ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" грудня 2025 р. м. ХарківСправа № 922/3020/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жигалкіна І.П.

при секретарі судового засідання Кісельовій С.М.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Приватного підприємства "Аграрна компанія 2004", с. Попівці, Волочиський р-н, Хмельницька обл.
до Фізичної особипідприємця Тімофеєвої Ганни Анатоліївни, м Харків
про стягнення 5 846 404,70 грн
за участю представників:

позивача - Басняк Ю.Ю. (в режимі відеоконференції)

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Аграрна компанія 2004" (надалі - Позивач) звернулося 29 серпня 2025 року до Господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з Фізичної особипідприємця Тімофеєвої Ганни Анатоліївни (надалі - Відповідач) заборгованості за Договором про переведення боргу №28.02.25 від 28.02.2025 року у сумі 5 846 404,70 грн (де: 4 700 000,00 грн основного боргу; 1.146.404,70 грн. штрафних санкцій, що нараховані за період з 08.03.2025 по 12.08.2025 року а саме: 278 274,86 пеня; 26 929,84 грн 3% річних; 41 200,00 грн інфляційне збільшення; 800 000,00 грн штраф), а також покласти на Відповідача судові витрати.

Ухвалою від 03 вересня 2025 року судом прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за №922/3020/25, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 25 вересня 2025 року о 11:00.

Ухвалою від 25.09.2025 судом було задоволено заяву (вх. №22093 від 24.09.2025) частково, а саме в частині проведення підготовчого засідання без участі представника позивача та повідомлено учасників справи, що - підготовче засідання у справі відбудеться 16 жовтня 2025 року о(б) 11:30 год.

Ухвалою від 16.10.2025 судом задоволено клопотання (вх. №24077 від 16.10.2025) яким просить суд долучити до матеріалів справи докази та перенести підготовче засідання, докази долучено до матеріалі справи. Учасників справи, зазначеною ухвалою, повідомлено, що підготовче засідання у справі відбудеться 30 жовтня 2025 року о(б) 12:30 год.

Суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 20 листопада 2025 року о 11:00, про що постановлено ухвалу від 30.10.2025.

Ухвалою від 20.11.2025 суд повідомив учасників справи, що явку визнано обов`язковою у призначене на 11.12.2025 о 12:00 судове засідання.

Представник Позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд задовольнити їх, як такі, що не оспорюються з боку Відповідача.

Представник Відповідача у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. Про день та час судового засідання був повідомлений належним чином.

11 грудня 2025 року о 12год 45 хв. було зареєстровано клопотання (вх. №29005) подане ФОП Тімофеєвою Г.А. про долучення доказів до матеріалів справи, як доказ часткової оплати боргу.

Суд вважає за доцільне зазначити, що зазначене клопотання не може бути прийнято судом, як належний доказ, а також враховуватись у під час виготовлення повного тексту рішення, з тих підстав, що дане клопотання було подане (зареєстроване) після проведення судового засідання, у якому проголошувалась вступна та резолютивна частина рішення, тобто без врахування зазначених доказів. Таким чином, суд лише долучає до матеріалів справи певний доказ, але не надає йому оцінки та не приймає його для виготовлення кінцевого процесуального документу.

Суд зауважує, що з боку Відповідача (уповноваженого представника) не здійснено жодного повідомлення, а також завчасно не подано даних доказів, хоча сплата відбулась с початку листопада та у грудні (до проведення судового засідання). Крім того, суд визнавав явку учасників обов`язковою, проте, а ні Відповідач, а ні уповноважений представник не з`явилися та не повідомили про часткову сплату.

Згідно з вимогами ст. 120 ГПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Судом виконано процесуальний обов`язок щодо повідомлення учасників про розгляд справи. Так, в розумінні ст. 6 та ст. 242 ГПК України був повідомлений про відкриття провадження у справі. Оскільки отримання учасниками справи процесуальних документів відбувалось в електронному вигляді, наявність зареєстрованих в системі обміну електронними документами між судом та учасниками судового процесу підтверджується відповідними даними щодо реєстрації електронного кабінету в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі).

Отже враховуючи, що відповідно до ч. 6 ст. 6 ГПК України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Учасником справи відомі процесуальні наслідки, передбачені цим Кодексом у разі звернення до суду з документом особи, яка зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються судом також у випадках, якщо інтереси такої особи у справі представляє адвокат.

Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

Суд наголошує, що право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, яка передбачена статтею 129 Конституції України і статтею 6 Конвенції. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення. Загальна концепція справедливого судочинства, яка охоплює основний принцип, згідно з яким провадження має бути змагальним, вимагає, щоб особа була поінформована про порушення справи та хід її розгляду.

Такі принципи господарського судочинства, як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі, реалізуються, зокрема, шляхом надання особам, які беруть участь у справі, рівних процесуальних прав й обов`язків, до яких, зокрема, віднесено право знати про дату, час і місце судового розгляду справи, про всі судові рішення, які ухвалюються у справі та стосуються їхніх інтересів, а також право давати усні та письмові пояснення, доводи та заперечення (відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03.08.2022 у справі №909/595/21).

В силу приписів ст. 2, 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Це право забезпечується офіційним оприлюдненням судових рішень на офіційному веб-порталі судової влади України в порядку, встановленому цим Законом. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Згідно ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка ратифікована Україною 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема, є розумність строків розгляду справи судом, неприпустимість зловживання процесуальними правами (пункти 10, 11 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 42 ГПК України, учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Згідно з ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

З врахуванням вказаних приписів чинного законодавства та з огляду на фактичні обставини справи суд констатує, що вчинив всі необхідні та можливі заходи для належного повідомлення сторін про дату, час та місце судового засідання по даній справі, їм надана можливість скористатись своїми процесуальними правами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України, в тому числі судом дотримано під час розгляду справи обумовлені чинним законом процесуальні строки для звернення учасників справи із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував на необхідність дотримання принципу розумності тривалості провадження.

Так, у рішення "Вергельський проти України" ЄСПЛ вказав, що розумність тривалості провадження має оцінюватися у світлі конкретних обставин справи та з урахуванням таких критеріїв, як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів.

Враховуючи вищевказане суд вважає, що учасники процесу були належним чином повідомлений судом про розгляд спору за їх участю. В той же час, вони не були позбавлений можливості скористатися вільним доступом до електронного реєстру судових рішень в Україні, в силу статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" та ознайомитися з ухвалами Господарського суду Харківської області та визначеними у ній датами та часом розгляду даної справи та забезпечити представництво його інтересів в судових засіданнях.

Суд приймає до уваги, що сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів, надано достатньо часу для підготовки до судового розгляду справи.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Таким чином, оскільки судом вчинені всі необхідні визначені процесуальним законом вимоги щодо повідомлення сторін, суд визнає, що сторони були належним чином повідомлені про розгляд справи, як того вимагають приписи ст.ст.6, 120, 242 ГПК України, однак не скористався своїми правами на подання пояснень, доказів, заперечень на позов та участь у судовому засіданні.

В ході розгляду даної справи Господарським судом Харківської області, у відповідності до п. 4 ч. 5 ст. 13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

Таким чином, вбачається, що всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог, а також судом надано сторонам достатньо часу для звернення із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.

З`ясувавши всі фактичні обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд установив такі обставини.

Як встановлено судом та не оспорюється сторонами 28 лютого 2025 року між Товариство з обмеженою відповідальністю «С.А.Т. СЛОБОДА» () (Первісний боржник), Фізичною особою підприємцем Тімофеєвою Ганною Анатоліївною (РНОКПП: НОМЕР_1 ) (Відповідач, Новий боржник) та Приватним підприємством «Аграрна компанія 2004» () (Позивач, Кредитор) було укладено Договір про переведення боргу №28.02.25 (далі Договір). Відповідно до Договору Первісний боржник переводить на Нового боржника зобов`язання зі сплати заборгованості за Договором поставки №05122022 від 5 грудня 2022 року, укладеним між Первісним боржником та Кредитором, у розмірі 7 069 240,80 грн. Кредитор підтвердив, що прийме виконання Новим боржником умов Договору як фактичне виконання грошового зобов`язання щодо сплати заборгованості за Договором поставки №05122022 від 5 грудня 2022 року.

Умовами Договору визначено, що Постачальник (ПП «Аграрна компанія 2004») зобов`язується поставити і передати у власність Покупцю (ТОВ «С.А.Т. СЛОБОДА»), а Покупець - прийняти й оплатити Товар у повному розмірі на умовах та в порядку, визначених цим Договором (п. 1.1. Договору поставки №05122022). Поставка Товару здійснюється партіями. Під партією Товару Сторони розуміють Товар, що поставляється згідно відповідної видаткової накладної. Усі видаткові накладні, підписані Сторонами починаючи з дати укладення цього Договору і до закінчення строку його дії є його невід`ємними частинами, навіть якщо у них не міститься посилання на цей Договір. Найменування, кількість, вартість Товару визначаються згідно підписаних Сторонами видаткових накладних на Товар та/або специфікацій. Сторони погоджують, що видаткові накладні мають силу Специфікацій до цього Договору у розумінні ст. 266 ГК України. (п. 1.3. Договору поставки №05122022).

Умовами п. 1.1. Договору (Договір про переведення боргу №28.02.25) встановлено, що на момент укладення цього Договору, сума заборгованості Первісного Боржника перед Кредитором за Договором поставки №05122022 від 05.12.2022, який укладено між Первісного Боржника та Кредитором, складає 7.069.240,80 грн.

Пунктом 1.5. Договору встановлено, що Новий Боржник, з моменту набрання чинності цим Договором повинен виконати Зобов`язання в сумі згідно пункту 1.1. цього Договору замість Первісного боржника на користь Кредитора в строк не пізніше "30" вересня 2025 року шляхом проведення оплати заборгованості на поточний рахунок Кредитора або іншим не забороненим чинним законодавством способом. Новий боржник має право на проведення оплати заборгованості дострокового без попереднього погодження з Кредитором.

Згідно з пунктом 1.5.1. Договору (Договір про переведення боргу №28.02.25) Новий боржник повинен виконати зобов`язання зі сплати заборгованості згідно з наступним графіком:

1) 69 240,80 грн в строк до «07» березня 2025 року;

2) 1 000 000,00 грн в строк до «31» березня 2025 року;

3) 1 000 000,00 грн в строк до «30» квітня 2025 року;

4) 1 000 000,00 грн в строк до «31» травня 2025 року;

5) 1 000 000,00 грн в строк до «30» червня 2025 року;

6) 1 000 000,00 грн в строк до «31» липня 2025 року;

7) 1 000 000,00 грн в строк до «30» серпня 2025 року;

8) 1 000 000,00 грн в строк до «30» вересня 2025 року.

Позивач (Кредитор, ПП «Аграрна компанія 2004») зазначає, що з боку Нового боржника (Відповідач, ФОП Тімофеєва Г.А.) на виконання умов Договору здійснено часткову оплату у загальній сумі 369 240,80 грн (а саме: 69 240,80 грн 13.03.2025; 100 000,00 грн 28.03.2025; 100 000,00 грн 07.04.2025; 100 000,00 грн 10.04.2025)

Отже, станом на 12 серпня 2025 року Новий боржник повинен був виконати зобов`язання зі сплати заборгованості по шостий платіж включно, проте, вищевказані платежі здійснювалися із порушенням строків та сум, передбачених погодженим сторонами графіком.

Згідно з пунктом 4.2. Договору сторони погодили, що за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого зобов`язання за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 20 % вказаної вартості.

Оскільки Новий боржник не виконав прийнятих на себе зобов`язань, Кредитор здійснив нарахування штрафних санкцій, сума яких станом на 11 серпня 2025 року складає 1 146 404,70 грн (пеня 278 274,86 грн; 3% річних 26 929,84грн; інфляційне збільшення 41 200,00 грн; штраф у розмірі 20 % 800 000 грн) та підлягає сплаті Новим боржником.

На підставі зазначеного вбачається, що у Відповідач заборгованість перед Позивачем за Договором про переведення боргу №28.02.25 від 28.02.2025 року становить 5 846 404,70 грн, з яких 4 700 000,00 грн основного боргу та 1146404,70 грн. штрафних санкцій, що нараховані за період з 08.03.2025 по 12.08.2025 року, та складається із 278 274,86 пені; 26 929,84 грн 3% річних; 41 200,00 грн інфляційного збільшення; 800 000,00 грн штрафу.

Так, основна заборгованість являється заборгованістю ТОВ «С.А.Т. Слобода» перед ПП «АГРАРНА КОМПАНІЯ 2004» за договором поставки № 05122022 від 05 грудня 2022 року, котра переведена ТОВ «С.А.Т. Слобода» за договором про переведення боргу № 28.02.25 від 28 лютого 2025 року на ФОП Тімофеєва Г.А., про яку остання отримала всю інформацію і документацію, що підтверджують переведення боргу (зобов`язання) та дійсність вимог. Також , в зазначеному Договорі зазначено, Тимофеєв С.М. (директор Першого боржника) не заперечує проти укладення цього Договору його дружиною Тимофеєвою Г.А.

З метою врегулювання спору в досудовому порядку, 15 липня 2025 року Позивачем була направлена письмова вимога Відповідачу (копія додається). Станом на дату подання позовної заяви відповідь на вимогу не отримано.

Таким чином, Позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Відповідач у своєму клопотанні (вх. №27022 від 20.11.2025) посилається на складні обставини, що склалися на той момент у ТОВ "С.А.Т. Слобода" та тривалу співпрацю з ПП "Аграрна компанія 2004" підтверджує, що ФОП Тімофеєва Г.А. прийняла борг ТОВ "С.А.Т. Слобода" на загальну суму 7 069 240,80 грн, яка станом на 01.03.2025 складає 7 040 273,60 грн. Відповідач посилається на безпідставність позову з боку Позивача, оскільки строк кінцевого терміну графіку погашення боргу не настав. У зв`язку з чим просить суд зменшити розмір неустойки та штрафних санкцій до наступних розмірів: 35 000,00 грн - пені, 2 100,00 грн - 3№ річних, 21 400,00 грн - інфляційного збільшення, 10 000,00 грн - штрафу.

Також, Відповідач посилається на те, що ним було перераховано згідно умов Договору переведення боргу 1 450 000,00 грн, посилаючись у якості підтвердження на платіжні інструкції, а саме: №335 від 28.03.2025, №24350006 від 07.04.2025, №24350019 від 10.04.2025, №8 від 04.06.2025, №21 від 27.10.2025, №МАВ6726881 від 27.10.2025, № 39 від 07.11.2025.

Дослідивши подані Відповідачем докази до клопотання (вх. №27022 від 20.11.2025), судом встановлено, про відсутність доказів перерахування суми боргу у розмірі 1 450 000,00 грн на які посилається Відповідач - платіжні інструкції, а саме: №335 від 28.03.2025, №24350006 від 07.04.2025, №24350019 від 10.04.2025, №8 від 04.06.2025, №21 від 27.10.2025, №МАВ6726881 від 27.10.2025, № 39 від 07.11.2025.

Таким чином, з боку Відповідача не доведено наявності часткового погашення заборгованості згідно умов Договору.

Дослідивши матеріали справи, повністю, всесторонньо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши надані докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом Верховенства права та права на судовий захист, уникаючи принципу надмірного формалізму, та усуваючи підстави для використання правового пуризму суд керується наступним.

На підставі ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків виникають з договорів та інші правочинів. Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать ст. 174 Господарського кодексу України.

Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту. Загальні положення про договір визначені статям 626-637 ЦК України, а порядок укладення, зміна і розірвання договору статями 638-647, 649, 651-654 ЦК України. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Статтями 509, 510 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Приписами статей 526-527 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із статтею 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зокрема, статями 525 - 526 ЦК України передбачається, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності із ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що між ТОВ «С.А.Т. Слобода» та ПП «АГРАРНА КОМПАНІЯ 2004» було укладено Договір поставки № 05122022 від 05 грудня 2022 року, де Постачальник (ПП «Аграрна компанія 2004») зобов`язується поставити і передати у власність Покупцю (ТОВ «С.А.Т. СЛОБОДА»), а Покупець - прийняти й оплатити Товар у повному розмірі на умовах та в порядку, визначених цим Договором (п. 1.1. Договору поставки №05122022). Поставка Товару здійснюється партіями. Під партією Товару Сторони розуміють Товар, що поставляється згідно відповідної видаткової накладної. Усі видаткові накладні, підписані Сторонами починаючи з дати укладення цього Договору і до закінчення строку його дії є його невід`ємними частинами, навіть якщо у них не міститься посилання на цей Договір. Найменування, кількість, вартість Товару визначаються згідно підписаних Сторонами видаткових накладних на Товар та/або специфікацій. Сторони погоджують, що видаткові накладні мають силу Специфікацій до цього Договору у розумінні ст. 266 ГК України. (п. 1.3. Договору поставки №05122022).

Тобто, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ч. 1 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ст. 692, ст. 693 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Верховний Суд у постанові від 06.11.2019 у справі № 909/51/19 вказав, що ключовою рисою цивільного права є автономія волі сторін, яка знаходить своє втілення у принципі свободи договору. Свобода договору, закріплена у якості однієї із засад цивільного законодавства, сформульована у статтях 6 та 627 ЦК України, у відповідності до яких сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов`язки учасників. Зміст договору становлять умови як ті, що погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові на підставі чинного законодавства.

Як вже зазначалось, підтверджено матеріалами справи та не оспорюється сторонами, 28 лютого 2025 року між ТОВ «С.А.Т. СЛОБОДА» (Первісний боржник), ФОП Тімофеєвою Г.А. (Новий боржник) та ПП «Аграрна компанія 2004» (Кредитор) було укладено Договір про переведення боргу №28.02.25, де Первісний боржник переводить на Нового боржника зобов`язання зі сплати заборгованості за Договором поставки №05122022 від 5 грудня 2022 року, укладеним між Первісним боржником та Кредитором, у розмірі 7 069 240,80 грн. Кредитор підтвердив, що прийме виконання Новим боржником умов Договору як фактичне виконання грошового зобов`язання щодо сплати заборгованості за Договором поставки №05122022 від 5 грудня 2022 року.

Зазначений Договір передбачає наявність згоди Кредитора (ПП «Аграрна компанія 2004»), яка висловлена у письмовій формі у пункті 1.2. Договору, тобто вимоги ст. 520 ЦК України є дотриманими. Форма договору про переведення боргу також відповідає формі договору поставки.

При цьому, у пунктах 1.1 та 1.5 Договору №28.02.25 про переведення боргу від 28.02.2025 зафіксовано, що Новий боржник стає зобов`язаним здійснити замість Первісного боржника виконання грошового зобов`язання за Договором поставки №05122022 перед Кредитором на загальну суму 7 069 240,80 грн, в строк не пізніше 30.09.2025р.

Згідно з пунктом 1.5.1. Договору (Договір про переведення боргу №28.02.25) Новий боржник повинен виконати зобов`язання зі сплати заборгованості згідно з наступним графіком:

1) 69 240,80 грн в строк до « 07» березня 2025 року;

2) 1 000 000,00 грн в строк до « 31» березня 2025 року;

3) 1 000 000,00 грн в строк до « 30» квітня 2025 року;

4) 1 000 000,00 грн в строк до « 31» травня 2025 року;

5) 1 000 000,00 грн в строк до « 30» червня 2025 року;

6) 1 000 000,00 грн в строк до « 31» липня 2025 року;

7) 1 000 000,00 грн в строк до « 30» серпня 2025 року;

8) 1 000 000,00 грн в строк до « 30» вересня 2025 року.

В частині 1 статті 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлена обов`язковість договору для виконання сторонами.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або невизначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно із частиною 1, 4 статті 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Тобто, однією із основних умов виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання.

Верховний Суд у постанові від 01.03.2021 у справі №180/1735/16-ц слушно зазначив, що принцип належного виконання зобов`язання полягає в тому, що виконання має бути проведене, зокрема у належний строк (термін).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, згідно приписів статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписами статті 525 ЦК України унормовано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Нормами частини 1 статті 202 ГК України визначено, що господарське зобов`язання припиняється, окрім іншого виконанням, проведеним належним чином.

Зазначені положення законодавства вказують, що коли одна із сторін за умовами договору взяла на себе певні зобов`язання, то інша сторона вправі очікувати, що такі будуть виконані належним чином у встановлені строки. У разі ж коли сторона порушила умови договору, зобов`язання вважається не виконаним.

Верховний Суд у постанові від 10.09.2019 у справі №916/2403/18 зазначив, що до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акту звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Враховуючи вищевказані обставини, відсутність у матеріалах справи доказів, які б спростовували наявність заборгованості Відповідача перед Позивачем, а також доказів, які б свідчили про здійснення розрахунку за зобов`язаннями в сумі згідно п. 1.1. Договору у відповідності до передбаченого сторонами Графіку та настання певного періоду щодо її оплати, є обґрунтованою, доведеною матеріалами справи, не спростованою Відповідачем, а тому підлягає задоволенню.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що станом на момент звернення Позивача до суду, сума складає 4 700 00,00 грн, що не спростовується Відповідачем.

Отже суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до вимог частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що з боку Відповідача не вчинено необхідних дій, передбачених сторонами у договорі, та у визначений у договорі строк не здійснив повного та своєчасного розрахунку, а отже вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання за договорами.

Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, штрафу та пені суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з приписами статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 статті 626 ЦК України).

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Разом з тим, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням інфляційних витрат на суму боргу та процентів річних виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки за порушення виконання зобов`язання.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також % річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18).

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 4.2. Договору №28.02.25 про переведення боргу передбачено, що за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого зобов`язання за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вказаної вартості.

Так, Відповідач контррозрахунку не надав, незгоди щодо арифметичної правильності розрахунку пені, 3 % річних, інфляційних втрат та штрафу не висловив.

Суд, перевірив правильність розрахунків Позивача, встановив, що розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, штрафу та пені зроблено арифметично і методологічно вірно.

Приписами статті 14 ГПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

З огляду на викладене, зважаючи на те, що має місце порушення виконання грошового зобов`язання, вимоги Позивача про стягнення з Відповідача нараховані за період з 08.03.2025 по 12.08.2025 року, що складається із 278 274,86 пені; 26 929,84 грн 3% річних; 41 200,00 грн інфляційного збільшення; 800 000,00 грн штрафу є правомірними.

При цьому, розглянувши клопотання Відповідача про зменшення пені, 3 % річних, інфляційного збільшення та штрафу, суд враховує наступне.

Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, неустойка, виходячи з приписів статей 546, 549 ЦК України має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки, як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності, є одночасно дисциплінуванням боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора, у разі порушення зобов`язання, шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити майновий стан сторін, співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, а також чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Водночас слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За вказаного та виходячи із загальних засад, встановлених у статті 3 ЦК України, а саме, справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи інтереси обох сторін, з огляду на обставини, на які посилається Відповідач, наявні в матеріалах справи докази, з огляду на відсутність доказів понесення Позивачем збитків, встановлені судом обставини щодо причин несвоєчасного виконання Відповідачем зобов`язання, поведінку Відповідача, яка не свідчить про ухилення від виконання зобов`язання, оцінивши наявні у матеріалах справи докази та обставини справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про можливість зменшення пені у розмірі 278 274,86 грн до 50 %, що становитиме 139 137,43 грн.

При цьому, зменшуючи розмір пені до 139 137,43 грн, суд виходить із того, що неустойка є стимулюванням належного виконання договірних зобов`язань, а надмірне зменшення розміру пені фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Водночас суд відмовляє у задоволенні вказаного клопотання в частині зменшення розміру 3 % річних та інфляційних витрат, оскільки їх нарахування здійснено в межах встановленого статтею 625 ЦК України їх мінімального розміру, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником, який не підлягає зменшенню судом.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних (Постанова ВП ВС від 02.07.2025 у справі № 903/602/24).

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі "Роуз Торія проти Іспанії", параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії", параграф 32).

Зазначені тези знаходять своє підтвердження і у Постанові Верховного суду від 28 березня 2017 року по справі №800/527/16.

У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення є достатнім для його прийняття.

Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції України, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Суд безпосередньо застосовує Конституцію України, якщо зі змісту норм Конституції не випливає необхідності додаткової регламентації її положень законом або якщо закон, який був чинним до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй.

Якщо зі змісту конституційної норми випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом, суд при розгляді справи повинен застосувати тільки той закон, який ґрунтується на Конституції і не суперечить їй.

Зокрема, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" та пункті 23 рішення ЄСПЛ "Гурепка проти України № 2" наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Суд вважає за можливе у виниклих правовідносинах за суттю спору застосувати принцип справедливості визначений на законодавчому рівні у межах ч. 1 ст. 2 ГПК України.

На єдність права і справедливості неодноразово вказував і Конституційний Суд України. Зокрема, у рішенні від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 зазначено: "із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі". "Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права" (Рішення КСУ від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004).

Окрім того, принцип справедливості поглинається напевно найбільшим за своєю "питомою вагою" принципом верховенства права, який також чітко зафіксований у новітніх кодексах. Лише додержання вимог справедливості під час здійснення судочинства дозволяє характеризувати його як правосуддя. Цю думку можна, зокрема, простежити і в рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003: "правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах".

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи те, що суд задовольнив позов частково, у відповідності ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати щодо сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 2, 5, 7, 11, 13, 14, 15, 42, 46, 73, 74, 79, 80, 86, 129, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи підприємця Тімофеєвої Ганни Анатоліївни (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання фізичної особи підприємця: АДРЕСА_1 ) на користь Приватного підприємства «Аграрна компанія 2004» (, Хмельницька обл., Волочиський р- н, село Попівці, вул. Шкільна, будинок 34А) заборгованості за Договором про переведення боргу №28.02.25 від 28.02.2025 року у сумі 5 707 267,27 грн (де: 4.700.000,00 грн основного боргу; 1.146.404,70 грн. штрафних санкцій, що нараховані за період з 08.03.2025 по 12.08.2025 року а саме: 139 137,43 пеня; 26.929,84 грн 3% річних; 41 200,00 грн інфляційне збільшення; 800 000,00 грн штраф), а суму судових витрат у розмірі 70 156,86 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині позовних вимог стосовно стягнення пені в розмірі 50% - відмовити.

Повне рішення складено "18" грудня 2025 р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області з урахуванням п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Учасники справи можуть одержати інформацію по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/.

Суддя І.П. Жигалкін