ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

19 грудня 2025 року Справа № 918/523/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Петухов М.Г., суддя Мельник О.В. , суддя Олексюк Г.Є.

секретар судового засідання Приступлюк Т.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Комунального підприємства "Клесівводоканал" Клесівської селищної ради

на рішення Господарського суду Рівненської області від 02.09.2025

(ухвалене о 16:19 год. у м. Рівному, повний текст складено 08.09.2025)

у справі № 918/523/25 (суддя Пашкевич І.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія"

до Комунального підприємства "Клесівводоканал" Клесівської селищної ради

про стягнення 136 386 грн 45 коп.

Відповідно до ч.13 ст.8, ч. 10 ст.270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" звернулося до Господарського суду Рівненської області із позовом до Комунального підприємства "Клесівводоканал" Клесівської селищної ради про стягнення 136 386 грн 45 коп. заборгованості по оплаті за спожиту електричну енергію по точках обліку споживача 62Z558, 62Z398, 62Z215, які найменуються "житловий масив".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачу по точках обліку споживача 62Z558, 62Z398, 62Z215, які найменуються "житловий масив", постачалася електрична енергія на підставі Договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг № 470012940 від 12.03.2019.

Однак, відповідач свої зобов`язання щодо оплати за спожиту електричну енергію по о/р 470012940 не виконав, внаслідок чого за січень - травень 2024 року виникла заборгованість по оплаті за спожиту електричну енергію сумі 89 770 грн 56 коп.

Також позивач нарахував та заявив до стягнення суми пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Господарський суд Рівненської області рішенням від 02.09.2025 у справі № 918/523/25 позов задовольнив частково. Стягнув з Комунального підприємства "Клесівводоканал" Клесівської селищної ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" 89 770 грн 56 коп. основного боргу, 29 542 грн 41 коп. пені, 13 835 грн 67 коп. інфляційних втрат та 3 195 грн 40 коп. 3 % річних, 2 421 грн 65 коп. судового збору. В задоволені решти позовних вимог про стягнення 38 грн 44 коп. пені та 03 грн 97 коп. 3% річних відмовив. Судовий збір у розмірі 00 грн 75 коп. залишив за Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія".

При ухваленні вказаного рішення суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи підтверджують факт постачання та фактичного споживання електричної енергії відповідачем у вказаний період та останнім не надано належних та допустимих доказів, що вказані точки за ним не обліковуються.

Разом з тим, перевіривши розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення пені частково на суму 29 542 грн 41 коп., 3 % річних частково на суму 3 195 грн 40 коп., а інфляційних в повному розмірі.

Розглядаючи спірні правовідносини місцевий господарський суд застосував відповідні положення ст. ст. 549, 550, 610, 612, 614, 617, 625 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), ст. ст. 193, 232, 275, 343 Господарського кодексу України, ст. 63 Закону України "Про ринок електричної енергії".

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Комунальне підприємство "Клесівводоканал" Клесівської селищної ради звернулося з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, відповідно до якої просить рішення Господарського суду Рівненської області від 02.09.2025 у справі № 918/523/25 скасувати в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована таким.

Господарським судом Рівненської області як і Північно-західним апеляційним господарським судом у межах справи №918/970/24 було відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" у задоволенні позову про стягнення заборгованості за спожиту електроенергію з Комунального підприємства "Клесівводоканал" Клесівської селищної ради за період - січень-травень 2024 року в сумі 89 770 грн 56 коп. і таке рішення набрало законної сили.

Таким чином, у справі №918/970/24, у якій брали участь ті ж самі учасники справи, судом вже надано правову оцінку щодо стягнення заборгованості за спожиту електроенергію за період - січень-травень 2024 року в сумі 89 770 грн 56 коп. по точкам обліку споживача 2Z558, 62Z389, 62Z215, які найменуються "житловий масив".

У справі №918/523/25 позивач звернувся із позовом до суду з аналогічним предметом спору за той же період січень-травень 2024 року про стягнення заборгованості за спожиту електроенергію в сумі 89 770 грн 56 коп., обґрунтовуючи свій позов тими ж доводами, які були викладені в заявах по суті спору у справі №918/970/24.

Таким чином, провадження у справі №918/523/25 підлягало закриттю, однак суд першої інстанції ці обставини залишив поза увагою.

Позивач стверджує, що між ТОВ "РОЕК" та Комунальним підприємством "Клесівводоканал" Клесівської селищної ради було укладено договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг від 12.03.2019 №470012940, однак в додатку №1 до вказаного договору, де міститься заява-приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг №1.03/2-РОЕК не вказано дати підписання такої заяви, а також не зазначено дати початку постачання електроенергії.

Рахунки та акти відповідачу за спірний період не надсилалися, докази вручення таких первинних документів у справі відсутні. Крім цього, у рахунку за лютий 2024 чомусь зазначені нарахування за спожиту електроенергію за грудень 2023 року, що не входить до предмета спору.

Заборгованість за грудень 2024 року була стягнута з відповідача рішенням Господарського суду Рівненської області від 11.12.2024 у справі №918/970/24 .

Суд також безпідставно визнав недопустимим доказ, який був наданий відповідачем, а саме лист КП "Клесівводоканал" Клесівської селищної ради, у якому вказано, що точки обліку 62Z558, 62Z389, 62Z215, які найменуються "житловий масив" не включені до об`єктів, за якими КП "Клесівводоканал" Клесівської селищної ради здійснює споживання електроенергії (в тому числі і в період січень-травень 2024 року), оскільки не знаходяться на балансі підприємства.

Договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг від 12.03.2019 року №470012940, якщо він взагалі мав місце, міг бути укладений виключно в порядку процедури закупівель, чого дотримано не було, відтак такий договір є нікчемним в силу закону.

Позивач здійснив розрахунок пені за прострочення виконання зобов`язання за межами строків спеціальної позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про стягнення пені.

За наведеного скаржник вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог є незаконним та необґрунтованим і таким, що ухвалено з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права .

Позивач подав суду апеляційної інстанції відзив, у якому вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено із з`ясуванням всіх обставин та правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні, з таких підстав.

Справа 918/970/24 і справа № 918/534/25, не є тотожними, позаяк у них не збігається предмет позову, тобто матеріально-правові вимоги та обставини, з якими ТОВ "РОЕК" звернувся до суду. Тому суд першої інстанції прийшов законного та обґрунтованого висновку про відмову відповідача про залишення без задоволення клопотання про закриття провадження у справі.

Судом першої інстанції правильно проведено оцінку доказам та доводам, які досліджувалися в суді та, які безпосередньо були наданні учасникам цієї справи щодо підставності та нарахування заборгованості.

На підтвердження наявності заборгованості позивачем долучено первинні документи, а саме: акти прийняття-передавання, рахунки та рахунки-розшифровки за період січень-травень 2024 та інформаційні листи оператора систем розподілу ПрАТ "Рівнеобленерго" від 26.03.2024 № 49-06/2023, та від 11.11.2024 № 49-06/7804.

Постачання позивачем відповідачу електроенергії та прийняття цієї електроенергії відповідачем є безумовною підставою, відповідно до умов договору та чинного законодавства, виникнення у останнього зобов`язання оплатити спожиту електроенергією шляхом здійснення оплати згідно виставлених рахунків на оплату вартості спожитої активної електроенергії.

Оскільки, відповідач не здійснив оплату за спожиту електричну енергію у строки встановлені Договором, суд першої інстанції дійшов до об`єктивного повністю обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Просить залишити апеляційну скаргу Комунального підприємства "Клесівводоканал" Клесівської селищної ради без задоволення, а рішення господарського суду Рівненської області суду від 02.09.2025 у справі № 918/523/25 - без змін.

Скаржник подав відповідь на такий відзив позивача, в якому вказує, що відповідач для укладення Договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг від 12.03.2019 №470012940 не надавав позивачу інформацію про право власності/користування по точкам обліку 62Z558, 62Z389, 62Z215, які найменуються "житловий масив" (житлові будинки, освітлення вулиць, земельні ділянки тощо), оскільки такі об`єкти не перебувають у власності/користуванні відповідача, а також не перебувають на балансі, що унеможливлює постачання електроенергії до вказаних об`єктів.

Для підтвердження цих обставин, представник відповідача звернувся із запитами до ТОВ "РОЕК" та Клесівської селищної ради Сарненського району Рівненської області.

В листі-відповіді від 12.11.2025 №11/3378 ТОВ "РОЕК" надало ствердну відповідь, що безпосередньо Комунальним підприємством "Клесівводоканал" Клесівської селищної ради для ТОВ "РОЕК" запитувані документи не надавались.

У відповіді від 30.10.2025 №1286/04.05 Клесівська селищна рада надала інформацію, що інформація про передання на баланс вищевказаних точок обліку від сільської ради до Комунального підприємства "Клесівводоканал" Клесівської селищної ради відсутня; на балансі Клесівської селищної ради такі точки обліку не перебувають та інформація про їх балансову належність відсутня.

Вважає, що через відсутність вказаних об`єктів (точок обліку) на балансі/в користуванні/у власності відповідача, унеможливлює постачання електроенергії для Комунального підприємства "Клесівводоканал" Клесівської селищної ради до вищевказаних точок обліку з боку ТОВ "РОЕК".

Щодо доданих позивачем до відповіді на відзив адвокатських запитів № 26/25 від 26.09.2025, № 27/25 від 26.09.2025 та листів ТОВ "РОЕК" від 12.11.2025 № 11/3378, Клесівської селищної ради № 1286/04.05 від 30.10.2025, суд апеляційної інстанції вказує таке.

Відповідно до ч. 3 ст.269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов`язаний самостійно з`ясовувати відповідні причини.

Відповідно до висновку щодо застосування статей 80, 269 ГПК України, викладеного Верховним Судом у постанові від 18.06.2020 у справі №909/965/16, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи.

Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен письмово обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає. В той же час, у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Суд апеляційної інстанції також бере до уваги висновок Верховного Суду викладений в постанові від 30.03.2018 у справі № 910/24486/16 за яким неналежне виконання стороною свого процесуального обов`язку з доведення у суді першої інстанції обставин, на які остання (сторона) посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не може бути компенсоване цим учасником судового процесу на наступних етапах розгляду справи (у судах апеляційної чи касаційної інстанцій). В іншому випадку зазначене могло б призвести до безпідставного скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Суд відмічає, що скаржник взагалі не обґрунтовує причину неможливості подання відповідних доказів суду першої інстанції, в тому числі неможливості звернення із відповідними адвокатськими запитами під час розгляду справи судом першої інстанції, отримання відповіді на них та подання відповідних доказів суду першої інстанції.

Крім того, відповідно до усталеної правової позиції Верховного Суду така обставина як відсутність існування доказів на момент звернення до суду з відповідним позовом взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку ст. 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення наведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Тому суд апеляційної інстанції нові докази не приймає та не надає їм оцінки.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при ухвалені рішень норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з такого.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що Типовий договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, передбачений Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими постановою № 312 від 14.03.2018 Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - ПРРЕЕ), та є додатком № 6 до вказаних правил.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" є постачальником універсальних послуг на території Рівненської області згідно з додатком-3 до постанови Регулятора від 26.10.2018 № 1268 "Про затвердження Методичних рекомендацій щодо передачі даних побутових та малих непобутових споживачів постачальнику електричної енергії, на якого відповідно до Закону України "Про ринок електричної енергії" покладається виконання функції універсальної послуги на закріпленій території".

На виконання вимог Закону України "Про ринок електричної енергії" та ПРРЕЕ постачальником (позивачем) розроблено договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, який розміщений на офіційному веб-сайті Позивача за посиланням www.ez.rv.ua.

У зв`язку з реформою у сфері енергетики, на період відокремлення оператора системи розподілу від постачання електричної енергії договірні відносини між споживачами та учасниками ринку електричної енергії (та переходом споживача від постачальника за регульованим тарифом до нового постачальника) були врегульовані пунктом 13 Перехідних положень Закону України "Про ринок електричної енергії", пунктом 7 ПРРЕЕ, якими встановлено, що фактом приєднання споживача до умов договору постачання універсальних послуг (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, що засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної заяви про приєднання, оплата рахунка постачальника універсальної послуги та/або факт споживання електричної енергії.

12.09.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" (постачальник) та Комунальним підприємством "Клесівводоканал" Клесівської селищної ради (споживач) було укладено договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, шляхом підписання заяви-приєднання до умов договору від 12.03.2019 №470012940 (далі Договір; а. с. 7-9, 11), відповідно до п. п. 1.1, 1.2. якого, цей договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови постачання електричної енергії виключно побутовим та малим непобутовим споживачам (Споживач) постачальником універсальних послуг (Постачальник) та укладається сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України шляхом приєднання Споживача до цього договору, згідно із заявою-приєднання, яка є додатком 1 до цього договору.

Умови цього договору розроблені відповідно до Закону України "Про ринок електричної енергії" та ПРРЕЕ, та є однаковими для всіх споживачів.

Відповідно до пункту 2.1 Типового договору за цим договором постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість спожитої (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

Згідно з пунктом 5.1 Типового договору споживач розраховується з постачальником за спожиту електричну енергію за цінами (тарифами), що визначаються відповідно до методики (порядку), затвердженої Регулятором, згідно з обраною споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком 3 до цього Договору.

Пунктом 5.2 Типового договору передбачено, що спосіб визначення ціни за електричну енергію зазначається в комерційній пропозиції постачальника.

Відповідно до пункту 5.3 Типового договору ціна на електричну енергію визначається постачальником у разі дотримання умов надання універсальних послуг, визначених у пункті 3.1 глави 3 цього договору та відповідно до методики (порядку) розрахунку ціни на електричну енергію, затвердженої Регулятором.

Згідно з пунктом 5.8 Типового договору розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць.

Пунктом 5.9 Типового договору передбачено, що розрахунки споживача за цим договором здійснюються на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника (далі - спецрахунок).

При цьому споживач не обмежується у праві здійснювати оплату за цим договором через банківську платіжну систему, он-лайн переказ, поштовий переказ, внесення готівки через касу постачальника, та в інший не заборонений чинним законодавством спосіб.

Оплата вартості електричної енергії за цим договором здійснюється споживачем виключно шляхом перерахування коштів на спецрахунок постачальника.

Оплата вважається здійсненою після того, як на спецрахунок постачальника надійшла вся сума коштів. Спецрахунок постачальника зазначається у платіжних документах постачальника, у тому числі у разі його зміни.

Відповідно до пункту 5.10 Типового договору оплата рахунка постачальника за цим договором має бути здійснена споживачем у строки, визначені в рахунку, але не менше 5 робочих днів від дати отримання споживачем цього рахунка, або протягом 5 робочих днів від строку оплати, зазначеного в комерційній пропозиції, прийнятої споживачем.

Всі платіжні документи, що виставляються постачальником споживачу, мають містити чітку інформацію про суму платежу, порядок та строки оплати, що погоджені сторонами цього Договору, а також інформацію щодо адреси, телефонів, офіційних веб-сайтів для отримання інформації про подання звернень, скарг та претензій щодо комерційної якості постачання електричної енергії та надання повідомлень про загрозу електробезпеки.

Пунктом 6.2 Типового договору визначено обов`язки споживача, зокрема, споживач зобов`язується забезпечити своєчасну та повну оплату спожитої електричної енергії відповідно до умов цього договору та пов`язаних з постачанням електричної енергії послуг згідно з умовами цього договору.

Згідно з пунктом 13.1 Типового договору цей договір укладається на строк, зазначений в комерційній пропозиції, яку обрав споживач, та набуває чинності з дати подання споживачем заяви-приєднання. Умови цього Договору починають виконуватись з дати початку постачання електричної енергії, зазначеної споживачем у заяві-приєднанні.

Положеннями абзацу сьомого пункту 13 розділу 17 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ринок електричної енергії" передбачено, що тариф на послуги постачальника універсальних послуг встановлюється Регулятором відповідно до затвердженої ним методики.

Пунктом 1 Комерційної пропозиції № 1.03/2-РОЕК (додаток № 3 до Договору; а. с. 10) для малих непобутових споживачів, які купують електричну енергію для власного споживання, що не є побутовими споживачами (далі комерційна пропозиція), яка є додатком 3 до Типового договору та оприлюднена на офіційному веб-сайті позивача www.ez.rv.ua, передбачено, що постачання електричної енергії здійснюється за регульованим цінами (тарифами) на електричну енергію, затвердженими НКРЕКП (Регулятор), які включають, в тому числі витрати на розподіл електричної енергії. Ціни (тариф) на електричну енергію розміщуються не пізніше ніж за 20 днів до початку застосування ціни на офіційному веб- сайті Позивача www.enersozbut.rv.uа, у засобах масової інформації, на інформаційних стендах в центрах обслуговування споживачів позивача.

Величина авансових та планових платежів розраховується як добуток вартості заявленого обсягу споживання електричної енергії та цінами (тарифами) на електричну енергію, затвердженими НКРЕКП.

Згідно із пунктом 4 комерційної пропозиції оплата рахунків за електричну енергію здійснюється на поточний рахунок протягом 5-ти робочих днів від дня отримання рахунку-фактури, але не пізніше 20-го числа місяця наступного за розрахунковим .

Відповідно до п. 6 комерційної пропозиції за внесення платежів передбачених умовами договору, з порушенням термінів, визначених цією комерційною пропозицією, споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення платежу враховуючи день фактичної оплати. При цьому пеня нараховується за весь період заборгованості її виникнення, починаючи з першого дня наступного за останнім днем граничного строку внесення плати за спожиту електричну енергію, із встановленням терміну позовної давності щодо її стягнення у 5 (п`ять) років.

В подальшому, 28.09.2020 між позивачем та відповідачем було укладено Додаткову угоду до Договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг від 12.03.2019 № 470012940 (а. с. 13). Додаткова угода підписана позивачем та відповідачем та скріплена їх печатками.

Відповідно до додаткової угоди від 28.09.2020 у зв`язку із приєднанням нового об`єкта електропостачання споживача до Договору сторони вирішили доповнити персоніфіковані дані споживача (додаток № 1 до Договору "Заява-приєднання") рядками такого змісту:

46. смт. Клесів, вул. І.Франка, вул. Котляревського, вул. О.Ворона, вул. Соборності, вул. Журпавликова, вул. С. Баранова-Орла, вул. Незалежності, від. ТП-670 ЕІС-код 62Z558 [найменування: масив житлової забудови (179 ділянок)];

47. смт. Клесів, вул. Соснова, вул. Кузнецова від ТП-631 ЕІС-код 62Z398 [найменування "житловий масив"];

48. с. Карпилівка, вул. Яблунева, від ТП-170 ЕІС-код 62Z215 [найменування "житловий масив" (44 ділянки)"].

Додаток до комерційної пропозиції Договору "Договірні величини споживання електричної енергії" (Додаток № 1 до даної Додаткової угоди, Додаток № 3 до договору) сторони дійшли згоди викласти у новій редакції.

Усі інші умови Договору залишаються незмінними та сторони підтверджують по ньому свої зобов`язання.

Дана додаткова угода набирає чинності з моменту підписання її сторонами та діє протягом строку дії Договору.

Як убачається із Додатку № 1 до Заяви-приєднання, котра підписана керівником відповідача та скріплена печаткою відповідача, об`єкти із відповідними ЕІС-кодами точок комерційного обліку були закріплені за відповідачем (а. с. 12).

Також 03.01.2024 між ТОВ "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" (постачальник), який діє на підставі ліцензії на право провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії споживачу (постанова Регулятора від 14.06.2018 № 429), та КП "Клесівводоканал" Клесівської селищної ради (споживач) укладено договір про постачання електричної енергії споживачу № 14104-ВЦ (далі - Договір від 03.01.2024), згідно з пунктом 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити споживачу електричну енергію для забезпечення електроустановок споживача, а споживач оплатити постачальнику вартість товару у строки та на умовах, встановлених цим договором (а. с. 91-96).

Відповідно до п. 2.3. Договору від 13.11.2023 місце постачання товару (найменування та фактичні адреси площадок вимірювання, ЕІС-коди точок комерційного обліку споживача) визначено у Додатку 4 до Договору від 03.01.2024.

Згідно з пунктом 11.1 Договору від 03.01.2024 договір набирає чинності і вважається укладеним з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2024 включно, а в частині виконання зобов`язань сторонами до повного їх виконання.

Підпунктом 11.1.1 Договору від 13.11.2023 передбачено, що сторони домовилися, що відповідно до ч. 3 ст. 631 ЦК України цей договір розповсюджує свою дію на відносини з 01.01.2024.

Матеріали справи містять додаток 4 до Договору від 03.01.2024 (а. с. 99), який містить перелік місць постачання товару (найменування та фактичні адреси площадок вимірювання, ЕІС-коди точок комерційного обліку Споживача) по точкам комерційного обліку з ЕІС-кодами, зокрема, і по точкам: 19 62Z089 (найменування "Вуличне освітлення; с. Рудня-Карпиловська, вул. Кузнецова"); 20 62Z558 (найменування "Житловий масив"); 21 62Z398 (найменування "Житловий масив"); 22 62Z215 (найменування "Житловий масив").

При цьому, 29.01.2024 між сторонами укладено додаткову угоду № 2 до Договору від 03.01.2024, яка підписана сторонами та скріплена їх печатками та за умовами пункту 1 якої сторони дійшли згоди змінити додаток 4 до Договору від 03.01.2024 та викласти його зміст в новій редакції (а. с. 101 на звороті -102).

Згідно з додатковою угодою № 2 від 29.01.2024 сторони виключили з переліку місць постачання товару по точкам комерційного обліку з ЕІС-кодами: 62Z089 (найменування "Вуличне освітлення; с. Рудня-Карпиловська, вул. Кузнецова"); 62Z558 (найменування "Житловий масив"); 62Z398 (найменування "Житловий масив"); 62Z215 (найменування "Житловий масив"), тобто вказаною додатковою угодою сторони узгодили питання щодо не віднесення таких точок до відповідача.

Пунктом 5 додаткової угоди № 2 від 29.01.2024 передбачено, що додаткова угода набирає чинності з моменту підписання її сторонами та діє протягом строку дії договору. Відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України дія даної додаткової угоди розповсюджується на відносини, що виникли з 01.01.2024.

Таким чином, з 01.01.2024 правовідносини між сторонами щодо точок комерційного обліку з ЕІС-кодами: 62Z089 (найменування "Вуличне освітлення; с. Рудня-Карпиловська, вул. Кузнецова"); 62Z558 (найменування "Житловий масив"); 62Z398 (найменування "Житловий масив"); 62Z215 (найменування "Житловий масив") не регулювалися Договором від 03.01.2024.

Предметом спору у цій справі є наявність/відсутність підстав для стягнення заборгованості відповідача за Договором про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг від 12.03.2019 № 470012940 за ЕІС-кодами точок обліку споживача: 62Z558, 62Z398, 62Z215 за період січень-травень 2024.

На підтвердження позовних вимог позивачем долучено первинні документи, а саме: акти прийняття-передавання, рахунки та рахунки-розшифровки за період січень-травень 2024 (а. с. 14-20).

Зокрема, для здійснення розрахунків за фактично спожиту електричну енергію по особовому рахунку 470012940 постачальник (позивач), на підставі даних комерційного обліку за об`єктом відповідача по ЕІС-коду точки, сформував та виставив споживачу (відповідачу) платіжні документи у паперовій формі за січень-травень 2024 року на загальну суму 89 770 грн 56 коп., а саме:

- рахунок № 470012940/1/1 за січень 2024, Акт 470012940/1/1 за січень 2024 від 31.01.2024; рахунок-розшифровка № 470012940/1/1 за січень 2024: на суму 25 945 грн 92 коп. з ПДВ;

- рахунок № 470012940/2/1 за лютий 2024, Акт 470012940/2/1 за лютий 2024 від 29.02.2024; рахунок-розшифровка № 470012940/2/1 за лютий 2024 на суму 37 960 грн 56 коп. з ПДВ;

- рахунок № 470012940/3/1 за березень 2024, Акт 470012940/3/1 за березень 2024 від 31.03.2024, рахунок-розшифровка № 470012940/3/1 за березень 2024 на суму 24 261 грн 60 коп. з ПДВ;

- рахунок № 470012940/4/1 за квітень 2024, Акт 470012940/4/1 за квітень 2024 від 30.04.2024, рахунок-розшифровка № 470012940/4/1 за квітень 2024 на суму 84 грн 48 коп. з ПДВ;

- рахунок № 470012940/5/1 за травень 2025, Акт /5/1 від 31.05.2024, рахунок-розшифровка № 470012940/5/1 за травень 2024 на суму 1 518 грн з ПДВ.

Також до позовної заяви позивачем долучено лист оператора систем розподілу - ПрАТ "Рівнеобленерго" від 26.03.2024 № 49-06/2023, в якому міститься інформація про обсяги розподілу активної електроенергії (а. с. 23 ).

Із листа-відповіді ПАТ "Рівнеобленерго" № 49-06/7804 від 11.11.2024 адресованої директору ТОВ "РОЕК" на звернення останнього від 11.11.2024 щодо фактичних обсягів розподілу активної електроенергії згідно наданого переліку ЕІС-кодів за період березень-травень 2024 по о/р 470012940 КП "Клесівводоканал" Клесівської селищної ради вбачається, що за ЕІС-кодами точок обліку споживача (відповідача) 62Z558, 62Z398, 62Z215 поставлено:

- у березні 2024 - 9 190 квт*год;

- у квітні 2024 - 32 квт*год;

- у травні 2024 - 575 квт*год (а. с. 23 на звороті).

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги такі положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Щодо закриття провадження у справі.

Обґрунтовуючи наявність підстав для закриття провадження у цій справі, відповідач посилається на те, що Господарським судом Рівненської області розглядалася справа №918/970/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" до Комунального підприємства "Клесівводоканал" Клесівської селищної ради про стягнення заборгованості, зокрема 89 770 грн 56 коп.. основного боргу за період січень-травень 2024 року, пені, 3 % річних та інфляційних втрат на вказану суму по точках обліку споживача 62Z558, 62Z398, 62Z215, які найменуються "житловий масив". В задоволенні позову у вказаній частині судом відмовлено.

У справі №918/523/25 позивач звернувся із позовом до суду з аналогічним предметом спору за той же період січень-травень 2024 року про стягнення заборгованості за спожиту електроенергію в сумі 89 770 грн 56 коп., обґрунтовуючи свій позов тими ж доводами, які були викладені в заявах по суті спору у справі №918/970/24.

Вважає, що провадження у справі №918/523/25 підлягає закриттю з підстав, встановлених п. 3 ч. 1 ст. 231 ГПК України (є таке, що набрало законної сили рішення між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав).

Апеляційний господарський суд зауважує, що закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами (п. 2 ч. 1 ст. 175 ГПК України).

Отже, однією з цілей застосування цих норм процесуального права законодавець визначив, зокрема уникнення можливості формування різних висновків та тлумачень щодо наявних між сторонами обставин та правовідносин, як і уникнення застосування можливості подачі нового позову з тим же предметом, з тих же підстав та між тими ж сторонами, як засобу, направленого на спробу переглянути висновки судів за результатами розгляду попереднього позову, що не відповідатиме принципу юридичної визначеності.

Передумовою для застосування положень п. 2 ч. 1 ст. 175 ГПК України, та, як наслідок, застосування п. 3 ч. 1 ст. 231 цього Кодексу, є наявність двох справ з тотожним суб`єктним складом, предметом та підставами.

Ця підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який уже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

При цьому для закриття провадження у справі необхідна наявність одночасно трьох однакових складових - сторін, предмету, підстав звернення до суду з позовною заявою (постанова Верховного Суду від 02.12.2020 у справі № 904/2759/20).

Згідно з ч. 1 ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п. п. 4, 5 ч. 3 ст. 162 ГПК України позовна заява повинна містити: зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

З наведених норм права вбачається, що позивач у позові повинен зазначити зміст позовних вимог, обставини, якими він обґрунтовує ці вимоги, а також правові підстави позову.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги (такі висновки наведено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19).

Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку. Чинні процесуальні норми Господарського процесуального кодексу України не позбавляють заявника права на розгляд спору про той же предмет, у разі зазначення ним інших підстав позову та надання доказів, якими він обґрунтовує ці підстави (постанови Верховного Суду від 01.11.2022 у справі № 925/1152/21, від 28.06.2023 у справі № 910/1182/23, від 18.03.2021 у справі № 909/783/20, від 16.11.2021 у справі № 910/694/21).

Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога. Правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування, є гарантією прав відповідача на захист проти позову. Підставою позову може бути як один, так і декілька юридичних фактів матеріально-правового характеру.

З урахуванням зазначеного, здійснення судом всебічного аналізу предмета і підстав заявленого позову сприяє з`ясуванню наявності та характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку. Така правова позиція є сталою, послідовною та висловлена у низці постанов Верховного Суду від 26.02.2022 у справі № 06/785/21, від 14.12.2022 у справі № 910/16463/21, від 02.03.2023 у справі № 925/1662/21, від 14.09.2023 у справ № 920/874/22.

У постанові Верховного Суду від 04.09.2024 у справі № 170/499/23 зазначено, що позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Колегією суддів установлено, що Господарський суд Рівненської області рішенням від 11.12.2024 у справі № 918/970/24, котре Північно-західний апеляційний господарський суд постановою від 19.03.2025 залишив без змін, позов задовольнив частково. Стягнув з Комунального підприємства "Клесівводоканал" Клесівської селищної ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" 115 277 грн 85 коп. основного боргу, 44 268 грн 53 коп. пені, 4 300 грн 76 коп. 3% річних, 9 540 грн 69 коп. інфляційних втрат та 2 600 грн 83 коп. витрат зі сплати судового збору.

При цьому, із змісту судових рішень в справі №918/970/24 вбачається предметом позову у цій справі серед іншого було стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію по ЕІС код 62Z558, 62Z389, 62Z215 за період січень-травень 2024 року в сумі 89 770 грн 56 коп. основного боргу, а також пеня, 3 % річних та інфляційні втрати.

Зокрема, відмовляючи у стягненні заборгованості по оплаті за спожиту електричну енергію за період з січня по травень 2024 року, суди у справі № 918/970/24 вказали, що згідно з додатковою угодою № 2 до договору 14104-ВЦ від 03.01.2024, сторони виключили з переліку ЕІС кодів точки (точок) комерційного обліку (62Z558, 62Z389, 62Z215, електрична енергія, яка постачалась на "житлові масиви") та узгодили питання щодо не віднесення таких точок до відповідача, а тому зазначені точки комерційного обліку не закріплені за відповідачем.

Відтак судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" вже зверталося до Комунального підприємства "Клесівводоканал" Клесівської селищної ради про стягнення заборгованості за період січень-травень 2024 року в сумі 89 770 грн 56 коп. основного боргу, а також пені, 3 % річних та інфляційних втрат, водночас підставою позову у справі № 918/970/24 було порушення відповідачем своїх зобов`язань за Договором 14104-ВЦ від 03.01.2024. В той же час підставою позову у справі № 918/523/25 є порушення відповідачем Договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг № 470012940 від 12.03.2019.

Таким чином, що хоча сума вимог, період (січеньтравень 2024 року) та сторони спору в двох справах збігаються, проте підстави позовів у справі № 918/970/24 та № 918/523/25 різні, а саме в справі №918/970/24 підставою було невиконання зобов`язань за договором від 03.01.2024, в той час як у справі №918/523/25 порушення умов договору від 12.03.2019.

Відтак суд першої інстанції правомірно відмовив відповідачу у задоволенні заяви про закриття провадження у цій справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Щодо посилання скаржника на нікчемність Договору.

Закон України "Про публічні закупівлі" визначає правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад. Метою цього Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

В статті 1 Закону України "Про публічні закупівлі" вживаються наступні терміни: замовники - суб`єкти, визначені згідно із статтею 2 цього Закону, які здійснюють закупівлі товарів, робіт і послуг відповідно до цього Закону; послуги - будь-який предмет закупівлі, крім товарів і робіт, зокрема транспортні послуги, освоєння технологій, наукові дослідження, науково-дослідні або дослідно-конструкторські розробки, медичне та побутове обслуговування, найм (оренда), лізинг, а також фінансові та консультаційні послуги, поточний ремонт, поточний ремонт з розробленням проектної документації; предмет закупівлі - товари, роботи чи послуги, що закуповуються замовником у межах єдиної процедури закупівлі або в межах проведення спрощеної закупівлі, щодо яких учасникам дозволяється подавати тендерні пропозиції/пропозиції або пропозиції на переговорах (у разі застосування переговорної процедури закупівлі). Предмет закупівлі визначається замовником у порядку, встановленому Уповноваженим органом, із застосуванням Єдиного закупівельного словника, затвердженого у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 3 Закону України "Про публічні закупівлі" цей Закон застосовується: 1) до замовників, визначених пунктами 1-3 частини першої статті 2 цього Закону, за умови що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 200 тисяч гривень, а робіт - 1,5 мільйона гривень; 2) до замовників, визначених пунктом 4 частини першої статті 2 цього Закону, за умови що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 1 мільйон гривень, а робіт - 5 мільйонів гривень; 3) до замовників, визначених частиною першою статті 2 цього Закону, які здійснюють спрощені закупівлі відповідно до цього Закону та/або укладають договори без використання електронної системи закупівель відповідно до частин другої, третьої і сьомої цієї статті.

При цьому, матеріалами справи підтверджено постачання позивачем відповідачу електричної енергії у період січень-травень 2024 року на загальну суму 89 770 грн 56 коп., тобто менше 200 тис. грн.

Крім того, як вірно було зазначено судом першої інстанції, з врахуванням п. 10 постанови КМУ № 1178 від 12.10.2022 "Про затвердження особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України "Про публічні закупівлі", на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування" замовники, у тому числі централізовані закупівельні організації, здійснюють закупівлі товарів і послуг (крім послуг з поточного ремонту, предмет закупівлі яких визначається відповідно до пункту 3 розділу II Порядку визначення предмета закупівлі, затвердженого наказом Мінекономіки від 15.04.2020 № 708 (далі - послуги з поточного ремонту), вартість яких становить або перевищує 100 тис. гривень, послуг з поточного ремонту, вартість яких становить або перевищує 200 тис. гривень, робіт, вартість яких становить або перевищує 1,5 млн. гривень, шляхом застосування відкритих торгів у порядку, визначеному пунктом 12-1 цих особливостей або розділом "Порядок проведення відкритих торгів" цих особливостей, та/або шляхом використання електронного каталогу для закупівлі товару відповідно до порядку, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2020 № 822 "Про затвердження Порядку формування та використання електронного каталогу", з урахуванням положень, визначених цими особливостями, та/або в порядку, передбаченому пунктом 8 цих особливостей.

Тобто п. 10 Особливостей 1178 передбачає, що для закупівлі послуг на постачання електроенергії договори укладаються за результатами процедури закупівлі відкриті торги. В той же час, такі договори укладаються за результатами тендеру тоді, коли очікувана вартість електричної енергії перевищує 100 тис. грн.

При цьому, як вбачається із матеріалів справи, на період січеньтравень 2024 сторони не обумовлювали ані обсяг, ані очікувану вартість електричної енергії. Це свідчить про відсутність підстав вважати, що між сторонами повинна була мати місце закупівля електричної енергії за результатами тендеру у розумінні Закону України "Про публічні закупівлі".

Отже, посилання відповідача на те, що договір від 12.03.2019 № 470012940 не може породжувати юридичних наслідків через відсутність проведення процедури закупівлі на період січеньтравень 2024 року є безпідставними.

Апеляційний господарський суд бере до уваги, що згідно з п. 3.1.9. ПРРЕЕ споживання електричної енергії без укладення відповідних договорів на роздрібному ринку не допускається.

Відповідно до п. 3.2.6 ПРРЕЕ, укладення споживачем договору про постачання електричної енергії споживачу або договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг відбувається шляхом приєднання споживача до договору на умовах обраної споживачем комерційної пропозиції (додаток до договору).

Колегія суддів зауважує, що якби твердження відповідача про недійсність Договору були б вірними, та за відсутності підтвердженими доказами існування між сторонами у справі інших договорів, на підставі котрих позивач поставляв би відповідачу електричну енергію, то фактично такі відносини були позадоговірними, що в цьому випадку не допускається.

Суд апеляційної інстанції погоджується із місцевим господарським судом, що лист начальника Комунального підприємства "Клесівводоканал" Клесівської селищної ради без номера та без дати, є недопустимим доказом.

В той же час, належними та допустимими доказами відсутності закріплення відповідних точок обліку за відповідачем могли б слугувати, зокрема, балансові документи, інвентаризаційні описи або розпорядчі акти щодо списання об`єктів з балансу.

Водночас лист, складений посадовою особою комунального підприємства в односторонньому порядку, не є належним доказом і не може підтверджувати чи спростовувати ані факт закріплення точок комерційного обліку за відповідачем, ані факт постачання йому електричної енергії.

Матеріали справи містять докази належності відповідачу місць постачання електричної енергії із визначенням трьох спірних точок комерційного обліку з ЕІС-кодами 62Z558, 62Z398, 62Z215. Зазначена належність підтверджується умовами Договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг від 12.03.2019 № 470012940 з урахуванням Додаткової угоди від 28.09.2020, якою відповідні точки обліку були закріплені за відповідачем.

Більше того, із наявних у справі доказів, а саме первинних документів (акти, рахунки, рахунки-розшифровки) вбачається факт постачання та споживання електричної енергії саме у межах дії Договору від 12.03.2019.

Водночас відповідачем не спростовано того факту, що йому постачалася електрична енергія у період січеньтравень 2024 року.

Щодо позовних вимог.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно з ст. 509 ЦК України зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами ст. 193 Господарського кодексу України.

Згідно із ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.

Відповідно до ч. 1 ст. 275 Господарського кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Окремим видом договору енергопостачання є договір постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору постачання електричної енергії споживачу встановлюються Законом України "Про ринок електричної енергії".

Як визначено преамбулою Закону України "Про ринок електричної енергії" цей Закон визначає правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку електричної енергії, регулює відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів, розвитку ринкових відносин, мінімізації витрат на постачання електричної енергії та мінімізації негативного впливу на навколишнє природне середовище.

На підтвердження постачання відповідачу електричної енергії, в період січень 2024 року травень 2024 року на загальну суму 89 770 грн 56 коп. надано:

- рахунок № 470012940/1/1 за січень 2024, Акт 470012940/1/1 за січень 2024 від 31.01.2024; рахунок-розшифровка № 470012940/1/1 за січень 2024: на суму 25 945 грн 92 коп. з ПДВ;

- рахунок № 470012940/2/1 за лютий 2024, Акт 470012940/2/1 за лютий 2024 від 29.02.2024; рахунок-розшифровка № 470012940/2/1 за лютий 2024 на суму 37 960 грн 56 коп. з ПДВ;

- рахунок № 470012940/3/1 за березень 2024, Акт 470012940/3/1 за березень 2024 від 31.03.2024, рахунок-розшифровка № 470012940/3/1 за березень 2024 на суму 24 261 грн 60 коп. з ПДВ;

- рахунок № 470012940/4/1 за квітень 2024 р., Акт 470012940/4/1 за квітень 2024 від 30.04.2024, рахунок-розшифровка № 470012940/4/1 за квітень 2024 на суму 84 грн 48 коп. з ПДВ;

- рахунок № 470012940/5/1 за травень 2025, Акт /5/1 від 31.05.2024, рахунок-розшифровка № 470012940/5/1 за травень 2024 на суму 1 518 грн з ПДВ.

Доводи скаржника про те, що акти та рахунки за січеньтравень 2024 року оформлені в межах Договору від 01.01.2024, а не Договору від 12.03.2019, суд апеляційної інстанції не бере до уваги, незважаючи на наявність у них посилання на договір від 01.01.2024. Водночас суд зазначає, що з матеріалів справи вбачається: зазначені акти та рахунки за період січеньтравень 2024 року містять реквізити відповідача та його особовий рахунок.

Поруч з цим, із вище встановлених обставин вбачається, що 29.01.2024 між сторонами було укладено Додаткову угоду № 2 до Договору від 01.01.2024, якою з переліку місць постачання виключено точки комерційного обліку з ЕІС-кодами 62Z089, 62Z558, 62Z398, 62Z215. За таких обставин акти та рахунки за січеньтравень 2024 року, попри зазначення в них Договору від 01.01.2024, не можуть бути віднесені до цього договору, оскільки відповідні точки комерційного обліку були виключені з нього додатковою угодою від 29.01.2024.

Частинами 1, 2 статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

В силу норм ст. 9 вказаного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Тому, зазначені акти та рахунки підтверджують виконання позивачем зобов`язань за Договором від 12.03.2019, а посилання в них на Договір від 01.01.2024 є технічною помилкою при формуванні первинних документів.

Одночасно, відносно посилання скаржника на те, що в акт та рахунок за лютий 2024 року було включено споживання електроенергії за грудень 2023 року, то апеляційний господарський суд погоджується із оцінкою судом першої інстанції вказаного, як технічною помилкою, допущеною при формуванні документів, оскільки у рахунку-розшифровці за лютий 2024 року відображено лише обсяг споживання за лютий 2024 року, без даних за грудень 2023 року, а у рахунку за січень 2024 року грудневі показники відсутні.

Перевіривши, рахунки, рахунки-розшифровки та акти за січеньтравень 2024, судом встановлено, що в них відображено найменування та адреси точок обліку, тариф грн/квт*год, кількість споживання в кВт/год та загальну суму нараховану за відповідний місяць з урахуванням обсягу поставленої електричної енергії.

До того ж, в постанові Північно-західного апеляційного господарського суду від 19.03.2025 в справі № 918/970/24 встановлено, що:

"…

Крім того у гарантійних листах №68 від 28.03.2023, №274 від 11.09.2024 відповідач визнав наявну в нього заборгованість по особовим рахункам №470012940, №479067004, № та гарантував здійснити оплату.

…".

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Також, із листа-відповіді ПАТ "Рівнеобленерго" № 49-06/7804 від 11.11.2024 адресованої директору ТОВ "РОЕК" на звернення останнього від 11.11.2024 щодо фактичних обсягів розподілу активної електроенергії згідно наданого переліку ЕІС-кодів за період березень-травень 2024 по о/р 470012940 КП "Клесівводоканал" Клесівської селищної ради вбачається, що за ЕІС-кодами точок обліку споживача (відповідача) 62Z558, 62Z398, 62Z215 поставлено:

- у березні 2024 - 9 190 квт*год;

- у квітні 2024 - 32 квт*год;

- у травні 2024 - 575 квт*год.

Апеляційний господарський суд зауважує, що 17.10.2019 набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України, в тому числі змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

При цьому відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що надані позивачем докази на підтвердженні існування між сторонами правовідносин із постачання електричної енергії по точках комерційного обліку з ЕІС-кодами 62Z558, 62Z398, 62Z215, судом оцінені на предмет належності відповідно до ст. 76 ГПК України та ними в сукупності підтверджується, як наявність відповідних правовідносин, так і постачання електричної енергії.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що більш вірогідним є те, що в спірний період саме на підставі Договору від 12.03.2019 і позивачем поставлено відповідачу електричну енергію на загальну суму 89 770 грн 56 коп.

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його в строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Оскільки матеріалами справи не підтверджено оплату відповідачем отриманої від позивача електричної енергії вартістю 89 770 грн 56 коп., то місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про задоволення позову в цій частині.

Щодо нарахування пені понад шість місяців, про що вказано в апеляційній скарзі, то суд апеляційної інстанції вказує, що згідно із ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

В той же час, пунктом 6 Комерційної пропозиції № 1.03/2-РОЕК, серед іншого передбачено, що пеня нараховується за весь період заборгованості її виникнення, починаючи з першого дня наступного за останнім днем граничного строку внесення плати за спожиту електричну енергію, із встановленням терміну позовної давності щодо її стягнення у 5 (п`ять) років.

Тобто, сторони погодили інший строк нарахування неустойки, а відтак нарахування неустойки понад шестимісячний строк, передбачено договором.

Інших доводів щодо незгоди із рішенням суду, в частині стягнення сум неустойки та відсотків річних, апеляційна скарга не містить, а судом апеляційної інстанції не встановлені підстави для виходу за межі доводів апеляційної скарги, які передбачені ч. 4 ст. 269 ГПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що скаржник був почутий і йому надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного провадження тому, відсутні правові підстави для її задоволення.

За наведеного, апеляційний господарський суд погоджується із висновком місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.

В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, рішення Господарського суду Рівненської області від 02.09.2025 у справі № 918/523/25 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Комунального підприємства "Клесівводоканал" Клесівської селищної ради - без задоволення.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275-279, 282 ГПК України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Клесівводоканал" Клесівської селищної ради залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Рівненської області від 02.09.2025 у справі № 918/523/25 - без змін.

2. Справу № 918/523/25 надіслати Господарському суду Рівненської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Мельник О.В.

Суддя Олексюк Г.Є.