УХВАЛА

03 грудня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/11294/23 (910/12345/24)

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Огородніка К. М.- головуючого, Жукова С. В., Погребняка В. Я.

за участю секретаря судового засідання Сулім А. В.

за участю представників: Акціонерного товариства «Укргазвидобування» - Сидорченка В. В.; Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» - Свідла Є. В.

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства «Укргазвидобування»

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2025

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2025

у справі № 910/11294/23 (910/12345/24)

за позовом розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толкфін» арбітражного керуючого Мусієнка Олега Ігоровича

до відповідачів:

1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толкфін»;

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів Акціонерне товариство «Укргазвидобування»

про визнання недійсним правочину боржника

в межах справи № 910/11294/23

про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толкфін»

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст спірних правовідносин

У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа №910/11294/23 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Толкфін» (далі - ТОВ «ФК «Толкфін», боржник).

У межах цієї справи про банкрутство розпорядник майна ТОВ «ФК «Толкфін» арбітражний керуючий Мусієнко О. І. (далі - Розпорядник майна) звернувся до господарського суду з позовом до ТОВ «ФК «Толкфін» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Вей Капітал» (далі - ТОВ «Інтер Вей Капітал»), за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Акціонерного товариства «Укргазвидобування» (далі - АТ «Укргазвидобування»), про визнання недійсною укладеної боржником додаткової угоди № 1 від 04.12.2023 (далі - Угода) до договору відступлення прав вимоги № 08/09/23 від 08.09.2023 (далі - Договір відступлення).

Позовні вимоги Розпорядник майна обґрунтував тим, що укладення між ТОВ «ФК «Толкфін» та ТОВ «Інтер Вей Капітал» Угоди до Договору відступлення по своїй суті мало фактичну відмову боржника від активу у виді права на отримання грошових коштів від АТ «Укргазвидобування» у загальному розмірі 37 202 952,96 грн, що свідчить про вчинення такого правочину на шкоду кредиторам, а тому існують передбачені статтею 42 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) та статтею 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підстави для визнання зазначеної Угоди недійсною.

Заперечуючи проти позовних вимог, ТОВ «Інтер Вей Капітал» зазначало, що Розпорядник майна не навів жодного належного, у розумінні процесуального закону, доказу на підтвердження існування визначених статтею 42 КУзПБ підстав для визнання недійсним оскарженого правочину.

АТ «Укргазвидобування», заперечуючи проти позову, зокрема стверджувало, що оскаржений правочин укладений після відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ «ФК «Толкфін», а відтак він не може бути визнаним судом недійсним за наявності підстав, визначених саме частиною другою статті 42 КУзПБ, адже не підпадає під період дії норм вказаної статті. Також зазначало, що Розпорядником майна не доведено можливості завдання будь-яких збитків як кредиторам, так і боржнику за наслідками вчинення оскарженого правочину, адже виходячи з умов Договору відступлення прав та оскарженої Угоди на суму прав вимог до АТ «Укргазвидобування» зменшилося і відповідне зобов`язання ТОВ «ФК «Толкфін» перед ТОВ «Інтер Вей Капітал», оскільки відступлення відбувалось за номінальною вартістю.

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.02.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2025 у справі № 910/11294/23 (910/12345/24), у задоволенні позовної заяви відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався недоведеністю наявності правових підстав для визнання Угоди недійсною, оскільки встановлені судом обставини перебігу спірних правовідносин щодо фактичної відсутності предмету відступлення на момент укладення Договору відступлення в частині припинених 12.05.2023 нарахувань інфляційних втрат та 3% річних не може бути правовою підставою для недійсності такого правочину у відповідній частині, а вчинення в подальшому сторонами оспорюваної Угоди про його розірвання в цій частині свідчить про фактичне приведення сторонами умов правочину до дійсних обставин перебігу спірних правовідносин.

Місцевий господарський суд, покликаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08.08.2023 у справі № 910/19199/21, вважав, що вирішуючи спір про визнання недійсним правочину, предметом якого було повернення права вимоги, первісно слід встановити чи існувало таке право вимоги взагалі, адже за відсутності його існування будуть і відсутні підстави визнання такого договору недійсним.

Також у мотивах рішення від 26.02.2025 суд першої інстанції виходив з того, що за безпосереднім змістом частини другої статті 42 КУзПБ її положення стосуються оцінки правочинів та дій боржника, вчинених до відкриття провадження у справі про банкрутство, однак наведене не нівелює наявності правових підстав для оцінки правочинів та дій боржника, здійснених в будь-який період, на предмет їх законності згідно загальних норм цивільного права у випадку поставлення перед судом цього питання з посиланням на завдання збитків, зокрема, кредиторам за наслідками вчинення таких дій (правочину).

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого господарського суду про наявність підстав для відмови у позові про визнання недійсною Угоди до Договору відступлення, оскільки вважав доведеною обставину припинення прав вимоги до укладення відповідного договору про їх відступлення.

Додатково апеляційний господарський суд виснував про необґрунтованість доводів третьої особи (АТ «Укргазвидобування») щодо неправильного застосування положень частини другої статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки вважав зазначені аргументи такими, що спростовуються судовими рішеннями, які набули статусу остаточних.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору - АТ «Укргазвидобування» подала до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2025 у справі № 910/11294/23 (910/12345/24), рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2025 у цій справі змінити), шляхом виключення з його мотивувальної частини певного тексту, а також передати справу на розгляд об`єднаної палати касаційного суду.

Підставами касаційного оскарження третя особа зазначила обставини, які передбачені пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та полягають у такому:

- неправильному застосуванні господарськими судами попередніх інстанцій положень статті 42 КУзПБ через неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах, викладеного у постановах від 29.05.2025 у справі № 910/9767/21 (910/1218/24), від 28.10.2021 у справі № 911/1012/13;

- неправильному застосуванні судами норми частини другої статті 625 ЦК України за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування цієї норми у подібних кредитних правовідносинах з приводу нарахування на підставі зазначеної норми 3 % річних та інфляційних втрат не на основний борг, а на 3 % річних та інфляційні втрати;

- неправильному застосуванні норми частини другої статті 625 ЦК України внаслідок урахування судами попередніх інстанцій висновку Верховного Суду, який викладений у постанові від 31.07.2019 у справі № 910/3692/18 та від якого є обґрунтована необхідність у відступленні;

- неправильному застосуванні судами положень статті 601 ЦК України через неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування цих норм права, викладеного у постановах від 03.09.2024 у справі № 904/6691/20 (904/3702/23), від 10.11.2022 у справі № 914/346/20 (914/155/21), від 25.01.2022 у справі № 914/346/20 (914/156/21), від 25.08.2020 у справі №Б-23/75-02;

- порушенні господарськими судами попередніх інстанцій норм статей 13, 14, 74 ГПК України через неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування цих норм процесуального права, викладеного у постановах від 24.04.2024 у справі № 925/1577/20 (925/288/23), від 02.03.2023 у справі №917/1500/18 (917/1171/21), від 23.02.2023 у справі № 3/60«Б»(906/1/21), від 29.05.2025 у справі № 910/9767/21 (910/1218/24).

У контексті порушення норм процесуального права скаржник, серед іншого, стверджує, що суди попередніх інстанцій:

- надавши неправильне тлумачення положенням частини другої статті 625 ЦК України, дійшли неправильного висновку, що приписи зазначеної норми дозволяють кредитору вимагати сплати 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на суму раніше нарахованих 3 % річних та інфляційних втрат, навіть за той період, коли такі суми не були стягнуті (підтверджені) судовими рішеннями;

- не перевірили обставин, з якими закон пов`язує визнання правочинів недійсними на момент їх вчинення, не дослідили надані позивачем докази, якими останній підтверджував обставини, якими обґрунтовував позовні вимоги;

- при вирішенні спору щодо визнання недійсним фраудаторного правочину не мали в оскаржених рішеннях надавати оцінки обставинам, які стосуються наявності чи відсутності в АТ «Укргазвидобування» зобов`язання перед ТОВ «Інтер Вей Капітал» із сплати інфляційних втрат та 3% річних (предмет судового розгляду у справі № 910/12851/23), чим порушено норму пункту 5 частини четвертої статті238 ГПК України.

Узагальнений виклад позиції інших учасників у справі

Учасники справи не скористались своїм процесуальним правом на подання відзиву на касаційну скаргу, що відповідно до частини третьої статті 295 ГПК України не перешкоджає касаційному перегляду судових рішень.

Водночас ТОВ «Інтер Вей Капітал» подало до касаційного суду клопотання про закриття касаційного провадження у зв`язку з відсутністю у касаційній скарзі АТ «Укргазвидобування» належного обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень у цій справі, оскільки:

- доводи щодо неправильного застосування положень статті 42 КУзПБ свідчать виключно про невірне розуміння скаржником як викладених в оскаржених судових рішеннях мотивувань, так і порядку застосування спеціальних та загальних норм в цілому. Так, наведений судами висновок стосувався виключно обставин конкретного спору у цій справі (позов розпорядника було мотивовано спеціальною підставою згідно абзацу другого частини другої статті 42 КУзПБ, а саме: відмова боржника від власних майнових вимог з вчиненням оскаржуваного правочину), а не тлумачення норм вказаної статті в цілому, що підтверджується безпосереднім змістом оскаржуваних рішень;

- викладена у постанові Верховного Суду від 21.03.2024 у справі №922/1715/22 правова позиція щодо застосування норми частини другої статті 625 ЦК України стосується її застосування в рамках відмінних правовідносин (за відмінної правової природи виникнення спірних зобов`язань). Тобто відсутній факт колізії між правовими висновками Верховного Суду, на що посилається касатор як на підставу для необхідності відступу. При цьому АТ «Укргазвидобування» достеменно відомо про нерелевантність викладеної в постанові Верховного Суду від 21.03.2024 у справі № 922/1715/22 правової позиції щодо застосування норми частини другої статті 625 ЦК України до спірних правовідносин, адже у тому числі з цих підстав ухвалою Верховного Суду від 29.08.2024 у справі № 910/11294/23 (910/16838/23) було закрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «Укргазвидобування» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2024 та рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2024 у зазначеній справі;

- чинна на сьогодні практика касаційного суду свідчить про однозначність правової позиції відносно застосування норми частини другої статті 625 ЦК України в подібних правовідносинах, яку було правомірно враховано судами першої та апеляційної інстанції при постановленні оскаржуваних судових рішень;

- твердження скаржника про неправильне застосування положень частини другої статті 625 ЦК України спростовується судовими рішеннями у справі №910/11294/23 (910/16838/23), які набули статусу остаточних, та направлене на перегляд таких рішень, що є недопустимим;

- доводи скаржника про те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норму статті 601 ЦК України через неврахування висновків Верховного Суду щодо її застосування, викладених у постановах від 03.09.2024 у справі №904/6691/20 (904/3702/23), від 10.11.2022 у справі №914/346/20 (914/155/21), від 25.01.2022 у справі №914/346/20 (914/156/21), від 25.08.2020 у справі №Б-23/75-02, є необґрунтованими, мають маніпулятивний характер, направлений на введення суду касаційної інстанції в оману;

- висновки судів про фактичну відсутність предмету відступлення на момент укладення Договору відступлення, які покладені в основу відмови у задоволенні позову розпорядника майна, нівелювали можливість перевірки оскарженого правочину на предмет його недійсності згідно підстав, визначених у статті 42 КУзПБ. У цьому зв`язку безпідставними є доводи скаржника про порушення судами норм статей 13, 14, 74 ГПК України, як і пов`язані з цим аргументи про неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування цих норм процесуального права у подібних правовідносинах.

Касаційне провадження

12.08.2025 до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга АТ «Укргазвидобування».

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 12.08.2025 для розгляду зазначеної касаційної скарги визначено склад колегії суддів: Огороднік К.М. - головуючий, Жуков С.В., Картере В.І.

Ухвалою від 25.08.2025 Верховний Суд, серед іншого, відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «Укргазвидобування» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2025 у справі №910/11294/23(910/12345/24); призначив її до розгляду на 15.10.2025 о 11:30.

У зв`язку з відрядженням судді Картере В.І. 13.10.2025 здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи, за результатом якого автоматизованою системою документообігу суду визначено склад колегії суддів: Огороднік К. М. - головуючий, Погребняк В. Я., Жуков С. В.

Ухвалами від 15.10.2025 та від 12.11.2025 Верховний Суд оголошував перерву в судовому засіданні у справі № 910/11294/23 (910/12345/24), востаннє до 03.12.2025 о 10:15.

У судовому засіданні 03.12.2025 взяли участь представники ТОВ «Інтер Вей Капітал» та АТ «Укргазвидобування» (скаржника), які надали пояснення по суті вимог та доводів касаційної скарги та клопотання про закриття касаційного провадження. Інші учасники справи явку повноважних представників не забезпечили, про час та дату судового засідання були повідомлені належним чином.

Оскільки явка представників сторін у судове засідання з розгляду касаційної скарги не є обов`язковою за законом і не визнавалася такою судом, колегія суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутністю інших учасників судового процесу чи їх представників.

Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду

Згідно з частиною першою статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Пунктом 1 частини першої статті 287 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Відкриваючи касаційне провадження у цій справі, Верховний Суд керувався тим, що судові рішення у справі оскаржуються АТ «Укргазвидобування» з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 ГПК України.

Перевіривши доводи скаржника та наявність зазначених підстав касаційного оскарження судового рішення у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про закриття касаційного провадження, з огляду на таке.

Верховний Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Водночас самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктами 1-3 частини другої статті 287 ГПК України (що визначені у касаційній скарзі у цій справі), покладається на скаржника.

Щодо підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (аналогічний правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №696/1693/15-ц).

Разом з тим на предмет подібності слід оцінити саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін у справі та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їх змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критерієм відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).

Предметом позову у цій справі є вимога Розпорядника майна про визнання недійсним правочину, вчиненого боржником (особою, щодо якої відкрито провадження у справі про банкрутство).

Розпорядник майна у позовній заяві стверджував, що укладення Угоди (додаткової угоди № 1 від 04.12.2023 до договору відступлення прав вимоги №08/09/23 від 08.09.2023) по своїй суті мало фактичну відмову боржника від активу у вигляді права на отримання грошових коштів від АТ «Укргазвидобування» у загальному розмірі 37 202 952,96 грн, а тому є такою, що укладена на шкоду кредиторам, що в силу приписів статті 42 КУзПБ, статті 203 ЦК України вказує на її недійсність.

Тобто, з погляду підстав позову доводи розпорядника майна, як правильно стверджує скаржник, фактично зводилися до того, що Угода є фраудаторним правочином, який укладено на шкоду кредиторам.

Разом з тим, судами попередніх інстанцій було враховано, що спірною є додаткова угода до договору відступлення прав вимоги, відтак вирішуючи спір про визнання недійсним такого правочину, предметом якого було повернення права вимоги, суди вважали за необхідне первісно встановити, чи існувало таке право вимоги взагалі, адже за відсутності його існування будуть і відсутні підстави визнання такого договору недійсним.

У наведеному висновку попередні судові інстанції врахували правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 08.08.2023 у справі №910/19199/21.

У цьому зв`язку колегія суддів касаційного суду взяла до уваги, що аргументів про нерелевантність зазначених висновків Верховного Суду до спірних правовідносин у цій справі чи про необхідність відступу від таких висновків касаційна скарга не містить.

Зазначеним спростовуються помилкові доводи скаржника про те, що суди попередніх інстанцій безпідставно досліджували існування відповідного права вимоги, яке передавалось за Договором відступлення, замість того, щоб перевіряти лише наявність визначених спеціальною нормою статті 42 КУзПБ підстав для визнання спірного правочину недійсним.

Водночас мотивуючи підставу для касаційного оскарження судових рішень у цій справі, визначену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник стверджував про неправильне застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм права через неврахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування у подібних правовідносинах, а саме:

- норм статті 42 КУзПБ (постанови Верховного Суду від 29.05.2025 у справі №910/9767/21 (910/1218/24), від 28.10.2021 у справі №911/1012/13);

- положень статті 601 ЦК України (постанови Верховного Суду від 03.09.2024 у справі № 904/6691/20 (904/3702/23), від 10.11.2022 у справі № 914/346/20 (914/155/21), від 25.01.2022 у справі № 914/346/20 (914/156/21), від 25.08.2020 у справі № Б-23/75-02);

- норм статей 13, 14, 74 ГПК України (постанови Верховного Суду від 24.04.2024 у справі № 925/1577/20 (925/288/23), від 02.03.2023 у справі №917/1500/18 (917/1171/21), від 23.02.2023 у справі № 3/60«Б»(906/1/21), від 29.05.2025 у справі № 910/9767/21 (910/1218/24).

Щодо неправильного застосування норм статті 42 КУзПБ доводи скаржника ґрунтуються на тому, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 29.05.2025 у справі №910/9767/21 (910/1218/24), від 28.10.2021 у справі №911/1012/13.

У постанові від 21.10.2021 у справі № 911/1012/13 Верховний Суд у складі суддів судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду сформулював висновок (на який покликається скаржник), що на відміну від вимог ЦК України та ГК України, законодавство про банкрутство (як стаття 42 КУзПБ, так і статті 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у редакції, чинній з 19.01.2013) не визначає вимоги до укладеного правочину, а врегульовує спеціальні правила та процедуру визнання недійсними правочинів, укладених боржником, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, та містить спеціальні положення щодо строків (сумнівного періоду протягом якого боржник вчиняє правочини) суб`єктів (осіб які мають ініціювати право визнання договорів недійсними) і переліку підстав, за наявності яких можна визнавати правочини недійсними.

У пунктах 34-35 постанови від 29.05.2025 у справі № 910/9767/21 (910/1218/24) Верховний Суд зауважив, що на відміну від загальних норм ЦК України, застосування спеціальних норм законодавства про банкрутство можливо лише при наявності відкритого провадження у справі про банкрутство боржника, коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, тому правочин (договір), укладений до відкриття провадження у справі про банкрутство, не може оцінюватись судом на предмет його відповідності / невідповідності вимогам законодавства про банкрутство, чинного на час укладення цього правочину. Аналіз статті 42 КУзПБ дає підстави для висновку, що вона підлягає застосуванню до правочинів, вчинених боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, а тому вказана норма щодо відрахування трирічного строку розширеному тлумаченню не підлягає.

Водночас у цій справі суди попередніх інстанцій виснували, що за безпосереднім змістом статті 42 КУзПБ її положення стосуються оцінки правочинів та дій боржника, вчинених до відкриття провадження у справі про банкрутство, однак наведене не нівелює наявності правових підстав для оцінки правочинів та дій боржника, здійснених в будь-який період, на предмет їх законності згідно загальних норм цивільного права у випадку поставлення перед судом цього питання з посиланням на завдання збитків, зокрема, кредиторам за наслідками вчинення таких дій (правочину).

При цьому попередні судові інстанції керувалися тим, що позов Розпорядника майна про визнання недійсним фраудаторного правочину було мотивовано такою підставою, як відмова боржника від власних майнових вимог внаслідок вчинення такого правочину, що визначено як спеціальну підставу згідно абзацу другого частини другої статті 42 КУзПБ.

Так, відповідно до частини другої статті 42 КУзПБ правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав:

боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;

боржник уклав договір із заінтересованою особою;

боржник уклав договір дарування.

При цьому частина перша статті 42 КУзПБ визначає підстави для визнання недійсними правочинів боржника або спростування його майнових дій, які вчинені після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство.

У цьому зв`язку Верховний Суд зауважує, що висновок судів попередніх інстанцій про те, що за безпосереднім змістом наведеної статті (статті 42 КУзПБ) її положення стосуються оцінки правочинів та дій боржника, вчинених до відкриття провадження у справі про банкрутство, є помилковим, адже такий висновок є доречним лише щодо частини другої статті 42 КУзПБ, тоді як частина перша цієї статті охоплює період укладення спірних правочинів чи вчинення майнових дій також і після відкриття провадження у справі про банкрутство.

Разом з тим матеріалами справи підтверджено та встановлено судами обставину того, що позов розпорядника було мотивовано підставою, визначеною нормою абзацу другого частини другої статті 42 КУзПБ, а спірна Угода була укладена після відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ «ФК «Толкфін».

Ураховуючи зазначене, очевидним та цілком логічним є розуміння відповідного висновку судів першої та апеляційної інстанцій таким чином, що зважаючи на укладення оспорюваної Угоди після відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ «ФК «Толкфін», застосування для визнання цієї Угоди недійсною підстави, визначеної нормою частини другої статті 42 КУзПБ, є неможливим, однак наведене не нівелює наявності правових підстав для оцінки спірного правочину на предмет його законності згідно загальних норм цивільного права, зокрема у контексті його вчинення на шкоду кредиторам (фраудаторності).

Тобто, суди керувалися тим, що відсутність підстав для застосування спеціальної норми статті 42 КУзПБ для визнання правочину недійсним, не звільняє суд від обов`язку перевірити спірний правочин, який за доводами позивача є фраудаторним, на предмет його відповідності загальним нормами ЦК України.

Колегія суддів зауважує, що неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

За таких обставин, здійснене в оскаржених судових рішеннях застосування судами попередніх інстанцій приписів статті 42 КУзПБ (а саме висновок про відсутність підстав для застосування цієї норми до спірних правовідносин) жодним чином не суперечить правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у від 29.05.2025 у справі №910/9767/21 (910/1218/24), від 28.10.2021 у справі №911/1012/13.

Відносно наведеної в касаційній скарзі практики Верховного Суду щодо застосування норм статті 601 ЦК України, яка за твердженням скаржника не була врахована судом апеляційної інстанції, зокрема висновки, викладені у постановах від 03.09.2024 у справі № 904/6691/20 (904/3702/23), від 10.11.2022 у справі №914/346/20 (914/155/21), від 25.01.2022 у справі № 914/346/20 (914/156/21), від 25.08.2020 у справі № Б-23/75-02), колегія суддів зазначає таке.

У наведених постановах Верховний Суд у питанні застосування приписів частини другої статті 601 ЦК України дійшов висновку, що законодавство не передбачає спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви як одностороннього правочину. За загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми), відповідну заяву про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням. Моментом припинення зобов`язань сторін у такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.

Водночас в оскарженій постанові у цій справі суд апеляційної інстанції навів такі мотиви стосовно застосування у спірних правовідносинах вимог статті 601 ЦК України у взаємозв`язку з вимогами статті 625 цього Кодексу: «За своєю правовою природою такі похідні зобов`язання (щодо сплати передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України нарахувань у вигляді інфляційних втрат та 3% річних) в науці цивільного права визначаються як акцесорні, тобто такі, що мають допоміжний та залежний характер від основного зобов`язання, дійсність та існування яких визначається дійсністю та існуванням основного зобов`язання. Поряд з цим, зарахування зустрічних однорідних вимог є вільним волевиявленням особи, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин, що покликано на оптимізацію діяльності двох взаємозобов`язаних осіб. При цьому, слід враховувати ретроактивну дію зарахування, яка полягає в тому, що зобов`язання вважається припиненим не з моменту вчинення заяви про зарахування, а саме з моменту, коли вимоги набули таких умов, що могли піддягати зарахуванню. Отже, з вчиненням зарахування зустрічних однорідних вимог щодо певних грошових зобов`язань, виконання яких є простроченим з обох сторін, то автоматично припиняються і всі додаткові (акцесорні) зобов`язання, які виникають (існують) у зв`язку з простроченням таких основних зобов`язань, в частинах, що мають ознаки зустрічності. В іншому випадку, не мало б місце досягнення мети оптимізації відносин за рахунок застосування інституту зарахування задля зменшення необхідних витрат для погашення/виконання існуючих зустрічних зобов`язань - видається не логічним існування волі на припинення зарахуванням (вчиненням однієї дії - заяви) основного грошового зобов`язання з послідуючим понесенням витрат, наприклад, на судові тяжби задля виконання акцесорного - стягнення інфляційних втрат, що також відповідає ознакам зустрічності.».

Твердження скаржника про неправильне застосування норми частини другої статті 601 ЦК України мотивовано тим, що зробивши висновок: «слід враховувати ретроактивну дію зарахування, яка полягає в тому, що зобов`язання вважається припиненим не з моменту вчинення заяви про зарахування, а саме з моменту, коли вимоги набули таких умов, що могли піддягати зарахуванню», суд апеляційної інстанції не врахував висновків Верховного Суду щодо застосування цієї норми, які викладені у наведених вище постановах та полягають у тому, що: «моментом припинення зобов`язань сторін є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку».

Однак, Верховний Суд не може погодитися з такими доводами скаржника, оскільки правовідносини у зазначених справах та у цій справі, що переглядається, мають суттєві відмінності у характері грошових зобов`язань, питання щодо припинення яких шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог було предметом оцінки судів попередніх інстанцій.

Так, зі змісту постанов Верховного Суду, на які покликається скаржник слідує, що зарахування стосувалося таких зустрічних однорідних вимог:

- боргу за договором про порядок погашення заборгованості (без урахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат), з одного боку, та основного боргу за договорами купівлі-продажу нерухомого майна, з іншого (постанова Верховного Суду від 03.09.2024 у справі № 904/6691/20 (904/3702/23);

- основного боргу за договором на переробку соняшнику на давальницьких умовах (екстрадиційне виробництво), з одного боку, та заборгованості за поставлену олію соєву за договорами поставки, договором складського зберігання та договором комісії на продаж товару, з іншого (постанова Верховного Суду від 10.11.2022 у справі № 914/346/20 (914/155/21));

- основного боргу та пені за договором на переробку сої на давальницьких умовах (екстрадиційне виробництво), з одного боку, та заборгованості за договорами поставки, договором купівлі-продажу та договором складського зберігання, з іншого (постанова Верховного Суду від 25.01.2022 у справі №914/346/20 (914/156/21));

- зобов`язань з повернення грошових коштів, сплачених за поставлений на договірних умовах природний газ, правова підстава отримання яких відпала з моменту набрання законної сили судовими рішеннями (тобто основний борг), з одного боку, та грошових зобов`язань з оплати суми 3% річних, інфляційних втрат, нарахованих за порушення зобов`язань за договором, з іншого (постанова Верховного Суду від 25.08.2020 у справі № Б-23/75-02).

Поряд з цим у справі, що розглядається, в оскаржених судових рішеннях суди першої та апеляційної інстанцій досліджували питання припинення (шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог) грошових зобов`язань зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних, нарахованих на грошові зобов`язання, виконання яких було простроченим з обох сторін.

Тобто, відмінність застосування норм статті 601 ЦК України зумовлена різними обставинами справ, зокрема іншим характером грошових зобов`язань, питання щодо припинення яких шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог було предметом оцінки судів попередніх інстанцій.

Таким чином, аргументи скаржника про неврахування апеляційним господарським судом висновків Верховного Суду щодо застосування приписів статті 601 ЦК України, викладених у постановах від 03.09.2024 у справі №904/6691/20(904/3702/23), від 10.11.2022 у справі №914/346/20(914/155/21), від 25.01.2022 у справі №914/346/20(914/156/21), від 25.08.2020 у справі Б-23/75-02), колегією суддів Касаційного господарського суду не приймаються з огляду на неподібність правовідносин у згаданих справах із тими, які склалися між сторонами у справі, яка переглядається (відмінні фактичні обставини справ).

Щодо аргументів скаржника про неправильне застосування норм статей 13, 14, 74 ГПК України через неврахування господарськими судами висновку Верховного Суду щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах, викладеного у постановах від 24.04.2024 у справі № 925/1577/20 (925/288/23), від 02.03.2023 у справі № 917/1500/18 (917/1171/21), від 23.02.2023 у справі №3/60«Б»(906/1/21), від 29.05.2025 у справі № 910/9767/21 (910/1218/24), колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Проаналізувавши наведену скаржником практику Верховного Суду у питанні застосування норм статей 13, 14, 74 ГПК України, колегія суддів зазначає, що зміст оскарженої постанови суду апеляційної інстанції у справі, що розглядається, не свідчить про її невідповідність правовим висновкам, викладеним у зазначених постановах, адже наведені у них висновки є загальними висновками щодо застосування процесуальних норм та по суті є констатацією норм процесуального права, а оцінка доказів у наведених справах здійснена судами з урахуванням обставин справ та сукупності наявних у них доказів.

Отже, вони не можуть бути покладені у заперечення висновків суду апеляційної інстанції у цій справі, які ґрунтуються на оцінці судом іншої сукупності наявних у ній доказів та за іншого предмета доказування.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів Касаційного господарського суду зазначає, що цитування скаржником окремих висновків Верховного Суду, викладених у наведених вище справах, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, а зміст перелічених скаржником постанов не свідчить про застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновків, викладених у цих постановах.

Зазначене є підставою для закриття касаційного провадження у відповідності до вимог пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, згідно з яким суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

У зв`язку з цим Верховним Судом не здійснюється аналіз правильності правозастосування судами попередніх інстанцій у цій справі.

Щодо підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України

З посиланням на пункт 2 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає про те, що є обґрунтовані підстави для відступлення від висновків Верховного Суду щодо застосування норми частини другої статті 625 ЦК України, викладених у постанові від 31.07.2019 у справі № 910/3692/18, які були враховані судами попередніх інстанцій у цій справі.

Верховний Суд керується тим, що в силу приписів пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

У цьому контексті колегія суддів враховує, що відступленням від висновку є повна відмова Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизація попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм.

Верховний Суд звертає увагу, що підставою касаційного оскарження судових рішень є обґрунтована необхідність відступлення від висновку саме щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладеного у постанові Верховного Суду, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

З огляду на зміст наведених вимог процесуального закону при касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити належне обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, з чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів такого відступлення.

Зважаючи на це, у касаційній скарзі скаржник має зазначити, що існуючий висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах потребує видозміни, від нього слід відмовитися або ж уточнити, модифікувати певним чином з урахуванням конкретних обставин його справи.

Як зазначалось, скаржник стверджує про необхідність відступу від висновку Верховного Суду щодо застосування норми частини другої статті 625 ЦК України, який викладено у постанові від 31.07.2019 у справі № 910/3692/18 та який був урахований, зокрема, судом апеляційної інстанції у цій справі.

Зі змісту оскарженої постанови вбачається, що переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції у питанні застосування статті 625 ЦК України зазначив, що: «Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, відступаючи від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15 (про те, що правовідносини стосовно виконання судових рішень урегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можна застосовувати приписи про цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 Цивільного кодексу України)), а також від 02.03.2016 у справі № 6-2491цс15 (про те, що стаття 625 Цивільного кодексу України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 Цивільного кодексу України не дає підстав для застосування положень статті 625 Цивільного кодексу України за наявності деліктних, а не зобов`язальних правовідносин), виснувала, що у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення; приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (пункт 45 постанови).

Такий висновок є сталим в судовій практиці і застосовується безвідносно до правовідносин з яких виник спір чи правової природи простроченого грошового зобов`язання, що підтверджується, зокрема, постановами Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц, від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц, від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц, від 10.04.2018 у справі №910/10156/17, постановами Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №910/3692/18, від 20.05.2020 у справі № 522/8741/13-ц та останньою з приводу спірного питання - постановою Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 у справі № 686/7081/21, в п.п. 37, 43 якого зазначено: "За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Судове рішення про стягнення таких коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору).».

Тобто судом апеляційної інстанції було враховано висновок Верховного Суду, викладений зокрема, у постанові від 31.07.2019 у справі № 910/3692/18 (а саме пункт 52 цієї постанови), про те, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення; приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

При цьому такий висновок Верховний Суд зробив із посиланням на аналогічну правову позицію Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц.

Своєю чергою, скаржник просить відступити від викладених у постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі № 910/3692/18 правових висновків, які викладені у пунктах 58, 58.1, 66, 67 та полягають у такому: судовими рішеннями фактично тільки фіксується належна до стягнення сума боргу, однак, як вже зазначалося, наявність таких рішень не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум (пункт 58 постанови); оскільки нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання, то і подальше застосування до таких сум наслідків передбачених частиною другою статті 625 ЦК України є правомірним (пункт 58.1 постанови); з моменту набрання законної сили рішенням суду про стягнення неустойки у боржника виникає нове зобов`язання на підставі судового рішення та вказаних вище статей 11 та 509 ЦК України, а саме зобов`язання зі сплати такої неустойки на користь кредитора (пункт 66 постанови); таке зобов`язання у розумінні ЦК України є грошовим, а тому у разі прострочення його виконання на нього також поширюється дія статті 625 ЦК України (пункт 67 постанови).

Втім, зі змісту оскарженої постанови апеляційного суду у цій справі не вбачається урахування зазначених правових висновків, які були викладені Верховним Судом у постанові від 31.07.2019 у справі № 910/3692/18.

За таких обставин, колегія суддів вважає безпідставними доводи касаційної скарги про врахування судом апеляційної інстанції тих правових висновків Верховного Суду, про необхідність відступлення від яких стверджує скаржник.

Більш того, необхідність відступу від висновку Верховного Суду, яку обґрунтовує скаржник у касаційній скарзі, наводячи власні міркування стосовно вирішення цієї справи по суті, не пов`язана з відсутністю, суперечливістю, неповнотою, невизначеністю (неясністю, нечіткістю) та неефективністю правового регулювання охоронюваних прав, свобод та інтересів, а фактично зводиться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій, викладеними в оскаржених судових рішеннях.

Таким чином, оскаржені судові рішення у цій справі не підлягають касаційному перегляду з підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України.

У цьому зв`язку колегія суддів не здійснює аналіз обґрунтованості доводів скаржника про необхідність відступлення від висновків, сформованих Верховним Судом у пунктах 58, 58.1, 66, 67 постанови від 31.07.2019 у справі № 910/3692/18.

З означених міркувань, Верховний Суд відмовляє й у задоволенні клопотання скаржника про направлення цієї справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду для відступлення від висновку щодо застосування норм статті 625 ЦК України у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі № 910/3692/18.

Щодо підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України

Зі змісту положень пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України вбачається, що вказана норма спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин, та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору (близька за змістом правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 09.11.2021 зі справи № 904/8389/17, від 06.12.2021 зі справи № 904/6340/19, від 14.12.2021 зі справи № 910/3359/20).

У поданій касаційній скарзі у цій справі відповідач з посиланням на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, як підставу касаційного оскарження, зазначає про неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень частини другої статті 625 ЦК України за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування цієї норми у подібних кредитних правовідносинах з приводу нарахування на підставі зазначеної норми 3 % річних та інфляційних втрат не на основний борг, а на 3 % річних та інфляційні втрати.

Верховний Суд, дослідивши доводи та аргументи, наведені у касаційній скарзі, дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за поданою касаційною скаргою в цій частині на підставі пункту 4 частини першої статті 296 ГПК України з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною другою цієї статті встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як правильно зазначив в оскарженій постанові апеляційний господарський суд, Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц (пункти 17, 18, 26, 28), від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (пункти 21, 22, 25, 42, 45), від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц).

Аналогічної правової позицію дотримувалась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.10.2023 у справі № 686/7081/21 (пункт 43).

Наведені висновки Верховного Суду щодо застосування норм частини другої статті 625 ЦК України обґрунтовано були враховані судами попередніх інстанцій під час розгляду цієї справи.

Також зі змісту оскаржених судових рішень вбачається, що суди при вирішенні спору у цій справі досліджували питання правомірності нарахування інфляційних втрат та 3% річних на раніше присуджені до стягнення судовими рішеннями суми інфляційних втрат та 3% річних.

Водночас колегія суддів бере до уваги, що правомірність застосування відповідальності за порушення грошового зобов`язання у зазначений спосіб дійсно була предметом дослідження Верховним Судом у постановах, зокрема, від 10.09.2019 у справі № 904/4565/18, від 30.09.2019 у справі № 347/1795/16-ц, від 26.06.2020 у справі № 905/21/19, від 15.11.2023 у справі № 711/4585/22, на які покликається відповідач-2 у клопотанні про закриття касаційного провадження у цій справі.

Так, у постанові від 10.09.2019 у справі № 904/4565/18 Касаційний господарський суд дійшов висновку, що позивач правильно здійснив нарахування інфляційних втрат за кожен наступний період прострочення (з урахуванням сум здійснених оплат), виходячи з суми боргу з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця. Постановою від 30.09.2019 у справі № 347/1795/16-ц Верховний Суд залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій, якими було задоволено позов та стягнуто з відповідача на користь позивача нараховані інфляційні втрати на всю суму коштів, яка попередньо стягнута за рішенням суду, у тому числі на судовий збір та неустойку. У постанові від 26.06.2020 у справі №905/21/19 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду відступила від попередніх висновків касаційного про можливість розрахунку інфляційних збитків за поточний період без урахування інфляційної складової основного боргу за попередній місяць, оскільки це порушує принципи індексації доходів населення, визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, та Методикою розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженою наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007, з дотриманням певної математичної послідовності розрахунку, закладеної у цих нормативних актах. У постанові від 15.11.2023 у справі №711/4585/22 Верховний Суд, залишаючи в силі рішення суду першої інстанції (про стягнення заборгованості із нарахованих інфляційних втрат та 3% річних на невиконане грошове зобов`язання, яке визначено судовим рішенням, тобто суми раніше обрахованих інфляції, 3% річних та неустойки) керувався тим, що: «У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц, провадження № 14-446 цс 18, вказано, що у частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.».

Верховний Суд враховує та повторно зазначає, що згідно матеріалів цієї справи суди попередніх інстанцій також досліджували питання правомірності нарахування інфляційних втрат та 3% річних на раніше присуджені до стягнення судовими рішеннями суми інфляційних втрат та 3% річних.

При цьому здійснене судом апеляційної інстанції застосування норм частини другої статті 625 ЦК України повністю узгоджується з наведеними вище правовими позиціями Верховного Суду, які стосуються правовідносин, які є подібними зі спірними правовідносинами, тому є релевантними до цієї справи.

Таким чином, Верховний Суд у зазначених вище постановах уже викладав висновок щодо питання застосування частини другої статті 625 ЦК України, зокрема й у подібних правовідносинах, чим спростовуються протилежні доводи скаржника та підтверджуються аргументи заяви відповідача-2 про закриття касаційного провадження у справі.

Наведене свідчить, що заявлена скаржником підстава касаційного оскарження судових рішень у цій справі, визначена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, не підтвердилася.

Як зазначалось, питання права касаційного оскарження урегульовано статтею 287 ГПК України, частиною другої якої встановлено підстави касаційного оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених цією процесуальною нормою.

Такі процесуальні обмеження щодо касаційного оскарження судових рішень не суперечать положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України застосовується судами України як частина національного законодавства, і відповідають практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується судами як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду» (така правова позиція викладена в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку).

Отже, чинне законодавство України надає Верховному Суду право використовувати процесуальні фільтри, закріплені в пункті 4 частини першої статті 296 ГПК України, що повністю узгоджується з прецедентною практикою ЄСПЛ, положеннями статті 129 Конституції України, завданнями і принципами господарського судочинства.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження у цій справі, колегія суддів вважає за необхідне закрити касаційне провадження за касаційною скаргою також на підставі пункту 4 частини першої статті 296 ГПК України.

Інші наведені скаржником доводи, у відповідності до імперативних вимог статті 300 ГПК, Верховним Судом не розглядаються як такі, що не охоплюються наведеними скаржником у касаційній скарзі підставами касаційного оскарження, за якими було відкрито касаційне провадження у цій справі.

При цьому такі доводи скаржника зводяться до незгоди з наданою судами попередніх інстанцій оцінкою встановлених обставин справи та спонукання Верховного Суду до переоцінки доказів, що згідно з вимогами статті 300 ГПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Таким чином, зважаючи, що визначена пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України підстава для касаційного перегляду оскаржених судових рішень у цій справі відсутня, а інші наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою АТ «Укргазвидобування» у цій справі у відповідності до вимог процесуального закону (пункти 4, 5 частини першої статті 296 ГПК України).

За таких обставин, Верховний Суд бере вважає прийнятними доводи ТОВ «Інтер Вей Капітал», викладені у клопотанні про закриття касаційного провадження.

Керуючись статтями 234, 235, 240, 296, 300 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Укргазвидобування» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.02.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2025 у справі № 910/11294/23 (910/12345/24).

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя К. М. Огороднік

Судді С. В. Жуков

В. Я. Погребняк