УХВАЛА

16 грудня 2025 року

м. Київ

cправа № 904/1809/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Могил С. К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н.О., Случ О.В.

за участю секретаря судового засідання: Амірханяна Р. К.,

та представників:

позивача - Литвина П. В.,

відповідача - Медяного О. Ю. (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" щодо передачі справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду

у справі № 904/1809/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України"

до Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Дніпрогаз"

про стягнення 173 472 829, 67 грн

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" (далі - ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України"; позивач) звернулося до господарського суду з позовом про стягнення з Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Дніпрогаз" (далі - АТ "Оператор газорозподільної системи "Дніпрогаз"; відповідач) 173 472 829,67 грн, з яких 127 463 358,46 грн - основний борг, 31 603 997,45 грн - пеня, 5 089 960, 73 грн - 3 % річних, 9 315 513,03 грн - інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не здійснив своєчасну та повну оплату вартості поставленого природного газу через що у нього утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню разом з пенею, а також 3 % річних, інфляційними втратами відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 04.09.2024 (з урахуванням ухвали про виправлення описки) суддя - Манько Г. В.) позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ "Оператор газорозподільної системи "Дніпрогаз" на користь ТОВ "Газорозподільна компанія "Нафтогаз України" 127 463 358, 46 грн заборгованості, 12 545,24 грн пені, 2 137,52 грн 3% річних, 5 026,85 грн інфляційних втрат та судовий збір.

В решті позову відмовлено.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 02.07.2025 (головуючий суддя - Чус О. В., судді - Кощеєв І. М., Дармін М. О.) скасовано рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.09.2024 і ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ "Оператор газорозподільної системи "Дніпрогаз" на користь ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" 19 522 653, 34 грн вартості безпідставно набутого природного газу.

В решті позовних вимог відмовлено.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) від 04.07.2017 № 880 здійснює ліцензійне постачання природного газу на території України.

За результатами державного конкурсу та відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) від 22.07.2020 № 917-р позивача визначено постачальником "останньої надії" на ринку природного газу.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що:

- ці позовні вимоги обґрунтовано позивачем на підставі Типового договору постачання природного газу постачальником "останньої надії", затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2501, укладеного між ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" і АТ "Оператор газорозподільної системи "Дніпрогаз";

- як зазначає позивач, в інформаційній платформі споживач з ЕІС-кодом 56Х02К (відповідач) був закріплений за постачальником "останньої надії" ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" (ЕІС-код 56Х80В (позивач) у період з 01.08.2022 по 30.09.2022. Обсяг природного газу, використаний відповідачем у вказаний період та внесений в алокацію позивача як постачальника "останньої надії" ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" (ЕІС-код 56Х80В) становить: з 01.08.2022 по 31.08.2022 - 332,38 м3; з 01.09.2022 по 30.09.2022 - 1 175 546,90 м3 (а.с. 29-30, т. 1);

- за твердженням позивача, факт включення відповідача до реєстру споживачів позивача як постачальника "останньої надії" та віднесення газу, спожитого відповідачем, до портфеля позивача як постачальника "останньої надії" підтверджується листом оператора ГТС від 04.07.2023 № ТОВВИХ-23-9006 та інформацією щодо остаточної алокації відборів споживача з ЕІС-кодом 56Х02К;

- звертаючись до господарського суду з позовною заявою позивач вказує на те, що ним виконано зобов`язання за Типовим договором та забезпечено з дня, визначеного інформаційною платформою оператора газотранспортної системи та за ціною, оприлюдненою постачальником на своєму сайті, безперервне постачання природного газу відповідачу в порядку та на умовах, передбачених договором. Однак, на порушення умов договору, відповідач не забезпечив своєчасну та повну оплату вартості поставленого позивачем природного газу та не здійснив сплати вартості спожитого за договором природного газу, а тому у нього існує заборгованість;

- загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем складає 173 472 829,67 грн, з яких 127 463 358,46 грн - основний борг, 31 603 997,45 грн - пеня, 5 089 960,73 грн - 3 % річних, 9 315 513,03 грн - інфляційні втрати, яку ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" просить стягнути з відповідача.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності укладеного між сторонами договору постачання природного газу постачальником "останньої надії", який є обов`язковим до виконання сторонами. Зазначив, що оскільки відповідач не виконав умови договору щодо оплати отриманого природного газу, то у нього існує заборгованість, яка підлягає стягненню разом з пенею, а також 3% річними і інфляційними втратами відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. При цьому суд першої інстанції погодився з доводами відповідача про те, що позивач не виконав обов`язок, визначений п. 4.3 договору щодо направлення на адресу відповідача рахунку на оплату від 10.10.2022 № 25819 (вказаний рахунок відповідачем отримано лише разом із позовною заявою, яка надійшла до суду 23.04.2024).

Суд апеляційної інстанції, керуючись ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 19 522 653, 34 грн вартості безпідставно набутого природного газу на підставі ст. 1212 ЦК України. Зазначив, що у разі наявності у споживача простроченої заборгованості перед постачальником "останньої надії", за відсутності підстав для застосування передбачених ч. 2 ст. 15 Закону України "Про ринок природного газу" виключень, укладення договору постачання природного газу між постачальником "останньої надії" і таким споживачем є безпідставним. Встановив відсутність підстав для стягнення пені і застосування до останнього відповідальності, встановленої ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Не погоджуючись із постановою апеляційного господарського суду, ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить її скасувати, а справу направити на новий розгляд до апеляційного господарського суду.

У касаційній скарзі скаржник посилається на п.п. 1, 3, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України та на те, що:

- апеляційний господарський суд ухвалив оскаржувану постанову без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 24.05.2023 у справі № 179/363/21, від 21.06.2023 у справі № 757/42885/19, від 09.10.2024 у справі № 922/412/24, від 22.01.2025 у справі № 916/3889/23, від 09.04.2025 у справі № 916/586/24, від 24.06.2021 у справі № 910/10275/20 та інших (п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України);

- відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування ст.ст. 1212, 1213 ЦК України у подібних правовідносинах (щодо можливості постачання природного газу постачальником "останньої надії" поза межами договірних правовідносин, враховуючи те, що правовідносини на ринку природного газу є чітко регульованими на підставі Закону України "Про ринок природного газу", Правил постачання природного газу, затверджених постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2496, Кодексу газотранспортної системи, затвердженим постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2493 (далі - Кодекс ГТС (п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України);

- відповідач перебував в реєстрі позивача як постачальника "останньої надії", що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема листом оператора ГТС від 04.07.2023, інформацією щодо остаточної алокації відборів споживача з ЕІС - кодом 56Х02К. Стверджує, що на думку суду, вказаний лист є належним доказом споживання відповідачем природного газу, при цьому ігнорує те, що саме цей лист підтверджує факт укладання між позивачем та відповідачем Типового договору (п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України).

Скаржник зазначає у касаційній скарзі і таке: законодавець визначив, що постачання природного газу постачальником "останньої надії" здійснюється виключно на підставі Типового договору і такий договір вважається укладеним з моменту початку фактичного постачання природного газу споживачу. Фактичне споживання природного газу відповідачем з 01.08.2022, наявність інформації на інформаційної платформі оператора ГТС щодо споживання газу, та, відповідно, включення відповідача до Реєстру споживачів позивача є доказом укладення між сторонами Типового договору постачання природного газу постачальником "останньої надії" з дня, визначеного на інформаційній платформі оператора ГТС, тобто з 01.08.2022. При наявності договірних відносин сторін - відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст.ст. 1212, 1213 ЦК України. Оскільки рахунки на оплату за поставлений газ та вимога були направлені позивачем відповідачу 14.03.2023 та 03.05.2023, то на момент звернення до суду з цим позовом (лютий 2024 року) інформація про вказані відправлення в оператора поштового зв`язку відсутня. Відсутність в системі АТ "Укрпошта" відомостей щодо відправлення позивачем кореспонденції 14.03.2023 та 03.05.2023 (станом на дату звернення з позовом) не є доказом її не направлення. У апеляційному господарському суді оскаржувалося рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з відповідача нарахувань за період вересень 2022 року, однак апеляційний господарський суд, вийшовши за межі розгляду апеляційної скарги, скасував рішення суду першої інстанції і у частині задоволених вимог. Скаржник посилається на принцип "заборони повороту до гіршого" (non reformatio in peius).

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.08.2025 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" на вказане судове рішення з підстав, передбачених п.п. 1, 3, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 21.08.2025.

У відзиві відповідач просить не задовольняти касаційну скаргу та зазначає, що оскаржуване рішення ухвалено відповідно до ст. 236 ГПК України.

У справі неодноразово оголошувалися перерви.

06.11.2025 позивач звернувся до Верховного Суду із заявою про передачу цієї справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (далі - об`єднана палата) з метою відступу від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 05.08.2025 у справі № 917/1297/23 щодо застосування ст.ст. 1212, 1213 ЦК України та з огляду на існування виключної правової проблеми у цих правовідносинах.

Відповідач звернувся до Верховного Суду із запереченнями, в яких просить відмовити у задоволенні заяви про передачу цієї справи на розгляд об`єднаної палати.

Колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для передачі справи № 904/1809/24 на розгляд об`єднаної палати з огляду на таке.

За загальним правилом, правочин є найбільш поширеним юридичним фактом сфери приватного права, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Правочин характеризується сукупністю ознак, що властиві йому та надають можливість відмежувати його від інших юридичних фактів.

Загальні положення про договір регулює гл. 52 розд. II книг. 5 ЦК України.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у постанові від 18.05.2023 у справі № 910/7975/21 виснував, що можливість сторін на власний розсуд визначати умови договору, які і становлять його зміст, є уособленням принципу свободи договору (ст. 6 ЦК України). Так, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Винятком є умови, які конкретно передбачені законом щодо того чи іншого виду й у законі прямо вказано про неможливість відступу від його положень (ч. 3 ст. 6 ЦК України). Тобто сторони не можуть відступити від імперативних приписів.

За ч. 3 ст. 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) тут і далі - чинний на час виникнення спірних правовідносин) укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

При укладанні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі Типового договору, затвердженого КМУ, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту Типового договору, але мають право конкретизувати його умови (ч. 4 ст. 179 ГК України).

Загальний порядок укладання господарських договорів передбачений ст. 181 ГК України.

Законодавець у ст. 633 ЦК України закріпив норму, відповідно до якої публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо), а у ст. 634 ЦК України - норму за якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів та безпеки постачання природного газу, а також здатного до інтеграції з ринками природного газу держав - сторін Енергетичного Співтовариства, у тому числі шляхом створення регіональних ринків природного газу регулює Закону України "Про ринок природного газу" (тут і далі - в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин).

За ст. 1 цього Закону: оператор газорозподільної системи - це суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із розподілу природного газу газорозподільною системою на користь третіх осіб (замовників); оператор газотранспортної системи - це суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із транспортування природного газу газотранспортною системою на користь третіх осіб (замовників); постачальник "останньої надії" - це визначений КМУ постачальник, який не має права відмовити в укладенні договору постачання природного газу на обмежений період часу.

Правила постачання природного газу визначає ст. 12 Закону України "Про ринок природного газу". Так, відповідно ч. 1 ст. 12 цього Закону постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із нормативно-правовими актами.

Постачання природного газу постачальником "останньої надії" здійснюється на підставі Типового договору, що затверджується Регулятором. Типовий договір постачання природного газу постачальником "останньої надії" може містити окремі умови для різних категорій споживачів. При цьому в межах кожної категорії споживачів договір постачання природного газу постачальником "останньої надії" є публічним.

За змістом ч. 1 ст. 15 Закону України "Про ринок природного газу" у разі якщо постачальника ліквідовано, визнано банкрутом, його ліцензію на провадження діяльності з постачання природного газу анульовано або її дію зупинено, а також в інших випадках, передбачених правилами для постачальника "останньої надії", постачання природного газу споживачу здійснюється у порядку, визначеному правилами для постачальника "останньої надії", та на умовах Типового договору постачання постачальником "останньої надії", що затверджується Регулятором. Договір постачання між постачальником "останньої надії" і споживачем вважається укладеним з моменту початку фактичного постачання природного газу такому споживачу. Постачальник "останньої надії" визначається КМУ строком на три роки за результатами конкурсу, проведеного у порядку, встановленому КМУ. Постачальник "останньої надії" постачає природний газ споживачу протягом строку, який не може перевищувати 60 діб та триває до кінця календарного місяця, що настає за місяцем початку фактичного постачання природного газу споживачу постачальником "останньої надії". Після закінчення цього строку постачальник "останньої надії" зобов`язаний припинити постачання природного газу споживачу. Постачальник "останньої надії" має право припинити постачання природного газу споживачу до закінчення вищезазначеного строку у разі невиконання цим споживачем обов`язку щодо повної та своєчасної оплати вартості природного газу, який постачається постачальником "останньої надії", відповідно до Типового договору постачання постачальником "останньої надії". Договір між постачальником "останньої надії" та споживачем не може бути укладений за наявності простроченої заборгованості у такого споживача перед таким постачальником "останньої надії", крім випадків, якщо таким споживачем є побутовий споживач, споживач, що є бюджетною установою відповідно до Бюджетного кодексу України, закладом охорони здоров`я державної власності (казенні підприємства та/або державні установи тощо), закладом охорони здоров`я комунальної власності (комунальні некомерційні підприємства та/або комунальні установи, та/або спільні комунальні підприємства тощо), споживач, що здійснює виробництво теплової енергії.

Пунктом 1 розд. VI Правил постачання природного газу (тут і далі - у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) також встановлено таке:

- постачальник "останньої надії" здійснює постачання природного газу споживачам на умовах договору постачання природного газу, який укладається з урахуванням вимог цього розділу та має відповідати Типовому договору постачання природного газу постачальником "останньої надії", затвердженому постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2501, який є публічним, а його умови - однаковими для всіх споживачів;

- договір постачання природного газу постачальником "останньої надії" укладається у випадках, передбачених п. 3 цього розділу, з урахуванням вимог ст.ст. 205, 633, 634, 641, 642 ЦК України шляхом публічної оферти постачальника "останньої надії" та її акцептування споживачем через факт споживання газу за відсутності іншого постачальника;

- договір постачання природного газу постачальником "останньої надії" не потребує двостороннього підписання. На письмове звернення споживача постачальник "останньої надії" зобов`язаний протягом десяти робочих днів з дня отримання такого письмового звернення надати споживачу підписаний уповноваженою особою постачальника примірник договору постачання природного газу;

- договір постачання між постачальником "останньої надії" і споживачем вважається укладеним з дня, визначеного на інформаційній платформі оператора газотранспортної системи днем початку постачання природного газу споживачу в Реєстрі споживачів постачальника "останньої надії" відповідно до Кодексу газотранспортної системи.

Постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2501 затверджено Типовий договір постачання природного газу постачальником "останньої надії", відповідно до п. 1.1 якого цей договір є публічним і регламентує порядок та умови постачання природного газу споживачу постачальником "останньої надії".

Відповідно до п. 1.3 Типового договору цей договір є договором приєднання.

Положеннями п. 11.1 Типового договору передбачено, що цей договір набирає чинності з дня, визначеного інформаційною платформою оператора ГТС днем початку постачання природного газу споживачу в Реєстрі споживачів постачальника відповідно до Кодексу газотранспортної системи. Дія цього договору не може перевищувати шістдесят діб протягом календарного року та триває до кінця календарного місяця, наступного за місяцем, в якому почалося фактичне постачання природного газу постачальником.

Кодекс ГТС (тут і далі - у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) розроблено відповідно до Законів України "Про ринок природного газу", "Про метрологію та метрологічну діяльність", "Про трубопровідний транспорт", "Про нафту і газ", "Про природні монополії" та інших нормативно-правових актів. Цей Кодекс є регламентом функціонування газотранспортної системи України та визначає правові, технічні, організаційні та економічні засади функціонування газотранспортної системи України. Дія цього Кодексу поширюється на всіх суб`єктів ринку природного газу України: операторів суміжних систем, газовидобувні підприємства, замовників, споживачів та постачальників природного газу незалежно від підпорядкування та форми власності, а також операторів торгових платформ.

Згідно з п.п. 1, 2 гл. 3 розд. IV Кодексу ГТС "технічні вимоги до інформаційної платформи оператора газотранспортної системи" для забезпечення електронної взаємодії та документообігу між суб`єктами ринку природного газу, у тому числі для організації замовлення та супроводження послуг транспортування природного газу в умовах добового балансування газотранспортної системи, а також між суб`єктами ринку природного газу та операторами торгових платформ оператор газотранспортної системи зобов`язаний створити та підтримувати функціонування інформаційної платформи.

Інформаційна платформа складається з апаратного та програмного забезпечення.

Суб`єкти ринку природного газу, які уклали (переуклали) з оператором газотранспортної системи договір транспортування, набувають права доступу до інформаційної платформи та статусу користувача платформи з моменту укладення (переукладення) договору. Оператор газотранспортної системи присвоює кожному такому суб`єкту ринку природного газу код користувача платформи та створює на інформаційній платформі інтерфейс такого користувача відповідно до його статусу суб`єкта ринку природного газу (постачальник, оператор газорозподільної системи, оптовий продавець/покупець, оператор газосховищ тощо), про що має повідомити останнього. При цьому додатком до договору визначаються уповноважені особи суб`єкта ринку природного газу (користувача платформи), які будуть мати право доступу до інформаційної платформи від імені користувача платформи (зазначаються їхні адреси електронної пошти та контактні дані), для їх електронної реєстрації, що оформлюється у вигляді повідомлення на створення облікового запису уповноважених осіб користувача платформи за формою, наведеною в додатка 1 до цього Кодексу, до якого додаються у письмовій формі довіреності користувача платформи на кожну уповноважену особу.

У п.п. 1, 2 гл. 4 розд. IV Кодексу ГТС визначено, що інформаційна платформа має містити такі дані, зокрема: 1) перелік точок входу/виходу до/із газотранспортної системи; 2) інформацію про всіх суб`єктів ринку природного газу, включаючи споживачів, яким в установленому порядку присвоєні ЕІС-коди; 3) інформацію про постачальника "останньої надії"; 4) інформацію про постачальників із спеціальними обов`язками; 5) інформацію про реєстри споживачів постачальників.

Відповідно до п. 5 гл. 4 розд. IV Кодексу ГТС оператори газорозподільних систем відповідно до вимог цього Кодексу та за формами оператора газотранспортної системи, погодженими з Регулятором, повинні вносити до інформаційної платформи інформацію, зокрема: визначену пп. 1, 2, 5- 8, 12, 13, 14 п. 2 цієї глави, по всіх споживачах, підключених до газорозподільної системи; дані щодо операторів газорозподільних систем (за їх наявності), яким природний газ передається з газорозподільної системи, з визначенням місць підключення таких операторів; дані щодо газовидобувних підприємств (за їх наявності), промислові газопроводи яких безпосередньо підключені до газорозподільної системи.

Пунктом 2 гл. 5 розд. IV Кодексу ГТС встановлено, що реєстрація побутового споживача, споживача, що здійснює виробництво теплової енергії, або оператора газорозподільної системи здійснюється автоматично в Реєстрі споживачів постачальника "останньої надії" на інформаційній платформі оператора газотранспортної системи за умови відсутності на інформаційній платформі інформації про відключення або ініціювання діючим постачальником відключення його об`єкта в таких випадках: відсутність підтвердженої номінації та реномінації діючого постачальника побутового споживача, споживача, що здійснює виробництво теплової енергії, постачальника, який здійснює постачання газу оператору газорозподільної системи для покриття об`ємів (обсягів) фактичних втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільній системі, або оператора газорозподільної системи, який здійснює закупівлю природного газу для покриття об`ємів (обсягів) фактичних втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільній системі на підставі договору (договорів) купівлі-продажу природного газу в оптового продавця, для газової доби D до 02:00 UTC (04:00 за київським часом) години для зимового періоду в газову добу (D-1) та 01:00 UTC (04:00 за київським часом) години для літнього періоду в газову добу (D-1) на точку виходу до газорозподільної системи, крім випадків ініціювання постачальником "останньої надії" відключення по об`єкту такого споживача. У такому випадку постачання здійснюється з дня, наступного за днем включення до Реєстру споживачів постачальника "останньої надії"; відсутність за три дні до кінцевої дати постачання природного газу поточним постачальником побутового споживача або споживача, що здійснює виробництво теплової енергії, в Реєстрі іншого постачальника. У такому випадку постачання здійснюється з дня, наступного за кінцевим днем постачання попереднім постачальником.

Дата початку постачання природного газу споживачу постачальником "останньої надії" визначається в Реєстрі споживачів постачальника "останньої надії" на інформаційній платформі.

У разі якщо за п`ять днів до кінцевої дати постачання природного газу поточним постачальником інформаційна платформа не фіксує такого споживача в Реєстрі іншого постачальника, у тому числі в Реєстрі постачальника із спеціальними обов`язками або постачальника "останньої надії", інформаційна платформа одночасно направляє оператору газорозподільної системи (оператору газотранспортної системи по прямих споживачах) інформаційне повідомлення про відсутність у споживача постачальника з певної дати за формою оператора газотранспортної системи, погодженою з Регулятором. Оператор газорозподільної системи (оператор газотранспортної системи по прямих споживачах), отримавши таке повідомлення, зобов`язаний протягом двох робочих днів проінформувати такого споживача про відсутність у нього постачальника з певної дати та можливі наслідки для нього і за необхідності розпочати заходи з припинення (обмеження) в установленому порядку газопостачання на об`єкти такого споживача.

Підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами гл. 83 ЦК України.

За загальним правилом, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок особи поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Велика Палата Верховного Суду, Верховний Суд України висновували таке:

- кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (див. постанову Верховного суду України від 02.03.2016 у справі № 6-3090цс15);

- аналіз ст. 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Оскільки між сторонами у справі існують договірні відносини, а кошти, які позивач просить стягнути як невикористаний аванс, набуті відповідачем за наявності правової підстави, їх не може бути витребувано відповідно до положень ст. 1212 ЦК України як безпідставне збагачення. У цьому разі договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України. Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення гл. 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави, чого в цьому спорі не відбулося (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17);

- у ст. 1212 ЦК України врегульовані недоговірні відносини, коли особа набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно). З моменту безпідставного набуття такого майна або з моменту, коли підстава його набуття відпала, утримання особою такого майна є неправомірним. Тому зобов`язання з повернення потерпілому такого майна особа повинна виконати відразу після його безпідставного набуття або відпадіння підстави набуття цього майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024 у справі № 910/3831/22).

З аналізу вказаних вище нормативно-правових актів вбачається, що законодавець визначив порядок і умови за яких договір постачання природного газу постачальником "останньої надії" є укладеним. Так, встановив, що цей договір укладається шляхом публічної оферти постачальника та її акцептування відповідним споживачем через сам факт постачання природного газу. Водночас обставини, визначені ст. 15 Закону України "Про ринок природного газу" (зокрема, наявність простроченої заборгованості; неможливість постачання природного газу постачальником "останньої надії" споживачу із перевищенням 60-добового терміну протягом календарного року (за винятком оператора газорозподільної системи у певний період), не можуть свідчити про те, що договір постачання природного газу постачальником "останньої надії" є неукладеним у разі непереривного фактичного постачання природного газу споживачу. Наявність вищенаведених обставин не може звільняти споживача від обов`язку оплатити вже поставлений природній газ.

Крім того Верховний Суд неодноразово зазначав, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.

Отже, підтверджене даними оператора ГТС фактичне постачання природного газу споживачу є належною та достатньою підставою для визнання укладеним відповідного договору в силу норм ст. 15 Закону України "Про ринок природнього газу" та виключає можливість застосування до таких правовідносин ст. 1212 ЦК України. Перекваліфікація у цьому разі договірної вимоги на кондикційну, враховуючи принцип "jura novit curia" (суд знає закони), підриватиме стабільність відносин на ринку газу, створюючи правову невизначеність щодо розрахунків, суперечить самій правовій природі діяльності постачальника "останньої надії", що недопустимо. Обставина наявності системних недоліків у роботі інформаційної платформи також не може нівелювати чіткі норми Закону щодо моменту визнання договору постачання природного газу постачальником "останньої надії" укладеним.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що постачання природного газу відповідачу у спірних період підтверджується, зокрема: фактом включення відповідача до Реєстру споживачів постачальника "останньої надії" (лист оператора ГТС від 04.07.2023 № ТОВВИХ-23-9006); даними інформаційної платформи оператора ГТС щодо обсягів споживання; рахунками на оплату від 12.09.2022 № 23433, від 10.10.2022 № 2581. Тобто у цій справі суд першої інстанції встановив, що укладення відповідного договору відбулося в порядку публічної оферти та акцепту, який (акцепт) був реалізований через фактичне постачання природного газу споживачу, що прямо передбачено законодавством. Водночас суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що постачання природного газу ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" - АТ "Оператор газорозподільної системи "Дніпрогаз" у період із 01.08.2022 по 30.09.2022 є таким, що здійснювалося поза межами договірних правовідносин, передбачених для постачальника "останньої надії" умовами Типового договору та, керуючись принципом "jura novit curia", ст. 1212 ЦК України, ст. 269 ГПК України, стягнув з відповідача на користь позивача 19 522 653, 34 грн вартості безпідставно набутого природного газу. Суд апеляційної інстанції не встановив підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені (з огляду на те, що відносини є кондикційними) і не застосував відповідальність, встановлену ч. 2 ст. 625 ЦК України (з огляду на відсутність доказів звернення позивача до відповідача з вимогою про стягнення вартості безпідставно отриманого набутого майна).

Під час підготовки справи до касаційного перегляду, Верховним Судом встановлено, що:

- у постанові від 05.08.2025 у справі № 917/1297/23 (за позовом ТОВ "ГК "Нафтогаз України" до ПАТ "Гадячгаз" про стягнення заборгованість за Типовим договором постачання природного газу постачальником "останньої надії", затвердженим постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2501, за період 01.05.2022 - 31.05.2022 у розмірі 6 548 767,78 грн) Верховний Суду виснував таке: "колегія суддів, ураховуючи висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 19.06.2024 у справі № 913/264/23, від 19.06.2024 у справі № 913/283/23, від 07.08.2024 у справі № 910/1007/22, встановлені судами фактичні обставини цієї справи, зазначає, що висновки судів попередніх інстанцій про те, що позивач не мав правових підстав для подальшого постачання природного газу відповідачу у статусі постачальника "останньої надії", оскільки законодавець передбачив ряд факторів і обставин, які безумовно мали бути враховані при постачанні природного газу постачальником "останньої надії", а саме: неможливість постачання природного газу постачальником "останньої надії" споживачу із перевищенням 60 добового терміну протягом календарного року (ст. 15 Закону України "Про ринок природного газу"; п. 3.3 Типового договору; п. 2 розд. VI Правил постачання природного газу); встановлення механізму припинення постачальником "останньої надії" постачання споживачу природного газу після закінчення 60 терміну постачання (ст. 15 Закону України "Про ринок природного газу", п. 5 розд. VI Правил), узгоджуються з правовими висновками щодо застосування вказаних вище норм матеріального права, викладених у постановах Верховного Суду. Суди попередніх інстанцій встановили, що станом на 01.05.2022 ПАТ "Гадячгаз" мало перед ТОВ "ГК "Нафтогаз України" заборгованість на загальну суму 66 828 009,77 грн. Зміни до Закону України "Про ринок природного газу", внесені Законом № 2479-IX в частині включення до переліку осіб, на яких поширюються виключення, визначені ч. 2 ст. 15 Закону України "Про ринок природного газу", "оператора газорозподільної системи" застосовуються виключно до правовідносин з 01.01.2022 до 28.02.2022, а оскільки станом на 01.05.2022 ПАТ "Гадячгаз" мало перед ТОВ "ГК "Нафтогаз України" заборгованість на загальну суму 66 828 009,77 грн, то відповідно до положень ст. 15 Закону України "Про ринок природного газу" ПАТ "Гадячгаз" у цих правовідносинах не підпадає під зазначені виключення. Отже, оскільки ПАТ "Гадячгаз" не належало до переліку осіб, на яких поширюються виключення, визначені ч. 2 ст. 15 Закону України "Про ринок природного газу", то ПАТ "Гадячгаз" не мало отримувати від ТОВ "ГК "Нафтогаз України" постачання природного газу як постачальника "останньої надії". Колегія суддів зазначає, що у постанові від 20.11.2024 у цій справі Верховний Суд виснував, що застосування умов типового договору в ситуації, коли договірні відносини між сторонами не були належним чином оформлені, не відповідає засадам цивільного та господарського права. Типовий договір постачання природного газу є стандартною формою угоди, яка регулює договірні правовідносини між постачальником і споживачем, але лише за умови досягнення взаємної згоди сторін. Застосування умов типового договору, зокрема щодо ціни природного газу, за відсутності належного укладення договору між сторонами є юридично необґрунтованим і суперечить загальним принципам цивільного та господарського права, а тому за встановленими судами обставинами спору отримання відповідачем природного газу здійснено у позадоговірному порядку, а відповідні правовідносини між сторонами є кондикційними. Таким чином, на виконання вказівок Верховного Суду перед судами попередніх інстанцій на вирішення постало питання щодо наявності/відсутності підстав для стягнення з відповідача вартості безпідставно набутого майна - природного газу на підставі ст.ст. 1212, 1213 ЦК України за період з 01.05.2022 до 31.05.2022. Здійснивши розрахунок вартості безпідставно отриманого відповідачем природного газу, суди попередніх інстанцій встановили, що вартість природного газу у період з 01.05.2022 до 31.05.2022, яка підлягає відшкодуванню, становить 2 943 002,88 грн з ПДВ (20 434,54 грн - ціна газу за тис. м3 з ПДВ х 144,02100 тис. м куб - обсяг газу). Таким чином, з огляду на фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, суди дійшли висновку про часткове задоволення позову у розмірі 2 943 002,88 грн. Суди попередніх інстанцій при вирішенні цього спору, дослідили та оцінили за правилами ст.ст. 86, 237-238 ГПК України надані та зібрані у справі докази у їх сукупності і вірогідності, застосувавши ст. 76-79 ГПК України, дійшли висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову";

- у постанові від 19.11.2025 у справі № 917/692/24 (за позовом ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" до Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Полтавагаз" про стягнення 77 378 938,58 грн) Верховний Суд зазначив таке: "на початок спірного періоду, а саме на 01.05.2022, у відповідача перед позивачем як постачальником "останньої надії" була наявна заборгованість за поставлений на підставі Типового договору постачання природного газу постачальником "останньої надії" газ в розмірі 902 914 897,35 грн, тоді як ч. 2 ст. 15 Закону України "Про ринок природного газу" містить заборону на укладення договору постачання природного газу між постачальником "останньої надії" та споживачем за наявності у такого споживача простроченої заборгованості за виключенням визначених у цій нормі випадків, а саме якщо таким споживачем є побутовий споживач, споживач, що є бюджетною установою відповідно до Бюджетного кодексу України, закладом охорони здоров`я державної власності (казенні підприємства та/або державні установи тощо), закладом охорони здоров`я комунальної власності (комунальні некомерційні підприємства та/або комунальні установи, та/або спільні комунальні підприємства тощо), споживач, що здійснює виробництво теплової енергії. Внесені Законом України "Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування" від 29.07.2022 № 2479-IX, який набрав чинності 19.08.2022 (Закон № 2479-IX), зміни в абз. 3 ч. 2 ст. 15 Закону України "Про ринок природного газу", а саме доповнення його словами "та оператор газорозподільної системи" не розповсюджуються на спірні в цій справі правовідносини, так як відповідні зміни до Закону України "Про ринок природного газу", які включили операторів газорозподільних систем до цього переліку, застосовуються виключно до правовідносин, які мали місце в період із 01.01.2022 по 28.02.2022. Таким чином, у разі наявності в споживача простроченої заборгованості перед постачальником "останньої надії", за відсутності підстав для застосування передбачених ч. 2 ст. 15 Закону України "Про ринок природного газу" виключень, укладення договору постачання природного газу між постачальником "останньої надії" та таким споживачем також є неправомірним, про що цілком обґрунтовано виснували суди попередніх інстанцій у цій справі. Доводи скаржника стосовно того, що реєстрація відповідача в реєстрі постачальника "останньої надії" (позивача) здійснюється в автоматичному режимі, без вчинення будь-яких дій з боку позивача, так як останній не бере участі у визначенні яких саме споживачів та у який час необхідно включати до реєстру постачальника "останньої надії", з посиланням на постанову Верховного Суду від 07.08.2024 у справі № 910/1007/22, в якій підтверджено практику автоматичної реєстрації операторів ГРМ, які мають прострочену заборгованість, у Реєстрі споживачів постачальника "останньої надії" на інформаційній платформі оператора ГТС (ст. 15 Закону України "Про ринок природного газу", розд. IV Кодексу ГТС), суд відхиляє з огляду на таке. У п.п. 79, 82 цієї постанови Верховний Суд дійсно зазначив, що: "79. У цій справі (№ 910/1007/22) та справах № 913/283/23, № 913/264/23 фактично підтверджено практику автоматичної реєстрації операторів ГРМ, які мають прострочену заборгованість, у реєстрі споживачів постачальника "останньої надії" на інформаційній платформі оператора ГТС, зокрема у період, коли це було заборонено, - як до того коли дія Закону № 2479-IX почала поширюватися на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, так і після того. Проаналізувавши зміст абз. 7 п. 2 гл. 5 розд. IV Кодексу ГТС, Верховний Суд зазначає, що реєстрація операторів ГРМ у реєстрі постачальника "останньої надії", яким є скаржник, на інформаційній платформі здійснюється в автоматичному режимі, без вчинення будь-яких дій з боку оператора ГТС. Наведене безпосередньо випливає з буквального тлумачення цієї норми.". Водночас у п. 83 цієї постанови Верховний Суд зауважив, що: "83. Разом із тим, автоматичний режим такої реєстрації може не узгоджуватися з приписами абз. 3 ч. 2 ст. 15 Закону "Про ринок природного газу", зокрема, за наявності у споживачів простроченої заборгованості (що унеможливлює укладення договору між такими споживачами та постачальником "останньої надії"), що за текстом касаційної скарги скаржник у цій справі жодним чином не спростовує. Наявність системної проблеми в роботі інформаційної платформи, яка, як зазначив у наведеній постанові від 07.08.2024 у справі № 910/1007/22 Верховний Суд, не враховує вимоги та критерії, встановлені Законом України "Про ринок природного газу" та Кодексом ГТС, а також впровадження механізму автоматичного виключення операторів ГРМ із Реєстру споживачів постачальника "останньої надії", яке, як стверджує скаржник, пов`язане з прийняттям НКРЕКП постанови від 28.10.2022 № 1355, що відбулось вже після закінчення спірного періоду (травень 2022), в якому відповідача було включено до Реєстру споживачів постачальника "останньої надії", жодним чином не скасовують встановлену ч. 2 ст. 15 Закону України "Про ринок природного газу" заборону на укладення договору постачання природного газу між постачальником "останньої надії" та споживачем за наявності у такого споживача простроченої заборгованості. З огляду на наведене, зокрема, враховуючи встановлені судами обставини стосовно того, що станом на 01.05.2022 (1) ТОВ "ГК "Нафтогаз України" вже здійснювало постачання природного газу АТ "Полтавагаз" з початку 2022 року протягом граничного строку, встановленого Типовим договором (з 01.01.2022 до 28.02.2022), (2) АТ "Полтавагаз" мало перед ТОВ "ГК "Нафтогаз України" заборгованість за поставлений на підставі Типового договору постачання природного газу постачальником "останньої надії" газ в розмірі 902 914 897,35 грн і не належало до переліку осіб, на яких поширюються виключення, визначені ч. 2 ст. 15 Закону України "Про ринок природного газу", ТОВ "ГК "Нафтогаз України" у спірний період (з 01.05.2022 до 31.05.2022) не мало правових підстав для постачання АТ "Полтавагаз" природного газу в статусі постачальника "останньої надії" за Типовим договором постачання природного газу постачальником "останньої надії", відповідно, зобов`язане було припинити таке постачання природного газу. Відсутність на момент виникнення правовідносин сторін правового механізму самостійного припинення постачання природного газу постачальником "останньої надії", про що за текстом касаційної скарги стверджує скаржник, не може створювати (продовжувати) правомірність постачання природного газу відповідачу за Типовим договором постачання природного газу постачальником "останньої надії", зокрема з огляду на те, що законодавець передбачив ряд факторів і обставин, які безумовно мали бути враховані при постачанні природного газу постачальником "останньої надії", серед яких встановлення механізму припинення постачальником "останньої надії" постачання споживачу природного газу після закінчення 60-ти добового строку постачання (ст. 15 Закону України "Про ринок природного газу", п. 5 розд. VI Правил), про що неодноразово виснував Верховний Суд".

Отже, у подібних правовідносинах, як у справі № 904/1809/24, що переглядається Верховний Суд дійшов висновку про наявність обставин для стягнення з споживача коштів на підставі ст. 1212 ЦК України, зазначивши, що постачання газу відбулося за відсутність правової підстави (за відсутності договірних відносин між постачальником "останньої надії" і споживачем (див. постанову Верховного Суду від 05.08.2025 у справі № 917/1297/23), а також залишив в силі рішення судів попередніх інстанцій про відмову у стягненні таких коштів (див. постанову Верховного Суду від 19.11.2025 у справі № 917/692/24).

Колегія суддів зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права (ч. 1 ст. 8 Основного Закону України).

Одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини "Sunday Times v. United Kingdom" суд вказав, що прописаний у Конвенції термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права, як принцип визначеності. Суд стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто укладені у суспільстві правила та засади моральності суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, відноситься і судова практика (див. також постанову Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 904/4098/18).

Частиною 2 ст. 302 ГПК України встановлено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

Наведена норма процесуального права зобов`язує колегію суддів у разі необхідності відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати, передати справу на розгляд об`єднаної палати (див. також ухвалу Верховного Суду від 09.02.2023 у справі № 904/1478/19).

Оскільки колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів іншої палати, викладеного у постанові від 05.08.2025 у справі № 917/1297/23 (щодо застосування ст. 1212 ЦК України), у постанові від 19.11.2025 у справі № 917/692/24 (щодо застосування ст. 15 Закону України "Про ринок природного газу") у подібних правовідносинах, а також з огляду на те, що основною функцією Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою є забезпечення сталості та єдності судової практики, справа № 904/1809/24 підлягає передачі на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду згідно з ч. 2 ст. 302 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 234, 235, 302, 303 ГПК України, Суд

УХВАЛИВ:

Передати на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справу № 904/1809/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" до Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Дніпрогаз" про стягнення 173 472 829, 67 грн, касаційне провадження в якій відкрите за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 02.07.2025.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя Могил С.К.

Судді: Волковицька Н.О.

Случ О.В.