ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року

м. Київ

cправа № 922/4489/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Багай Н. О.,

секретар судового засідання - Лелюх Є. П.,

за участю представників:

позивача - не з`явилися,

відповідача - не з`явилися,

третьої особи - не з`явилися,

розглянув касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Фірми "РІВЛАД, ЛТД" та ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Харківської області від 10.03.2025 і постанову Східного апеляційного господарського суду від 02.09.2025 у справі

за позовом Харківської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірми "РІВЛАД, ЛТД",

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, - ОСОБА_1 ,

про стягнення коштів, розірвання договору оренди, зобов`язання повернути земельну ділянку.

Короткий зміст і підстави позовних вимог

1. 13.12.2024 Харківська міська рада (далі - Харківська міськрада, Міськрада, орендодавець, позивач) звернулася до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірми "РІВЛАД, ЛТД" (далі - ТОВ "РІВЛАД, ЛТД", Товариство, орендар, відповідач) про:

1) стягнення з Товариства 110 224,93 грн заборгованості зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою по вул. Валентинівській, 18-Г у м. Харкові відповідно до договору оренди землі від 11.04.2013 (далі - договір оренди від 11.04.2013) за період із 01.01.2020 по 28.02.2022 (далі - спірний період);

2) розірвання договору оренди від 11.04.2013, укладеного щодо земельної ділянки загальною площею 0,1062 га по вул. Валентинівській, 18-Г у м. Харкові, кадастровий номер :07:047:0107 (далі - спірна земельна ділянка, об`єкт оренди);

3) зобов`язання ТОВ "РІВЛАД, ЛТД" повернути спірну земельну ділянку до земель запасу міста Харкова, посилаючись на положення статей 12, 80, 83, 141 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статей 271, 287- 289 Податкового кодексу України (далі - ПК України), статей 526, 530, 611, 629, 651 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 13, 15, 21, 24, 25, 32 Закону України "Про оренду землі", статей 5, 15, 18, 20 Закону України "Про оцінку земель", статей 26, 59, 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

2. Позовна заява обґрунтовується тим, що: 1) з дати вступу в дію (з 01.01.2020) нової нормативної грошової оцінки земель міста Харкова, затвердженої рішенням Харківської міськради від 27.02.2019 № 1474/19, відповідач мав сплачувати новий розмір орендної плати, однак, у спірний період (упродовж 26 місяців) сплачував її в меншому розмірі, а в період за жовтень-грудень 2023 року Товариством кошти за оренду земельної ділянки не сплачувалися взагалі, внаслідок чого виникла заборгованість у спірній сумі як різниця між нарахованою сумою згідно з нормативною грошовою оцінкою 2018 року та фактичною сплаченою орендарем орендною платою; 2) систематичне невиконання відповідачем передбаченого договором оренди від 11.04.2013 зобов`язання зі сплати орендної плати є істотним порушенням у розумінні положень статті 141 ЗК України та частини 2 статті 651 ЦК України, а тому є підставою для розірвання зазначеного договору.

Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій

3. Рішенням Господарського суду Харківської області від 10.03.2025 (суддя Калініченко Н. В.) позов задоволено повністю у зв`язку з обґрунтованістю позовних вимог, оскільки:

1) ураховуючи висновки щодо застосування положень пункту 271.2 статті 271 ПК України, статті 21 Закону України "Про оренду землі", статей 5, 13 Закону України "Про оцінку земель", викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2024 у справі № 914/2848/22 (пункт 122), з моменту затвердження нової нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки Товариство мало сплачувати орендну плату в новому розмірі та внесення будь-яких змін до договору оренди не вимагалося, а оскільки наданий позивачем розрахунок, зважаючи на лист Головного управління Державної податкової служби у Харківській області (далі - ГУ ДПС у Харківській області) від 22.11.2024 № 23742/5/20-40-04-02-12, є арифметично правильним, то позовні вимоги в частині стягнення заборгованості зі сплати орендної плати підлягають задоволенню в повному обсязі;

2) ураховуючи принцип "jura novit curia" ("суд знає закони") та висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2024 у справі № 918/391/23, застосуванню до спірних правовідносин підлягає саме частина 2 статті 651 ЦК України, адже відповідачем сплачувалася орендна плата в меншому розмірі. При цьому така несплата вочевидь завдає збитків місцевій громаді, яка недоотримує грошові кошти, на які вона має право. За обставин систематичної несплати орендної плати, що є істотним порушенням орендарем умов договору оренди від 11.04.2013, наявні підстави для розірвання цього договору та зобов`язання ТОВ "РІВЛАД, ЛТД" повернути спірну земельну ділянку до земель запасу міста Харкова.

4. Постановою Східного апеляційного господарського суду від 02.09.2025 (головуючий - Крестьянінов О. О., судді Білоусова Я. О., Мартюхіна Н. О.) рішення Господарського суду Харківської області від 10.03.2025 скасовано в частині задоволення позовної вимоги про зобов`язання Товариства повернути спірну земельну ділянку до земель запасу міста Харкова та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні зазначеної позовної вимоги. В іншій частині рішення Господарського суду Харківської області від 10.03.2025 у цій справі залишено без змін.

5. Постанова мотивована посиланням на положення статті 377 ЦК України, статей 120, 124, 134 ЗК України, статей 2, 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", статей 73, 74, 86, 236, 269, 277 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), застосовуючи які, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог у частині повернення спірної земельної ділянки до земель запасу з огляду на те, що:

1) на підставі договору купівлі-продажу від 11.07.2025, укладеного з ТОВ "РІВЛАД, ЛТД" під час апеляційного провадження, новим власником нежитлових будівель, розташованих на спірній земельній ділянці, стала ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, третя особа), що, враховуючи усталений висновок Верховного Суду щодо необхідності дотримання принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будівель і обставин перебування земельної ділянки певної площі в користуванні третьої особи як власника нерухомого майна, виключає повернення спірної земельної ділянки до земель запасу;

2) зважаючи на зміст пункту 40 договору оренди від 11.04.2013, розірвання договору оренди землі з відповідачем не позбавляє нового власника приміщення права укласти договір оренди із власником земельної ділянки;

3) дії Товариства з продажу нерухомого майна не свідчать як про його реальну заінтересованість у збереженні договору оренди земельної ділянки з метою подальшого здійснення своєї підприємницької діяльності, так і про те, що розірвання договору може спричинити для відповідача значну шкоду. Навпаки, такі дії підтверджують ненадійність контрагента та спрямованість на уникнення розірвання договору під час апеляційного провадження, що може викликати сумніви у добросовісності відповідача.

Водночас суд апеляційної інстанції, звернувши увагу на підтверджений платіжною інструкцією від 01.07.2025 № 1437 факт сплати відповідачем під час апеляційного провадження суми заборгованості з орендної плати, зазначив, що погашення цієї заборгованості відбулося вже після прийняття судом першої інстанції рішення по суті справи, а тому вказані обставини не можуть бути підставою для його зміни або скасування зазначеного судового рішення.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

6. Не погоджуючись із рішенням місцевого господарського суду та постановою суду апеляційної інстанції, 30.09.2025 ТОВ "РІВЛАД, ЛТД" (скаржник-1) звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить зазначені судові рішення скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення 110 224,93 грн заборгованості зі сплати орендної плати та розірвання договору оренди від 11.04.2013, ухваливши нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

7. У свою чергу, не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду та постановою суду апеляційної інстанції, 06.10.2025 ОСОБА_1 (скаржник-2) звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить зазначені судові рішення скасувати в частині задоволення позовної вимоги про розірвання договору оренди від 11.04.2013 та ухвалити нове рішення про відмову в її задоволенні.

Узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

8. На обґрунтування своїх вимог скаржник-1 посилається на неправильне застосування та порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, наголошуючи на тому, що:

1) суди не врахували висновку щодо застосування положень частини 2 статті 651 ЦК України (у контексті того, що в разі неістотної часткової несплати орендної плати, а так само в разі виникнення спору щодо її розміру, порядку здійснення платежів тощо, у власника завжди є право на звернення до суду з позовом про стягнення таких орендних платежів, 3 % річних, інфляційних втрат, неустойки тощо, тобто такий спосіб захисту буде ефективним і пропорційним, відновлюватиме порушене право орендодавця та зберігатиме договір оренди землі виходячи з балансу інтересів обох сторін), викладеного в пункті 97 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2024 у справі № 918/391/23, внаслідок чого з огляду на наявність між сторонами спору щодо розміру орендної плати договір оренди від 11.04.2013 не може бути розірвано;

2) суди не врахували висновків щодо застосування норми частини 2 статті 651 ЦК України в подібних правовідносинах (у контексті визначення критеріїв оцінки істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання, зокрема співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона), викладених у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09.12.2020 у справі № 199/3846/19, тоді як добросовісність відповідача підтверджується повною сплатою заборгованості ще до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі;

3) суди не врахували висновку щодо застосування положень пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України (у контексті того, що закриття апеляційним судом провадження у справі може бути здійснено, якщо предмет спору припинив існування після ухвалення судом першої інстанції рішення в справі), викладеного в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.03.2021 у справі № 914/1034/18, від 10.09.2021 у справі № 910/13848/20, від 27.09.2022 у справі № 910/14363/21, від 25.07.2019 у справі № 916/144/18.

9. На обґрунтування своїх вимог скаржник-2 посилається на неправильне застосування та порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права наголошуючи на тому, що:

1) суди не врахували висновку щодо застосування положень частини 2 статті 651 ЦК України (у контексті того, що в разі неістотної часткової несплати орендної плати, а так само в разі виникнення спору щодо її розміру, порядку здійснення платежів тощо у власника завжди є право на звернення до суду з позовом про стягнення таких орендних платежів, 3 % річних, інфляційних втрат, неустойки тощо, тобто такий спосіб захисту буде ефективним і пропорційним, відновлюватиме порушене право орендодавця та зберігатиме договір оренди землі виходячи з балансу інтересів обох сторін), викладеного в пункті 97 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2024 у справі № 918/391/23, внаслідок чого судами не було встановлено допущення третьою особою (орендарем із 11.07.2025) недоплати орендної плати за землю за договором оренди від 11.04.2013;

2) суди не врахували висновку щодо визнання відповідача неналежним, викладеного в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.03.2024 у справі № 205/4340/23;

3) суди не врахували висновку щодо застосування положень статті 50 ГПК України (в контексті недопустимості покладення на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, будь-яких матеріально-правових обов`язків, тобто судове рішення не має бути прийняте про права чи обов`язки таких осіб), викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 910/17792/17 та в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.01.2020 у справі № 914/251/19.

Узагальнений виклад позиції іншого учасника справи

10. Харківська міськрада не скористалася правом на подання відзиву на касаційні скарги.

Розгляд справи Верховним Судом

11. Ухвалами Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.11.2025 відкрито касаційне провадження за касаційними скаргами ТОВ "РІВЛАД, ЛТД" та ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Харківської області від 10.03.2025 і постанову Східного апеляційного господарського суду від 02.09.2025 у справі № 922/4489/24 та призначено розгляд цієї справи в судовому засіданні на 09.12.2025.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

12. 11.04.2013 між Харківською міськрадою (орендодавець) та ТОВ "РІВЛАД, ЛТД" (орендар) укладено договір оренди землі, за умовами пунктів 1- 3, 5, 8 якого орендодавець на підставі рішення 19 сесії Харківської міськради 6 скликання від 26.09.2012 № 840/12 "Про надання юридичним та фізичним особам у користування земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель і споруд" надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку, несільськогосподарського призначення - землі транспорту, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . В оренду передається земельна ділянка (кадастровий номер :07:047:0107) загальною площею 0,1062 га, у тому числі під забудовою - 0,0328 га, інших угідь - 0,0734 га. На земельній ділянці знаходяться об`єкти нерухомого майна - торгівельні павільйони. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки згідно з витягом від 26.11.2012 № 1228/12 становить: 2 868 122 грн. При змінах у нормативній грошовій оцінці земель за рішенням міської ради орендар за свій рахунок виконує розрахунок оновленої грошової оцінки земельної ділянки і направляє один екземпляр відповідному органу державної податкової служби за місцем знаходженням земельної ділянки. Договір укладено строком до 01.09.2061.

13. Пунктами 9- 11, 13 договору оренди від 11.04.2013 передбачено, що орендна плата за земельну ділянку вноситься орендарем щомісячно у грошовій формі на рахунок Державного казначейства у Харківській області. Розмір орендної плати за земельну ділянку на рік згідно з розрахунком від 11.01.2013 № 59/13 становить: 4,8 % від нормативної грошової оцінки цієї земельної ділянки і становить 137 669,86 грн; розмір орендної плати за земельну ділянку в місяць становить: 11 472,49 грн. Орендар самостійно здійснює обчислення орендної плати за землю з урахуванням індексації нормативної грошової оцінки, визначеної законодавством, за затвердженими Кабінетом Міністрів України формами. Орендна плата за земельну ділянку сплачується рівними частками щомісячно протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця або в строки, визначені чинним законодавством. Розмір орендної плати переглядається, зокрема, у разі зміни нормативної грошової оцінки.

14. Згідно з пунктами 36, 38, 39 договору оренди від 11.04.2013 зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. Дія договору припиняється шляхом його розірвання за: взаємною згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, що істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом. Розірвання договору оренди в односторонньому порядку допускається. Умовами розірвання договору в односторонньому порядку є: несплата розміру орендної плати протягом більш ніж три місяці; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; передача в суборенду земельної ділянки без письмової згоди орендодавця.

15. У пункті 40 договору оренди від 11.04.2013 сторони погодили, що перехід права власності на будівлі та споруди, які розташовані на орендованій земельній ділянці, до другої особи є підставою для розірвання договору та укладання договору оренди з новим власником будинків та споруд. Перехід прав та обов`язків орендаря до іншої юридичної особи є підставою для укладання додаткової угоди до цього договору.

16. 09.09.2013 між сторонами підписано акт приймання-передачі об`єкта оренди.

17. Рішенням Харківської міськради від 27.02.2019 № 1474/19 затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2018 та передбачено її застосування з 01.01.2020.

18. Згідно з витягом із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 22.11.2024 № НВ-024 нормативна грошова оцінка спірної земельної ділянки з кадастровим номером :07:047:0107 складає 8688274,25 грн.

19. Із листа ГУ ДПС у Харківській області від 22.11.2024 № 23742/5/20-40-04-02-12 убачається, що згідно з відомостями податкових декларацій з плати за землю за 2019- 2024 роки Товариством задекларовано до сплати за спірну земельну ділянку: за 2019 рік - 261 188,10 грн орендної плати, за 11 місяців 2020 року - 239 422,43 грн орендної плати, за 2021 рік - 261 188,10 грн орендної плати, за січень-лютий 2022 року - 47 884,48 грн орендної плати, за січень-вересень 2023 року - 247 802,21 грн орендної плати, за січень-березень 2024 року - 86 813,37 грн орендної плати.

20. 11.07.2025, тобто під час апеляційного провадження, між ТОВ "РІВЛАД, ЛТД" та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, за умовами пунктів 1.1, 2.1 якого продавець передає, а покупець приймає у власність нежитлові будівлі: літ. "А-1" площею 98,3 м2, літ. "Б-1" площею 15 м2, літ. "В-1" площею 23,6 м2, літ. "Г-1" площею 30,8 м2, літ. "Д-1" площею 10,3 м2, літ. "Б-1" площею 36,2 м2, які розташовані за адресою: м. Харків, вул. Валентинівська, будинок 18-Г, і зобов`язується сплатити за них узгоджену грошову суму. Вказана нежитлова будівля розташована на земельній ділянці площею 0,1062 га, кадастровий номер :07:047:0107. Продаж здійснено за 30 000 грн без ПДВ, які продавець отримав на свій банківський рахунок від покупця повністю ще до укладення цього договору, що підтверджує проведення зі сторони покупця повного розрахунку за продані нежитлові будівлі та відсутність щодо нього претензій майнового характеру.

21. Згідно з витягом № 435165638 із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 11.07.2025 зареєстровано об`єкт нерухомого майна, реєстровий номер 120, а саме закінчений будівництвом об`єкт - нежитлові будівлі: літ. "А-1" площею 98,3 м2, літ. "Б-1" площею 15 м2, літ. "В-1" площею 23,6 м2, літ. "Г-1" площею 30,8 м2, літ. "Д-1" площею 10,3 м2, літ. "Б-1" площею 36,2 м2.

22. Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.07.2025 № 435165840 убачається, що право оренди спірної земельної ділянки за договором оренди від 11.04.2013, розташованої на вул. Валентинівській, 18-Г у м. Харкові, зареєстровано за ОСОБА_1

Позиція Верховного Суду

23. Згідно з положеннями частини 1 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

24. Оскільки вимоги поданих касаційних скарг стосуються незгоди відповідача та третьої особи із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій саме в частині задоволення позовних вимог про стягнення 110 224,93 грн заборгованості зі сплати орендної плати та розірвання договору оренди від 11.04.2013, то колегія суддів здійснює їх касаційний перегляд лише у відповідній частині.

Таким чином, рішення та постанова судом касаційної інстанції наразі не переглядаються в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Товариства повернути спірну земельну ділянку до земель запасу міста Харкова як такі, що не оскаржуються в цій частині.

25. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши в межах вимог касаційних скарг наведені в них доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційні скарги необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

Щодо касаційної скарги ТОВ "РІВЛАД, ЛТД"

26. Відповідач у поданій касаційній скарзі посилається на наявність підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, а саме якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

27. Колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції щодо часткового задоволення позову та водночас відхиляє доводи скаржника-1 про неврахування судами попередніх інстанцій: 1) висновку щодо застосування положень частини 2 статті 651 ЦК України (у контексті того, що в разі неістотної часткової несплати орендної плати, а так само в разі виникнення спору щодо її розміру, порядку здійснення платежів тощо, у власника завжди є право на звернення до суду з позовом про стягнення таких орендних платежів, 3 % річних, інфляційних втрат, неустойки тощо, тобто такий спосіб захисту буде ефективним і пропорційним, відновлюватиме порушене право орендодавця та зберігатиме договір оренди землі виходячи з балансу інтересів обох сторін), викладеного в пункті 97 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2024 у справі № 918/391/23; 2) висновків щодо застосування норми частини 2 статті 651 ЦК України в подібних правовідносинах (у контексті визначення критеріїв оцінки істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання, зокрема співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона), викладених у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09.12.2020 у справі № 199/3846/19, тоді як добросовісність відповідача підтверджується повною сплатою заборгованості ще до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі; 3) висновку щодо застосування положень пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України (у контексті того, що закриття апеляційним судом провадження у справі може бути здійснено, якщо предмет спору припинив існування після ухвалення судом першої інстанції рішення в справі), викладеного в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.03.2021 у справі № 914/1034/18, від 10.09.2021 у справі № 910/13848/20, від 27.09.2022 у справі № 910/14363/21, від 25.07.2019 у справі № 916/144/18, з огляду на таке.

28. Згідно з частиною 2 статті 651 ЦК України, на неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування якої у подібних правовідносинах посилається скаржник-1 на обґрунтування підстави касаційного оскарження, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

29. У пунктах 88- 97, 176- 180 постанови від 20.11.2024 у справі № 918/391/23 Велика Палата Верховного Суду сформулювала такі висновки щодо комплексного застосування положень пункту "д" частини 1 статті 141 ЗК України та частини 2 статті 651 ЦК України в подібних правовідносинах:

"88. Головна ідея, на якій ґрунтується правило частини другої статті 651 ЦК України, полягає у тому, що не будь-яке, а лише істотне порушення умов договору може бути підставою для вимоги про його розірвання або зміну. Неістотні (незначні) порушення умов договору є недостатніми для обґрунтованого та правомірного застосування такого крайнього заходу, як розірвання договору або його зміна в судовому порядку.

89. Ця ідея спирається на принцип, який називається принципом збереження договору (preservation of contract). Договірні відносини мають підтримуватися, допоки це можливо й економічно доцільно для сторін. Розірвання договору має бути крайнім заходом задля мінімізації витрат, пов`язаних з укладенням та виконанням договору.

90. Ураховувати істотність порушення важливо, оскільки протилежне тлумачення норм права може призвести до того, що управнена сторона договору, яка має відповідно до закону або договору право на відмову від нього або розірвання, може ним скористатися за найменший відступ від умов договору. Таке становище є неприпустимим, оскільки може порушити стабільність цивільного обороту і є надзвичайно несправедливим нехтуванням правовим принципом пропорційності між тяжкістю порушення договірних умов і відповідальністю, яка застосовується за таке порушення. Незастосування критерію істотності порушення позбавляє зобов`язану сторону договору можливості заперечувати проти розірвання договору і провокує управнену сторону відмовлятися від договору (розривати його) за найменшого порушення.

91. Одним із факторів, що може братися до уваги під час оцінки істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання, є те, наскільки зобов`язана сторона, яка порушила договір, реально заінтересована у збереженні договору, а також те, чи не спричинить розірвання договору для неї значної шкоди.

92. Розірвання договору як санкція має бути максимально збалансованим і відповідати тяжкості допущеного порушення. Вирішальне значення для застосування зазначеного припису закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення має вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19).

93. Отже, законодавство в питанні розірвання договору дбає не лише про інтереси управненої сторони, а й про інтереси зобов`язаної сторони, оскільки розірвання договору може завдати значних збитків стороні, яка допустила незначне порушення, тобто законодавець прагне досягти справедливого балансу між інтересами сторін договору.

94. Також потрібно враховувати, що у відносинах оренди землі основним їх регулятором, крім спеціального законодавства, є договір оренди землі. Враховуючи, що договір є регулятором відносин з використання земельної ділянки, на ці відносини поширюються правила статті 3 ЦК України, яка визначає, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Тож і приписи чинного законодавства, і умови договору потрібно застосовувати крізь призму загальних засад статті 3 ЦК України. Відповідно істотність за абзацом другим частини другої статті 651 ЦК України має оцінюватися так само з точки зору справедливості, добросовісності та розумності, які сукупно утворюють цільний засадничий принцип регулювання приватноправових відносин.

95. Велика Палата Верховного Суду дійшла переконання, що у разі якщо має місце сплата орендної плати у меншому розмірі, аніж визначеного умовами договору оренди землі, тобто орендар допустив часткову несплату (недоплату) орендної плати, застосуванню підлягає не спеціальна норма пункту "д" частини першої статті 141 ЗК України, а загальне правило частини другої статті 651 ЦК України - у разі істотності порушення договору іншою стороною.

96. Якщо суд дійде висновку, що орендар істотно порушив умови договору та внаслідок часткової недоплати орендної плати орендодавець значною мірою був позбавлений того, на що розраховував, то договір має бути розірваний на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

97. Натомість у разі неістотної часткової несплати орендної плати, а так само у разі виникнення спору щодо її розміру, порядку здійснення платежів тощо, у власника завжди є право на звернення до суду з позовом про стягнення таких орендних платежів, 3 % річних, інфляційних втрат, неустойки тощо. Такий спосіб захисту буде ефективним та пропорційним, відновлюватиме порушене право орендодавця та зберігатиме договір оренди землі виходячи з балансу інтересів обох сторін.

100. Сплата орендарем заборгованості з орендної плати має правове значення, якщо до моменту сплати заборгованості орендодавець звернувся з позовом про стягнення такої заборгованості. Водночас подальше погашення заборгованості - невчасно сплаченої орендної плати не спростовує факт несплати орендарем орендної плати та не впливає на можливість пред`явлення і задоволення судом позову про розірвання договору.

101. Отже, той факт, що на момент розгляду справи орендар погасив заборгованість за орендною платою, не впливає на право орендодавця вимагати розірвання договору як на підставі частини другої статті 651 ЦК України (у разі часткової несплати (недоплати) орендної плати та істотності такого порушення), так і на підставі пункту "д" частини першої статті 141 ЗК України (у разі систематичної (два та більше випадки) повної несплати орендної плати).

176. Правила про підстави припинення права користування земельною ділянкою, визначені пунктом "д" частини першої статті 141 ЗК України (систематична несплата орендної плати), та приписи частини другої статті 651 ЦК України, якими передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом, співвідносяться як такі, що не суперечать, а навпаки доповнюють одні одних.

177. Підставою розірвання договору оренди землі згідно з пунктом "д" частини першої статті 141 ЗК України є систематична, тобто неодноразова (два та більше випадки) повна несплата орендної плати у строки, визначені договором. Ця спеціальна норма у такому випадку є самостійною та достатньою і звертатися до загальної норми частини другої статті 651 ЦК України немає потреби.

178. У разі якщо має місце сплата орендної плати у меншому розмірі, аніж визначено умовами договору оренди землі, тобто коли орендар допустив недоплату орендної плати й таке порушення умов договору є істотним, тоді застосуванню підлягає не спеціальна норма пункту "д" частини першої статті 141 ЗК України, а загальне правило частини другої статті 651 ЦК України.

179. Тобто якщо суд дійде висновку, що орендар істотно порушив умови договору та внаслідок недоплати орендної плати орендодавець значною мірою був позбавлений того, на що розраховував, то договір має бути розірваний на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

180. У випадку неістотної недоплати орендної плати (чи встановлення неістотності такого порушення судом) ефективним та пропорційним буде такий спосіб захисту, як стягнення заборгованості з орендної плати.

181. Погашення орендарем заборгованості з орендної плати не має правового значення для вирішення позовних вимог про розірвання договору оренди як на підставі частини другої статті 651 ЦК України (у разі часткової несплати (недоплати) орендної плати та істотності такого порушення), так і на підставі пункту "д" частини першої статті 141 ЗК України (у разі систематичної (два та більше випадки) повної несплати орендної плати)".

30. Як убачається з матеріалів справи, враховуючи достовірно встановлені судами попередніх інстанцій та не спростовані відповідачем обставини тривалої (впродовж 26 місяців підряд - із 01.01.2020 по 28.02.2022) та систематичної недоплати ним орендної плати, внаслідок чого територіальна громада міста Харкова в особі Харківської міськради значною мірою була позбавлена того, на що розраховував орендодавець, а місцевий бюджет постійно недоотримував від орендаря значні грошові кошти (у розмірі 20 % від необхідної до сплати суми орендної плати), суди дійшли обґрунтованого висновку про допущене Товариством істотне порушення умов договору оренди від 11.04.2013, яке в розумінні частини 2 статті 651 ЦК України є підставою для розірвання зазначеного договору.

31. Наявні ж заперечення скаржника-1 зводяться виключно до посилань на недоведеність встановлених судами обставин істотного порушення Товариством зобов`язань за договором оренди від 11.04.2013 з огляду на добросовісність орендаря, яка підтверджується повною сплатою ним заборгованості ще до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі, оскільки, по-перше, погашення орендарем заборгованості з орендної плати на стадії апеляційного провадження не має правового значення та не впливає на можливість задоволення судом позову про розірвання договору оренди як на підставі частини 2 статті 651 ЦК України (у разі часткової несплати (недоплати) орендної плати та істотності такого порушення).

По-друге, такі заперечення скаржника-1 спрямовані на переоцінку доказів у справі, однак згідно з імперативними положеннями частини 2 статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

32. Таким чином, зміст оскаржуваної постанови переконливо свідчить про те, що суд апеляційної інстанції переглянув рішення місцевого господарського суду якраз відповідно до висновків щодо застосування положень частини 2 статті 651 ЦК України, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2024 у справі № 918/391/23 та в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09.12.2020 у справі № 199/3846/19, на неврахуванні яких (висновків) помилково наголошує скаржник-1.

33. Колегія суддів зауважує, що подана касаційна скарга зводиться до незгоди відповідача з рішенням суду в частині розірвання договору оренди від 11.04.2013 на підставі частини 2 статті 651 ЦК України, проте не містить жодних належних заперечень і обґрунтувань на спростування висновку суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги про стягнення 110 224,93 грн заборгованості з орендної плати, зважаючи в тому числі на її погашення орендарем у межах апеляційного провадження в цій справі.

34. Водночас Верховний Суд не бере до уваги суперечливі доводи скаржника-1 про виникнення між сторонами спору щодо розміру орендної плати, відсутність укладення між ними додаткових угод у частині розміру орендної плати та нібито зумовлену цим неможливість розірвання договору оренди землі, керуючись балансом інтересів обох сторін, із одночасним посиланням на викладені в пунктах 119, 121, 122 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2024 у справі № 914/2848/22 висновки щодо застосування положень пункту 271.2 статті 271 ПК України, статті 21 Закону України "Про оренду землі", статей 5, 13 Закону України "Про оцінку земель", а саме про те, що:

1) зміна нормативної грошової оцінки земельних ділянок державної та комунальної власності призводить до зміни розміру орендної плати, натомість в орендаря земельної ділянки державної або комунальної власності з моменту введення в дію нормативної грошової оцінки земельної ділянки виникає обов`язок сплачувати орендну плату відповідно до зміненої нормативної грошової оцінки;

2) з моменту початку застосування відповідно до пункту 271.2 статті 271 ПК України зміненої нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної або комунальної власності автоматично змінюються і права та обов`язки сторін договору оренди в частині розміру орендної плати, визначеної у відсотковому співвідношенні до нормативної грошової оцінки. У таких правовідносинах відсутній обов`язок сторін вносити зміни до договору оренди шляхом укладення додаткової угоди, оскільки обов`язок сплачувати орендну плату відповідно до зміненої нормативної грошової оцінки земельної ділянки виникає в орендаря з моменту початку застосування такої нормативної грошової оцінки.

35. Адже, зазначені релевантні правові висновки Великої Палати Верховного Суду, які правомірно враховано апеляційним судом при вирішенні цього спору, повністю спростовують твердження скаржника-1 про виникнення між сторонами спору щодо розміру орендної плати як підставу для незастосування орендодавцем такого способу захисту як розірвання договору оренди землі.

Тим більше, що такі висновки вочевидь виключають необхідність внесення до договору оренди від 11.04.2013 змін у частині розміру орендної плати в зв`язку з прийняттям Харківською міськрадою рішення від 27.02.2019 № 1474/19, яким було затверджено нові ставки нормативної грошової оцінки земель міста Харкова станом на 01.01.2018 та передбачено їх практичне застосування з 01.01.2020.

36. Колегія суддів відхиляє безпідставні аргументи скаржника-1 про неврахування судами попередніх інстанцій висновку щодо застосування положень пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України (у контексті того, що закриття апеляційним судом провадження у справі може бути здійснено, якщо предмет спору припинив існування після ухвалення судом першої інстанції рішення в справі), викладеного в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.07.2019 у справі № 916/144/18, від 09.03.2021 у справі № 914/1034/18, від 10.09.2021 у справі № 910/13848/20, від 27.09.2022 у справі № 910/14363/21, оскільки Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду, ухвалюючи постанову від 30.08.2024 у справі № 916/3006/23 дійшов висновку про необхідність відступити від викладеного у постановах від 25.07.2019 у справі № 916/144/18, від 09.03.2021 у справі № 914/1034/18, від 10.09.2021 у справі № 910/13848/20, від 27.09.2022 у справі № 910/14363/21 висновку Верховного Суду про те, що закриття апеляційним судом провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України може бути здійснено, якщо предмет спору припинив існування після ухвалення судом першої інстанції рішення у справі, позаяк відсутні підстави для скасування рішення лише з цих мотивів, якщо його законність та обґрунтованість не спростована за наслідками апеляційного розгляду.

При цьому Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду виснував про те, що суд закриває провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору існував на момент виникнення останнього, але припинив існування в процесі розгляду справи на час (до) ухвалення судом першої інстанції рішення по суті спору. У випадку виникнення обставин припинення існування предмета спору на стадії апеляційного (касаційного) перегляду справи, відсутні підстави для застосування пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України та скасування судового рішення по суті спору лише з мотивів виникнення зазначених обставин, якщо законність та обґрунтованість судового рішення не спростована за наслідками апеляційного (касаційного) розгляду справи. Тобто в тому разі, коли суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, то встановлені апеляційним судом обставини припинення існування предмета спору, які (обставини) виникли вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, не можуть бути підставою для скасування судового рішення згідно зі статтею 278 ГПК України та закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України (див. пункти 7.34- 7.38 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.08.2024 у справі № 916/3006/23).

37. Зважаючи на те, що суд першої інстанції в частині оскаржуваних вимог (про стягнення 110 224,93 грн заборгованості з орендної плати та розірвання договору оренди від 11.04.2013) ухвалив законне та обґрунтоване рішення, то самі по собі обставини припинення існування предмета спору на стадії апеляційного провадження з огляду на повну сплату відповідачем заборгованості, які (обставини) виникли вже після ухвалення рішення від 10.03.2025 судом першої інстанції, не можуть бути підставою для скасування судового рішення згідно зі статтею 278 ГПК України та закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України.

38. Отже, зазначена скаржником-1 підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження з огляду на те, що суд апеляційної інстанції переглянув рішення місцевого господарського суду відповідно до правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2024 у справі № 914/2848/22 та від 20.11.2024 у справі № 918/391/23, що наразі виключає як закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ "РІВЛАД, ЛТД", так і скасування оскаржуваних рішення та постанови.

Щодо касаційної скарги ОСОБА_1 .

39. Третя особа в поданій касаційній скарзі посилається на наявність підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, а саме якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

40. З мотивів, наведених у пунктах 29- 32 цієї постанови, колегія суддів не бере до уваги доводи скаржника-2 про неврахування судами попередніх інстанцій висновку щодо застосування положень частини 2 статті 651 ЦК України (у контексті того, що в разі неістотної часткової несплати орендної плати, а так само в разі виникнення спору щодо її розміру, порядку здійснення платежів тощо, у власника завжди є право на звернення до суду з позовом про стягнення таких орендних платежів, 3 % річних, інфляційних втрат, неустойки тощо, тобто такий спосіб захисту буде ефективним і пропорційним, відновлюватиме порушене право орендодавця та зберігатиме договір оренди землі виходячи з балансу інтересів обох сторін), викладеного в пункті 97 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2024 у справі № 918/391/23.

При цьому передчасним є посилання скаржника-2 на відсутність встановлення судами допущення третьою особою (орендарем з 11.07.2025) недоплати орендної плати за землю за договором оренди від 11.04.2013, оскільки підставою для розірвання договору оренди від 11.04.2013 згідно з частиною 2 статті 651 ЦК України судами визначено обставини тривалої (в період із 01.01.2020 по 28.02.2022) та систематичної недоплати орендної плати саме Товариством як первісним орендарем, тобто в спірний період, який вже минув, та в який третя особа об`єктивно в часовому вимірі не могла набути статусу орендаря спірної земельної ділянки.

41. Верховний Суд вважає безпідставним твердження скаржника-2 про неврахування судами попередніх інстанцій висновку щодо визнання відповідача неналежним, викладеного в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.03.2024 у справі № 205/4340/23, позаяк за змістом частини 4 статті 236 ГПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені саме в постановах Верховного Суду, тоді як ухвали Верховного Суду не є джерелом правозастосовчої практики у розумінні цієї правової норми (аналогічний висновок викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.09.2024 у справі № 922/787/20, від 17.09.2024 у справі № 922/1782/21, від 05.12.2024 у справі № 906/1203/23, від 14.01.2025 у справі № 904/6186/23, від 02.04.2025 у справі № 916/2608/23).

42. Водночас зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено в пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

При цьому на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (такий правовий висновок наведено в пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).

43. Колегія суддів відхиляє доводи скаржника-2 про неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновку щодо застосування положень статті 50 ГПК України (в контексті недопустимості покладення на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, будь-яких матеріально-правових обов`язків, тобто судове рішення не має бути прийняте про права чи обов`язки таких осіб), викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 910/17792/17 та в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.01.2020 у справі № 914/251/19, оскільки за змістовим, суб`єктним і об`єктним критеріями спірні правовідносини в цій справі та в зазначених третьою особою справах не є подібними з огляду на істотні відмінності в фактичних обставинах таких спорів, пов`язаних із правами та обов`язками їх сторін, що зумовлює різний зміст спірних правовідносин і виключає застосування вказаних правових позицій під час вирішення цього господарського спору.

44. Так, ухвалюючи постанову від 25.06.2019 у справі № 910/17792/17 (предмет позову - визнання недійсними рішення і наказу щодо визнання знака добре відомим в Україні та зобов`язання вчинити дії), якою скасовано судові рішення судів попередніх інстанцій та справу направлено на новий розгляд, Велика Палата Верховного Суду, дійшовши висновку про неможливість покладання на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, будь-яких матеріально-правових обов`язків, а також про неможливість установлювати чи захищати їх права, тобто винести рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб, у підсумку зазначила про те, що: 1) суд першої інстанції, в порушення наведених вище приписів чинного на час звернення з позовом процесуального законодавства, помилково не залучив Публічне акціонерне товариство "Фармак" (далі - ПАТ "Фармак") як відповідача у справі, а суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу, задовольнив позовні вимоги, фактично спрямовані до особи, з якою у позивача виник приватноправовий спір, та яка не мала процесуального статусу відповідача у цій справі, що призвело до прийняття незаконних рішень; 2) суди не вирішили питання суб`єктного складу сторін приватноправового спору про право інтелектуальної власності, визначивши у цих правовідносинах ПАТ "Фармак" - особу, право якої безпосередньо оспорюється позивачем, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, чим порушили процесуальні права ПАТ "Фармак", засади (принципи) господарського судочинства, до яких належить рівність учасників судового процесу.

45. У свою чергу, скасовуючи судові рішення судів попередніх інстанцій в справі № 914/251/19 (предмет позову орендодавця - виселення орендаря із займаних приміщень) та передаючи справу на новий розгляд, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду в постанові від 30.01.2020 виснував про те, що, задовольнивши позовні вимоги про виселення ТОВ "Модрина" із займаних орендованих приміщень та зобов`язавши передати їх за відповідним актом Комунальному підприємству Львівської обласної ради "Нерухомість та майно", суд першої інстанції фактично прийняв рішення на користь третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, тоді як не допускається покладення на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, будь-яких матеріально-правових обов`язків, тобто судове рішення не має бути прийняте про права чи обов`язки таких осіб.

46. Натомість за результатами апеляційного розгляду цієї справи суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні позовної вимоги про повернення спірної земельної ділянки до земель запасу, беручи до уваги ті обставини, що на підставі договору купівлі-продажу від 11.07.2025, укладеного з ТОВ "РІВЛАД, ЛТД" під час апеляційного провадження, новим власником нежитлових будівель, розташованих на спірній земельній ділянці, стала ОСОБА_1 (третя особа), що, враховуючи усталений висновок Верховного Суду щодо необхідності дотримання принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будівель і обставин перебування земельної ділянки певної площі в користуванні третьої особи як власника нерухомого майна, виключає повернення спірної земельної ділянки до земель запасу. Крім того, зважаючи на зміст пункту 40 договору оренди від 11.04.2013, розірвання договору оренди землі з відповідачем не позбавляє нового власника приміщення права укласти договір оренди із власником земельної ділянки.

Таким чином, на відміну від справ № 910/17792/17 і № 914/251/19, у цій справі (№ 922/4489/24) суди попередніх інстанцій не покладали на третю особу жодних матеріально-правових обов`язків, а саме щодо повернення спірної земельної ділянки, сплати заборгованості тощо, так само як і судами не ухвалювалося жодних рішень на користь третьої особи, зокрема про зобов`язання позивача чи відповідача вчинити певні дії на користь ОСОБА_1 .

Адже ОСОБА_1 не могла бути співвідповідачем за позовними вимогами в цій справі, позаяк на час подання позову та ухвалення судом першої інстанції рішення орендарем земельної ділянки за договором оренди від 11.04.2013 і власником розташованих на ній нежитлових будівель було ТОВ "РІВЛАД, ЛТД" як належний відповідач, чим спростовується безпідставне твердження скаржника-2 про необхідність заміни відповідача в справі на стадії апеляційного провадження.

47. Таким чином, у цій справі та в справах №№ 910/17792/17, 914/251/19, на постанови Верховного Суду в яких посилається третя особа в поданій касаційній скарзі, суди виходили з різних фактичних обставин, встановлених у кожній справі окремо на підставі доказів, наданих учасниками справи на підтвердження їхніх вимог і заперечень, та яким була надана оцінка згідно з вимогами процесуального закону.

Наведене вище переконливо свідчить про різні фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин і зумовлене цим їх неоднакове процесуально-правове регулювання у справі № 922/4489/24 та в справах №№ 910/17792/17, 914/251/19.

У контексті наведеного відсутні підстави для висновку про подібність правовідносин у справі, що розглядається, та в справах, на постанови Верховного Суду в яких посилається скаржник-2 на обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження ухвалених судових рішень.

48. Отже, зазначена скаржником-2 підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження з огляду на те, що суд апеляційної інстанції переглянув рішення місцевого господарського суду відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2024 у справі № 918/391/23, що наразі виключає як закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , так і скасування оскаржуваних рішення та постанови.

49. Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції, дослідивши зібрані в справі докази в їх сукупності, дійшов правильного висновку щодо часткового задоволення позовних вимог (у частині стягнення 110 224,93 грн заборгованості з орендної плати та розірвання договору оренди від 11.04.2013).

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

50. Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

51. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

52. Відповідно до частини 1 статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

53. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам із урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, апеляційний суд дійшов правильного висновку про часткову обґрунтованість заявленого позову, як наслідок, оскаржувану постанову ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

54. Зважаючи на те, що висновок судів попередніх інстанцій щодо задоволення позовних вимог у частині стягнення 110 224,93 грн заборгованості зі сплати орендної плати та розірвання договору оренди від 11.04.2013 відповідає положенням статей 86, 236, 269, 282 ГПК України, а наведена відповідачем і третьою особою підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, то колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційних скарг і скасування оскаржуваних рішення та постанови.

Розподіл судових витрат

55. Судовий збір за подання касаційних скарг у порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржників.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Фірми "РІВЛАД, ЛТД" та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Східного апеляційного господарського суду від 02.09.2025 у справі № 922/4489/24 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Я. Чумак

Судді Т. Б. Дроботова

Н. О. Багай