ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2025 р. Справа №921/371/25(607/14372/25)

м.Львів

Західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого - судді МАТУЩАКА О.І.

суддів: КРАВЧУК Н.М.

СКРИПЧУК О.С.

за участю секретаря судового засідання Телинько Я.П.

представники сторін не з`явилися

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 (вх.ЗАГС №01-05/2969/25 від 13.10.2025)

на ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 02.10.2025 (суддя Руденко О.В.)

у справі №921/371/25(607/14372/25)

за позовом ОСОБА_1 , Тернопільська область, село В.Гаї

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Маммон", м. Тернопіль

про стягнення заборгованості з заробітної плати в сумі 229 509,00 грн та штрафних санкцій в сумі 2 000 000,00 грн

в межах справи №921/371/25

про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Маммон", м.Тернопіль

ВСТАНОВИВ:

09.07.2025 ОСОБА_1 звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовом до ТОВ «Маммон» про стягнення 229 509, 00 грн заборгованості з заробітної плати за період з 20.09.2024 по 07.05.2025 та штрафних санкцій у сумі 2 000 000, 00 грн.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.07.2025 відкрито провадження у цій цивільній справі.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.08.2025 постановлено передати цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Маммон" про стягнення заборгованості з заробітної плати та штрафних санкцій на розгляд до Господарського суду Тернопільської області, в провадженні якого перебуває справа №921/371/25 про банкрутство ТОВ "Маммон".

Ухвалою суду 19.09.2025 вказану позовну заяву судом залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків - протягом 10-ти днів з дня одержання цієї ухвали шляхом подання доказів сплати судового збору у розмірі 24 000, 00 грн.

Господарський суд Тернопільської області ухвалою від 02.10.2025 позовну заяву ОСОБА_1 та додані до неї документи повернув заявниці без розгляду.

Вказана ухвала суду мотивована тим, що позивачкою заявлено дві позовні вимоги: одна - про стягнення заборгованості по заробітній платі, за звернення із якою позивачка, в силу вимог Закону України «Про судовий збір», звільняється від сплати судового збору; друга - стягнення штрафних санкції, за подання позовної заяви у цій частині позивачка зобов?язана була сплати судовий збір. Оскільки у встановлений судом строк недоліки позовної заяви не були усунуті, суд дійшов висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви без розгляду.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 02.10.2025 та прийняти нове рішення, яким прийняти позовну заяву до розгляду.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянтка зазначає, що її позов спрямований на захист порушеного права на оплату праці, гарантованого ст. 43 Конституції України та нормами трудового законодавства. Так, за період роботи з 23.09.2024 до 07.05.2025 вона не отримала заробітної плати, розмір якої підтверджується трудовим договором та іншими документами, поданими разом із позовом. На її переконання, повернення позову фактично позбавило її можливості реалізувати право на судовий захист. Вважає, що суд не врахував, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» вона звільнена від сплати судового збору за подання позову, а тому підстав для повернення позовної заяви не було.

Від відповідача надійшло клопотання про продовження строку на подання відзиву, яке обґрунтоване тим, що оригінали документів, які мають істотне значення для вирішення справи, протиправно утримуються колишнім директором ОСОБА_1 , колишнім власником ОСОБА_2 та/або адвокатом Магдич О.О. Зазначає, що ТОВ «Маммон» направляло відповідним особам вимоги про повернення документів, однак відповіді не отримало. Покликається на те, що без зазначених документів відповідач не може сформувати правову позицію та захистити свої права в апеляційному провадженні.

Згідно із ч. 1 ст. 263 ГПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Так, Західний апеляційний господарський суд ухвалою від 15.10.2025 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 02.10.2025 у справі №921/371/25(607/14372/25) та надав учасникам у справі строк на подання відзиву та інших процесуальних документів у справі - десять днів з моменту отримання цієї ухвали.

Матеріалами справи підтверджується, що вказану ухвалу суду від 15.10.2025 відповідач отримав 15.10.2025 о 20 год 48 хв, а тому така вважається врученою 16.10.2025. Відтак останнім днем на подання відзиву було 27.10.2025.

Відповідно до ч. 2 ст. 119 ГПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Отже, клопотання про продовження строку на подання відзиву може бути заявлене лише до спливу відповідного строку, на відміну від клопотання про поновлення строку, яке подається вже після його закінчення та одночасно з документом, стосовно якого пропущено строк подання.

Згідно з ч. 2 ст.207 ГПК України суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Оскільки заявлене відповідачем клопотання про продовження строку на подання відзиву заявлене 12.11.2025, тобто після закінчення встановленого судом строку, воно не відповідає вимогам ст. 119 ГПК України, а тому в силу ч. 2 ст. 207 ГПК України підлягає залишенню без розгляду.

Також відповідач подав клопотання про залучення до участі у справі розпорядника майна ТОВ «Маммон» арбітражного керуючого Півторака В. М., зобов`язання апелянта направити йому копію апеляційної скарги з додатками, а також про відкладення судового засідання для надання арбітражному керуючому можливості ознайомитися з матеріалами справи.

Розглянувши заявлене клопотання, колегія суддів вважає його необґрунтованим з огляду на таке.

У справах про банкрутство склад учасників справи визначається відповідно до Закону про банкрутство.

Відповідно до ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства учасниками у справі про банкрутство є сторони, арбітражний керуючий, державний орган з питань банкрутства, Фонд державного майна України, представник органу місцевого самоврядування, представник працівників боржника, уповноважена особа засновників (учасників, акціонерів) боржника, а також у випадках, передбачених цим Кодексом, інші учасники справи про банкрутство, щодо прав або обов`язків яких існує спір. Цією статтею КУзПБ визначено, що сторонами у справі про банкрутство є конкурсні кредитори (представник комітету кредиторів), забезпечені кредитори, боржник (банкрут).

Стаття 7 КУзПБ встановлює порядок розгляду спорів, стороною в яких є боржник, та визначає їх підсудність саме в межах справи про банкрутство, з метою акумулювання всіх позовних вимог за участю боржника як сторони в такому спорі в межах однієї справи. Принцип концентрації в межах справи про банкрутство майнових спорів, стороною яких є боржник, є універсальним і не містить винятків залежно від суб`єктного складу сторін спору. З огляду на строковість судових процедур у справі про банкрутство в такий спосіб законодавець захищає права не лише банкрута, а й інших осіб, які мають вимоги до банкрута.

Як було зазначено вище, у справах про банкрутство склад учасників справи визначається КУзПБ, натомість справи позовного провадження (які розглядаються в межах справи про банкрутство в порядку ст. 7 КУзПБ) мають суб`єктний склад сторін спору, що визначається ГПК України.

Згідно зі статтями 41, 45 ГПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи. Сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у ст. 4 цього Кодексу. Водночас склад учасників у справі про банкрутство визначений у ст. 1 КУзПБ.

Отже, суб`єктний склад учасників господарського процесу в межах позовного провадження відповідно до ГПК України не є тотожним складу учасників у справі про банкрутство за КУзПБ.

У розумінні положень ст. 7 КУзПБ, п. 3 ч. 3 ст. 258, ст. 259 ГПК України учасниками справи позовного провадження, що розглядається в межах справи про банкрутство, яким заявник апеляційної скарги зобов`язаний надіслати копію скарги, є саме особи, визначені статтями 41, 45 ГПК України. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26.04.2023 у справі №914/2441/15 (914/841/22).

У цій справі такими особами є позивач і відповідач, а не всі учасники провадження справи про банкрутство, визначені ст. 1 КУзПБ, як помилково вказує відповідач.

Таким чином, відсутні підстави для залучення арбітражного керуючого для участі у цій справі в якості третьої особи, а також для зобов?язання апелянтки надсилати копію апеляційної скарги з додатками арбітражному керуючому.

Інших клопотань та заяв в порядку ст. 207 ГПК України сторонами заявлено не було.

04.12.2025 в судове засідання представники сторін не з`явилися, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги. Вказане підтверджується довідками про доставку електронного листа (ухвали суду від 14.11.2025 про призначення справи до розгляду) до електронного кабінету сторін.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи зазначене, а також те, що явка представників учасників у справі в судове засідання не визнавалася обов`язковою, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представників учасників справи.

Частина 1 ст. 4 ГПК України визначає, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Разом з тим, ГПК України містить низку вимог, яких необхідно дотриматися при зверненні до суду, зокрема щодо дотримання встановленої процесуальної процедури, сплати судового збору, належного оформлення позовної заяви та подання визначених законом документів.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 164 ГПК України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують, зокрема, сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України «Про судовий збір».

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру сплачується 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання позовної заяви немайнового характеру сплачується 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Суд першої інстанції правильно встановив, що як свідчить прохальна частина позовної заяви, позивачка заявила дві вимоги про стягнення з ТОВ "Маммон" на користь ОСОБА_1 : 1) заборгованості з заробітної плати в сумі 229 509,00 грн та 2) 2 000 000 грн штрафних санкцій.

Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції встановив, що до такої не додано доказів сплати судового збору.

Колегія суддів, вважає правомірним застосування місцевим господарським судом норми п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" лише щодо позовної вимоги про стягнення заробітної плати.

Так, за наведеною вище правовою нормою, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі, зокрема, у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Водночас, в розумінні статті 1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Таким чином, штрафні санкції не відносяться до складу заробітної плати.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 у справі №910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) зазначила, що пільга щодо сплати судового збору передбачена п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. А отже, позивачі із позовними вимогами, які пред`явлені з приводу трудових правовідносин, крім вимог про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, мають здійснити сплату судового збору у такій справі в усіх судових інстанціях.

У постанові Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі № 6-1121цс16 констатовано, що починаючи з 01.09.2015, позивачі в справах за позовними вимогами, що випливають із трудових відносин, не звільняються від сплати судового збору, за винятком позивачів у двох категоріях: про стягнення заробітної плати та про поновлення на роботі.

Зазначена судова практика Верховного Суду є сталою, про що свідчать численні процесуальні документи, які містять посилання на відповідні постанови Великої Палати.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що обумовлена законодавцем у п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" пільга щодо сплати судового збору не поширюється на вимогу про стягнення штрафних санкцій.

Як наслідок, за позовною вимогою про стягнення штрафних санкцій в розмірі 2 000 000,00 грн заявниці необхідно було сплатити судовий збір (з врахуванням коефіцієнту 0,8) у розмірі 24 000 грн.

Звертаючись із апеляційною скаргою, скаржниця покликається на гарантоване Конституцією України право на отримання заробітної плати, а також на звернення до суду за захистом своїх прав.

Колегія суддів звертає увагу, що у справі "Пелевін проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 57 рішення у справі "Ашінгдан проти Сполученого Королівства" від 28.05.1985 та рішення ЄСПЛ від 18.11.2010 у справі "Мушта проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Креуз проти Польщі" від 19.06.2001 зазначено, що право на суд може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх "цивільних прав та обов`язків", п. 1 ст. 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети, але в той час, коли договірні держави мають можливість відхилення від дотримання вимог Конвенції щодо цього, остаточне рішення з дотримання вимог Конвенції залишається за судом.

Враховуючи наведені норми права та практику Європейського суду з прав людини щодо тлумачення і застосування положень п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зазначає, що передбачений положеннями ГПК України процесуальний механізм залишення позовної заяви без руху та повернення позовної заяви у разі неналежного усунення встановлених недоліків позовної заяви, не призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд та доступ до правосуддя.

З огляду на зазначене, беручи до уваги те, що позивачка у цій справі не звільняється від сплати судового збору за подання позову в частині стягнення штрафних санкцій, а також те, що нею не усунуто недоліки позовної заяви та не виконано вимоги ухвали Господарського суду Тернопільської області від 19.09.2025, колегія суддів вважає правомірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для повернення позовної заяви без розгляду.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що згідно з ГПК України позовна заява є єдиним процесуальним документом. За таких обставин суд першої інстанції, керуючись положеннями процесуального закону, правомірно повернув позовну заяву, оскільки процесуальне законодавство не передбачає можливості часткового повернення позовної заяви залежно від кількості чи характеру позовних вимог, а неусунення недоліків позовної заяви у визначений строк є безумовною підставою для її повернення.

Відповідно до ст. ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правомірних висновків суду першої інстанції, якими обґрунтована оскаржувана ухвала, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги. Відтак оскаржувана ухвала місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 269-270, 275-276, 281-284 ГПК України,

Західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 02.10.2025 у справі №921/371/25(607/14372/25) - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до Верховного Суду.

Справу повернути до Господарського суду Тернопільської області.

Головуючий (суддя-доповідач) О.І. МАТУЩАК

Судді Н.М. КРАВЧУК

О.С. СКРИПЧУК