на передачу електричної енергії, включаючи плату за централізоване диспетчерське (оперативно-технологічне) управління об`єднаною енергосистемою України, на 2019 рік на рівні 5.926 коп./кВт-год (без ПДВ).

Цією постановою Державному підприємству «НЕК «Укренерго» було встановлено тариф на передачу електричної енергії включаючи плату за централізоване диспетчерське (оперативно-технологічне) управління об`єднаною енергосистемою України, на 2019 рік на рівні 5,926 коп./кВт-год (без урахування ПДВ) з розбивкою по кварталах: І квартал - 4,224 коп./кВт- год (без ПДВ); ІІ квартал - 7,103 коп./кВт-год (без ПДВ); ІІІ квартал - 5,740 коп./к Вт-год (без ПДВ); ІV квартал - 6,846 коп./к Вт-год (без ПДВ).

Під час розгляду справи постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.08.2020 залишено без змін рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.03.2020 у справі № 640/12695/19, яким визнано протиправними та скасовано постанови НКРЕКП від 07.06.2019 № 954 «Про встановлення тарифу на передачу електричної енергії ДП «НЕК» Укренерго» на ІІ півріччя 2019 року; 12 липня 2019 р. №1411 «Про встановлення тарифу на послуги з передачі електричної енергії «ДП НЕК «Укренерго».

Таким чином, хоча постанови НКРЕКП від 07.06.2019 № 954 «Про встановлення тарифу на передачу електричної енергії ДП «НЕК «Укренерго» на ІІ півріччя 2019 року та від 12 липня від 2019 № 1411 «Про встановлення тарифу на послуги з передачі електричної енергії «ДП НЕК «Укренерго», були чинні на час складання актів приймання передачі послуги за липень, серпень 2019 року та актів коригування до них, однак станом на 22.09.2020 (час винесення рішення) скасовані в судовому порядку, тому суд вважав, що не може застосовувати при вирішенні спору норми вищезазначених постанов.

Позивачем виставлено рахунки за липень, серпень 2019 року із застосуванням скасованих на час розгляду справи тарифів згідно з постановами НКРЕКП від 07.06.2019 року №954 та №1411 від 12.07.2019 р., та без врахування Актів коригування.

Таким чином, враховуючи оплати, які були здійснені відповідачем, Акти коригування та тарифи, визначені постановою № 1905 від 12.12.2018 р. суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки заборгованість останнього перед позивачем відсутня.

3.2. Постановою Східного апеляційного господарського суду від 09.09.2025 рішення Господарського суду Полтавської області від 22.09.2020 у справі № 917/14/20 скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з АТ «Полтаваобленерго» на користь ПрАТ «НЕК «Укренерго» 3 684 400,48 грн. заборгованості, 55 014,02 грн. судового збору за подання позову. В решті позову відмовлено.

Постанова аргументована тим, що позивачем при зверненні до суду з позовом та обчисленні розміру заявленої до стягнення заборгованості акти коригування не враховано, а враховано заборгованість, визначену актами приймання-передачі послуг за липень 2019 р. від 31.07.2019 та серпень 2019 року від 31.08.2019. Апеляційний суд дійшов висновку, що при визначенні фактичних обсягів слід брати дані, погоджені сторонами в Актах коригування, а саме у розмірі 21 637 110,48 грн.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.08.2020 залишено без змін рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.03.2020 по справі №640/12695/19, яким визнано протиправними та скасовано постанови НКРЕКП від 07.06.2019 №954 «Про встановлення тарифу на передачу електричної енергії ДП «НЕК» Укренерго» на ІІ півріччя 2019 р.; 12 липня 2019 р. №1411 «Про встановлення тарифу на послуги з передачі електричної енергії «ДП НЕК «Укренерго».

В подальшому постановою Верховного Суду від 13.03.2025 у справі № 640/12695/19 вирішено, що постанови НКРЕКП № 954 та № 1411 є законними, попередні судові рішення у справі скасовані, прийняте нове про відмову в задоволенні позовних вимог. Під час судових спорів, враховуючи наявність остаточних рішень про скасування постанов НКРЕКП, позивачем були внесені зміни до свого бухгалтерського обліку.

За загальним правилом, відображеним в численних постановах Верховного Суду, скасування судового рішення означає його нікчемність, тобто відсутність здатності до створення правових наслідків. Така позиція викладена у постановах ВПВС від 19.06.2019 у справі № 643/17966/14-ц, від 15.06.2021 № 922/2416/17, від 14.12.2022 у справі № 461/12525/15-ц. В силу принципів справедливості і розумності суд робить виключення з загального правила в тих випадках, коли скасоване судове рішення потягло неповоротні правові наслідки, які зачіпають права третіх осіб (укладення правочину на користь третіх осіб тощо). Обставини, наявні у цьому спорі, не відносяться до виключень, оскільки не є неповоротними і не зачіпають суттєвих прав чи обов`язків третіх осіб.

Ухилення суду від застосування загального правила про нікчемність скасованого судового рішення в обставинах даного спору є порушенням принципу верховенства права, одним з аспектів якого є недопущення використання незаконного рішення суду з метою ухилення від виконання цивільного зобов`язання.

Таким чином, постанови НКРЕКП від 07.06.2019 № 954 «Про встановлення тарифу на передачу електричної енергії ДП «НЕК «Укренерго» на ІІ півріччя 2019 р. та від 12 липня від 2019 року № 1411 «Про встановлення тарифу на послуги з передачі електричної енергії «ДП НЕК «Укренерго» були чинні на час складання Актів приймання передачі послуги за липень, серпень 2019 року та Актів коригування до них, та на час винесення рішення, тому суд вважав, що повинен застосовувати при вирішенні спору норми вищезазначених постанов.

З огляду на встановлені обставини справи, позивачем виставлено рахунки за липень, серпень 2019 року із застосуванням діючих на час розгляду справи тарифів згідно з постановами НКРЕКП від 07.06.2019 №954 та №1411 від 12.07.2019.

З урахуванням здійснених відповідачем платежів, суд встановив, що заборгованість перед позивачем становить 3 684 400, 46 грн.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.1. АТ «Полтаваобленерго» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій викладено прохання постанову Східного апеляційного господарського суду від 09.09.2025 скасувати і залишити в силі рішення Господарського суду Полтавської області від 22.09.2020 у справі № 917/14/20.

Підставами касаційного оскарження є пункти 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України.

Відповідач вважає, що судом апеляційної інстанції не враховано висновки щодо застосування статей, 269, 276, 320, 321 ГПК України, 265 КАС України, наведені у постановах Верховного Суду від 30.08.2024 у справі № 916/3006/23, від 21.03.2024 у справі №922/1715/22, від 21.03.2024 у справі №922/376/18, від 01.03.2024 у справі №910/17615/20, від 17.09.2025 у справі №910/15931/19.

Стосовно підстави оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає, що відсутній висновок про те, що коли суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, то встановленні апеляційним судом обставини, які виникли під час перегляду справи в апеляційній інстанції, внаслідок скасування рішення суду, яким суд першої інстанції обґрунтовував своє рішення, не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а є підставою для перегляду рішення за нововиявленими обставинами у порядку, визначеному статтями 320, 321 ГПК України.

На думку відповідача, під час перегляду Східним апеляційним господарським судом рішення господарського суду Полтавської області від 22.09.2020 у справі №917/14/20, фактично виникли нововиявлені обставини, які не існували на момент вирішення спору в суді першої інстанції.

Однак суд апеляційної інстанції скасував законне і обґрунтоване рішення та фактично переглянув справу за нововиявленими обставинами, яких не існувало на час розгляду справи судом першої інстанції.

ПрАТ «НЕК «Укренерго» звертаючись з апеляційною скаргою просило закрити провадження у справі № 917/14/20 у зв`язку з відсутністю предмету спору. Водночас суд апеляційної інстанції вийшов за межі доводів та вимог апеляційної скарги, не перевірив всебічно законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, не встановив порушення Господарським судом Полтавської області норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права і не врахував додатково подані АТ «Полтаваобленерго» докази на підтвердження відсутності заборгованості.

4.2. У відзиві на касаційну скаргу позивач вказує на безпідставність доводів скаржника та просить залишити без змін оскаржену постанову.

10.12.2025 надійшла заява скаржника, в якій підтримуючи доводи касаційної скарги також зазначено, що апеляційний господарський суд ухвалою від 30.09.2025 визнав наказ на виконання оскарженої постанови таким, що не підлягає виконанню.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

5.2. Відповідно до статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

5.3. Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, Верховний Суд зазначає таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 вказала, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин.

Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Враховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), Велика Палата Верховного Суду визнала за потрібне конкретизувати раніше викладені Верховним Судом висновки щодо цього питання та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно.

Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Отже для розгляду касаційної скарги у межах підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України необхідно встановити, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норму права, всупереч наявним висновкам Верховного Суду щодо застосування такої норми у правовідносинах, які є подібними зі справою, яка розглядається.

Так, у постанові Верховного Суду від 30.08.2024 у справі № 916/3006/23, на яку посилається скаржник, висновки стосувалися підстав для застосування приписів статті 231 ГПК України. Верховний Суд зазначив, що закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми процесуального законодавства можливе у разі, коли: - предмет спору існував на момент порушення провадження у справі та припинив існування в процесі розгляду справи на час (до) ухвалення судом першої інстанції судового рішення і ці обставини не були взяті до уваги судом першої інстанції при ухваленні судового рішення; - при апеляційному перегляді судового рішення першої інстанції встановлено, що судове рішення підлягає скасуванню, оскільки є незаконним і необґрунтованим то, у разі встановлення також і обставин припинення існування предмета спору, які (обставини) виникли вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, таке рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України.

Водночас у справі № 917/14/20, яка переглядається, апеляційний господарський суд вказав на обставини існування грошового боргу на день винесення оскарженого рішення, а також про те, що правом на відмову від позову чи відмову від апеляційної скарги позивач не скористався, а тому відсутні підстави для закриття провадження у справі. Тобто, справа № 917/14/20 має інший обсяг правовідносин, відмінний від справи № 916/3006/23.

У постанові від 21.03.2024 у справі № 922/1715/22 висновок Верховного Суду стосувався обставин виходу апеляційного господарського суду за межі апеляційної скарги та порушення принципу «заборони повороту до гіршого». Втім зі справи № 917/14/20 не вбачається подібних обставин, оскільки рішенням суду першої інстанції у позові відмовлено, а з апеляційною скаргою звертався позивач і навпаки суд апеляційної інстанції частково задовольнив позов, встановивши неправильне застосування норм матеріального права Господарським судом Полтавської області.

У постанові від 21.03.2024 у справі №922/376/18 Верховний Суд направляючи справу на новий розгляд зазначив, що апеляційний господарський суд не надав оцінки висновку судового експерта, а також не навів жодних мотивів не врахування його як доказу по суті та/ або міркувань стосовно наявності/відсутності порушень порядку призначення відповідної експертизи самим судом та лише формально вказав, що не приймає його як належний доказ, з урахуванням меж перегляду справи в суді апеляційної інстанції визначених статтею 269 ГПК України, оскільки така експертиза проводилась після повернення справи з Верховного Суду на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, отже, не була предметом розгляду у суді першої інстанції. Водночас суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Тобто у вказаній справі Верховний Суд навпаки вказав на необхідність належної оцінки відповідних доказів та застосування приписів статті 269 ГПК України, у контексті можливості виходу за межі доводів і вимог апеляційної скарги.

У постанові від 01.03.2024 у справі №910/17615/20 Верховний Суд навів висновок щодо застосування пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України у контексті вирішення питання про зупинення провадження у справі. Водночас у межах цього касаційного провадження у справі № 917/14/20 не оцінюються обставини наявності підстав для зупинення провадження, зазначене вже було розглянуто Верховним Судом у постанові від 29.07.2021.

У справі №910/17615/20 Верховний Суд також вказував на особливості застосування статті 265 КАС України та про те, що визнання постанови Кабінету Міністрів України нечинною означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта. Суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними.

У справі № 917/14/20 суд апеляційної інстанції застосовував постанови НКРЕКП № 954 та № 1411, які Верховний Суд у постанові від 13.03.2025 у справі № 640/12695/19 визнав законними, на відміну від Господарського суду Полтавської області який дійшов висновку про відсутність підстав для застосування цих постанов НКРЕКП.

У постанові Верховного Суду від 17.09.2025 у справі № 910/15931/19 переглядалася ухвала суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні заяв про перегляд постанови Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2023 за нововиявленими обставинами.

На відміну від справи № 910/15931/19, у справі № 917/14/20 до предмету касаційного оскарження не відноситься ухвала/рішення суду за результатом розгляду заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами. Обставин набрання законної сили рішенням суду першої інстанції, у розумінні приписів статті 320 ГПК України, також не встановлено, що не дає підстав вважати можливість застосування висновку Верховного Суду у справі № 910/15931/19 до спірних правовідносин.

Отже, звертаючись із касаційною скаргою, обґрунтованою підставою оскарження, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник хоча і посилався на висновки Верховного Суду, але не врахував, що відповідні постанови повинні бути прийняті у подібних відносинах. Тобто важливим було довести, що суд не врахував, що відповідні норми матеріального або процесуального права саме у подібних відносинах застосовуються інакше і на цьому вже акцентував увагу Верховний Суд. Саме виконання зазначених вимог надає Верховному Суду повноваження у межах приписів 300 ГПК України для перегляду судових рішень.

Оскільки зазначених вимог заявник не здійснив, а висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, на які посилався скаржник, обґрунтовуючи вимоги, заявлені у скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі № 917/14/20, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі за касаційною скаргою в частині зазначеної підстави касаційного оскарження.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ спосіб, у який стаття 6 Конвенції (право на справедливий суд) застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France», № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23.10.1996; «Brualla Gуmez de la Torre v. Spain», № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19.12.1997).

Усталена практика ЄСПЛ наголошує, що право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це зумовлено виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким має на меті забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай запроваджуються для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Чинне законодавство України надає Верховному Суду право використовувати процесуальні фільтри, закріплені в пункті 5 частини першої статті 296 ГПК України, що повністю узгоджується з прецедентною практикою ЄСПЛ, положеннями статті 129 Конституції України, завданнями і принципами господарського судочинства.

5.4. Щодо підстави оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України

Відповідно до приписів пункту 3 частини третьої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Як свідчить зміст зазначеної норми, вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права суди попередніх інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

У межах цієї підстави скаржник посилається на відсутність висновку щодо застосування статей 320, 321 ГПК України у подібних правовідносинах. На думку відповідача, у суду апеляційної інстанції були відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, а у позивача були підстави для перегляду рішення за нововиявленими обставинами.

Відповідно до частини першої статті 320 ГПК України рішення, постанови та ухвали господарського суду, Вищого суду з питань інтелектуальної власності, якими закінчено розгляд справи, а також ухвали у справах про банкрутство (неплатоспроможність), які підлягають оскарженню у випадках, передбачених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно з частиною другою статті 320 ГПК України підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є:

1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи;

2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного рішення у цій справі;

3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених частиною другою, пунктами 1 і 3 частини третьої статті 320 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення (частина третя статті 321 ГПК України).

Як слідує із матеріалів справи, на момент розгляду апеляційним господарським судом апеляційної скарги позивача, рішення Господарського суду Полтавської області від 22.09.2020 у справі №917/14/20 не набрало законної сили. Тобто підстав для звернення позивача із заявою про перегляд зазначеного рішення суду за нововиявленими обставинами у розумінні статей 320, 321 ГПК України не було.

У свою чергу, приписи статті 269 ГПК України зобов`язують суд апеляційної інстанції перевіряти законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У спірних правовідносинах, апеляційний господарський суд саме на виконання передбачених повноважень надав оцінку ключовим обставинам справи та особливостям застосування норм матеріального права, у тому числі постанов НКРЕКП № 954 та № 1411.

Таким чином, Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для формування висновку щодо застосування статей 320, 321 ГПК України у межах мотивів, наведених скаржником, оскільки рішення суду першої інстанції на момент апеляційного перегляду не набрало законної сили. У свою чергу, доводи касаційної скарги також не містять обґрунтування порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права саме у контексті цієї підстави касаційного оскарження.

Інші доводи скарги не стосуються підстав касаційного оскарження і Верховний Суд не вбачає обставин, які б зумовлювали скасування постанови Східного апеляційного господарського суду від 09.09.2025 у справі № 917/14/20.

Колегія суддів касаційної інстанції акцентує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України виконує функцію «суду права», а не «суду факту», відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

5.5. Зважаючи на викладене, оскільки доводи скаржника щодо неправильного застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права в межах підстав касаційного оскарження не знайшли підтвердження, колегія суддів не убачає підстав для скасування оскарженої постанови у справі № 917/14/20.

6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги та норми права, якими керувався суд

6.1. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

6.2. За змістом пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.3. Ураховуючи викладене, зважаючи на зазначені положення законодавства, оскаржену у справі постанову необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

7. Розподіл судових витрат

7.1. Оскільки суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги, то відповідно до статті 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору необхідно покласти на скаржника.

Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Полтаваобленерго», відкрите з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

В іншій частині - касаційну скаргу Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» залишити без задоволення, а постанову Східного апеляційного господарського суду від 09.09.2025 у справі № 917/14/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ