РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.12.2025Справа № 910/9996/25

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є. розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

За позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго"

до Комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району"

про стягнення 335 196, 62 грн.

Без повідомлення (виклику) представників учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (далі - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва із позовом до Комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" (далі - відповідач) про стягнення 335 196, 62 грн, з яких: 178 957, 19 грн - основна сума боргу, інфляційні витрати 120 438, 19 грн та 35 801, 24 грн 3 % річних.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору на постачання теплової енергії від 15.01.2016 № 711322-01 в частині своєчасної та повної оплати за спожиту теплову енергію, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість в розмірі 178 957, 19 грн, право вимоги якої набуто позивачем.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.018.2025 позовну заяву Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" залишено без руху.

27.08.2025 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.09.2025 відкрито провадження у справі № 910/9996/25, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

16.09.2025 до Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що додаток № 1 до Угоди від 13.09.2021 не підписаний уповноваженими особами та не скріплений печатками сторін, а також Перелік містить графу про розмір боргу станом на 01.05.2025, а копія додатку 2 має колонку борг станом на 01.03.2024, при тому, що Додаток № 1 мав би укладатися сторонами в момент укладення угоди від 13.09.2021. Крім того, відповідач просить суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності до заявлених позивачем вимог.

23.09.2025 до Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшли пояснення, в яких позивач зазначив, що 11.10.2018 між ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» (далі Кредитор/Постачальник) та КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» (Новий кредитор/Позивач) укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) № 601-18 (далі - Договір цесії), відповідно до якого Публічне акціонерне товариство «КИЇВЕНЕРГО» (АТ «К.ЕНЕРГО») відступило, а КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців (далі - споживачі) щодо виконання ними грошових зобов`язань перед Кредитором з оплати спожитої до 01.05.2018 теплової енергії.

Відповідно до витягу з Додатку № 1 Договору цесії Позивач набув право вимоги заборгованості за спожиту теплову енергію до 01.05.2018 КП «ЦОС Шевченківського району» за особовим рахунком №711322-01 розмір заборгованості складає 178 957,19 грн., яка на день подачі до суду позовної заяви не змінилась, що підтверджується: розрахунком основного боргу за теплову енергію, угодою від 13.09.2021 року, додатком 1, додатком 2, актом звіряння розрахунків станом на 01.04.2021 року, вимогою про сплати заборгованості від 22.03.2024 року.

Позивач звернув увагу суду на те, що 13 вересня 2021 року між КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» та КП «ЦОС Шевченківського району» угоду.

За доводами позивача, договір про відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018 року № 601-18, угода від 13.09.2021 року, додатком 1, додатком 2, актом звіряння розрахунків станом на 01.04.2021 року відповідачем не оскаржені та відсутні рішення про визнання їх недійсними, нікчемними, скасованими.

Позивач зазначив, що обсяг спожитої відповідачем теплової енергії в Гкал., а також щомісячне нарахування по особовому рахунку відображені в Облікових картках споживача за його обліковим записом: №711322-01, а тому просить суд задовольнити позовні вимоги.

26.09.2025 до Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами суду не надано.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

15.01.2016 між Публічним акціонерним товариством "Київенерго" (енергопостачальна організація за договором) та Комунальним підприємством "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" (абонент за договором, відповідач у справі) укладено договір на постачання теплової енергії № 711322-01 (далі - договір), відповідно до якого енергопостачальна організація зобов`язується постачати теплову енергію на потреби: опалення та вентиляції - в період опалювального сезону в кількості та в обсягах згідно з додатком №1.

Відповідно до пункту 2.2.2. договору, енергопостачальна організація зобов`язалася підтримувати середньодобову температуру теплоносія в подавальному трубопроводі на тепловому вводі будівлі згідно з температурним графіком, затвердженим Київською міською державною адміністрацією.

За змістом пункту 2.2.3. договору енергопостачальна організація за договором зобов`язаний при зміні тарифів (додаток № 3 до договору) забезпечувати розміщення інформації про їх змінення на сайті Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго".

Згідно пункту 1.3 додатку №1 до договору передбачено обсяги постачання теплової енергії абоненту здійснюється розподілом теплової енергії в Гігакалоріях по кварталам (для абонентів без приладів обліку- розрахунково; для абонентів, з приладами обліку - згідно заявленої величини).

Відповідно до пункту 2 додатку №4 до договору абонент зобов`язувався до початку розрахункового періоду (місяця) сплачує теплопостачальній організації вартість заявленої у договорі кількості теплової енергії на розрахунковий період, з урахуванням сальдо розрахунків на початок місяця, або оформлює договір про заставу майна, згідно Закону України "Про заставу", як засіб гарантії сплати спожитої теплової енергії.

За змістом пункту 4 додатку №4 до договору сторонами погоджено, що абонентам, що не мають приладів обліку кількість фактично спожитої теплової енергії визначається згідно договірних навантажень з урахування середньомісячної фактичної температури теплоносія від теплових джерел енергопостачальної організації, та кількості годин (діб) роботи тепловикористовуючого обладнання абонента в розрахунковому періоді. Різниця між заявленою та фактично спожитою абонентом тепловою енергією сплачується ним самостійно, не пізніше 15 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Відповідно до пункту 5 додатку 4 до договору, абонент щомісячно з 12 по 15 число самостійно отримує РТМ "Нивки" за адресою: вул. Бакинська, буд. № 2 А: облікову картку фактичного споживання теплової енергії за звітний період; акт звіряння розрахунків на початок розрахункового періоду (один примірник оформленого акту звірки сторона-2 повертає в РТМ), акт виконаних робіт.

Відповідно до пункту 8.1. договору договір набуває чинності з 01.10.2015 та діє до 15.05.2016 року.

На підставі пункту 8.3 договору, припинення дії договору не звільняє абонента від обов`язку повної сплати спожитої теплової енергії.

Відповідно до пункту 8.4 договору, договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін.

11.10.2018 між Публічним акціонерним товариством "Київенерго" (далі - кредитор/постачальник за договором) та Комунальним підприємством Виконавчого органу київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (новий кредитор за договором, позивач у справі) укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) № 601-18 (далі - договір цесії), відповідно до якого кредитор відступив, а новий кредитор набув право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців (далі - споживачі) щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитої до 01.05.2018 теплової енергії.

Згідно п. 3.4.2 Договору цесії Позивач має право на отримання замість Кредитора від споживачів, визначених у Додатку № 1 сплати заборгованостей, право вимоги до яких відступлене за цим договором.

Відповідно до витягу з Додатку № 1 Договору цесії Позивач набув право вимоги заборгованості за спожиту теплову енергію до 01.05.2018 КП «ЦОС Шевченківського району за особовим рахунком №711322-01 у розмірі 178 957,19 грн., що підтверджується: угодою від 13.09.2021 року, додатком 1, додатком 2, актом звіряння розрахунків станом на 01.04.2021 року, вимогою про сплату заборгованості від 22.03.2024 року.

Крім того, відповідно до п. 13 Договору цесії Кредитор відступає, а Новий кредитор/Позивач набуває право вимоги також будь-яких інших, передбачених договорами та чинним законодавством додаткових грошових зобов`язань (неустойка, штраф, пеня), 3% річних, інфляційні нарахування, судові витрати, витрати пов`язані з отриманням боргу та примусовим стягненням та будь-які інші без виключень та обмежень).

Відповідно до п. 3.1.1 Договору цесії сторони договору підтверджують, що на дату підписання Додатку № 1 до цього Договору актами прийому-передачі Кредитор передав Новому кредитору оригінали або засвідчені належним чином копії документів, які підтверджують право вимоги, що відступається, а також інші документи та інформацію (але в будь-якому випадку без виключень та обмежень договори та/або будь-яка первинна документація, яка підтверджує стан розрахунків споживача із кредитором, електронні інформаційні реєстри, бази, розрахунки позовних вимог, що заявлені до стягнення із споживачів у судових спорах, рішення за результатами розгляду яких на дату укладення цього Договору не прийняті, акти звіряння розрахунків).

Відповідно до акту №23 приймання-передавання фізичного носія/пристрою зберігання інформації, на якому записані файли білінгових систем ПК «БІТЕК» та ПК «Уніван-Термал» Позивач прийняв фізичний носій пристрій зберігання інформації (зовнішній жорсткий диск, USB носій в кількості 1 шт.), на якому записана резервна копія бази даних ПК «Уніван-Термал» станом на 01.10.2018 року.

Згідно з витягом з додатку № 1 до договору цесії, позивач прийняв право вимоги до відповідача на суму 178 957, 19 грн за номером договору (особового рахунку № 711322-01).

Листом від 08.04.2019 № 1/5-711322-01 позивач повідомив відповідача про зміну сторони кредитора та необхідність сплатити заборгованість у розмірі 178 957, 19 грн.

З метою підтвердження існування у відповідача заборгованості в розмірі 178 957, 19 грн позивачем до справи надано Угоду від 13.09.2021, в пункті 2 та 3 яких зазначено, що споживач (КП "ЦОС Шевченківського району") підтверджує набуття КП "Київтеплоенерго" права вимоги за договором відступлення на суму 91 360 280 грн 63 коп. згідно Додатку № 1 та підтверджує право вимоги позивача в цій частині.

Пунктом 4 вказаної угоди сторонами також погоджено, що права за договором цесії в частині відступленого права вимоги перейшло до позивача, на підтвердження чого сторонами підписано акт звіряння взаємних розрахунків, що є невід`ємною частиною цієї Угоди (додаток № 2 до угоди).

Позивачем надано до справи Акт звіряння станом на 01.04.2021, в якому відсутня відмітка про те, що він є Додатком до Угоди від 13.09.2021, водночас таким актом зафіксовано визнання КП "ЦОС Шевченківського району" за особовим рахунком № 711322-01наявність заборгованості в розмірі 178 957, 19 грн.

Також, позивачем до справи надано Додаток № 1 до Угоди від 13.09.2021, в якому наведений Перелік комунальних підприємств, що підтверджують заборгованість за спожиту теплову енергію, право вимоги яких відступлене на користь КП "Київтеплоенерго" за договором відступлення права вимоги (цесії) від 11.10.2018 № 601-18.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та договір на постачання теплової енергії № 711322- 01 від 15.01.2016 належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо оплати спожитої теплової енергії за період, у зв`язку з чим в останнього виникла заборгованість в розмірі 178 957, 19 грн на підтвердження чого надано акт звіряння розрахунків від

Позивачем долучено до матеріалів справи акт звіряння розрахунків станом на 01.04.2021, в яких зафіксовано, зокрема, заборгованість відповідача за теплову енергію у розмірі 178 957, 19 грн за договором № 711322-01., який містить підпис та печатку відповідача, облікові картки за період з листопада 2015 по квітень 2018; довідки про нарахування теплової енергії за вищевказаний період; корінці нарядів на підключення, відключення теплової енергії за період листопад 2015 року квітень 2018 року; відомості про споживання теплової енергії за адресою м. Київ, вул. Кирпоноса, 10/8.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечив проти задоволення заявлених позовних вимог, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Правовідносини між теплопостачальною організацією та споживачем в сфері виробництва, транспортування та постачання теплової енергії регулювалися у спірний період спеціальним законодавством, зокрема Господарським кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про теплопостачання", Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 за №1198 (далі - Правила № 1198) та іншими нормативно-правовими актами України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.275 Господарського кодексу України ( тут і далі в редакції, чинний на момент спірних правовідносин), за договором енергопостачання підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Згідно з ч. 6 ст. 276 Господарського кодексу України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених/визначених відповідно до вимог закону.

Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів (ч.7 ст.276 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст.1 Закону України "Про теплопостачання" (в редакції, чинній на момент спірних правовідносин) споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Згідно ст.19 Закону України "Про теплопостачання", споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Згідно з п. 36 Правил №1198 (в редакції, чинні на момент спірних правовідносин) теплопостачальна організація зобов`язується забезпечувати протягом обумовленого в договорі часу безперервне постачання теплової енергії (за винятком нормативно встановлених перерв), підтримувати параметри теплоносія, що подається з колекторів джерела теплової енергії, на вході в теплову мережу споживача теплової енергії відповідно до температурного графіка теплової мережі, не допускаючи відхилення параметрів, визначених договором.

Як зазначено судом вище, позивачем у даній справі пред`явлено вимоги про стягнення заборгованості з теплопостачання за період з листопада 2015 року по квітень 2018 року включно у розмірі 178 957, 19 грн (право вимоги на яку виникло згідно договору цесії № 1).

Обсяг спожитої відповідачем теплової енергії в Гкал, а також щомісячне нарахування по особовому рахунку НОМЕР_1 01 відображені в облікових картках споживача за його обліковим записом №7111322-01, копії яких надані позивачем та в довідках про нарахування.

Матеріалами справи підтверджено, що в спірні періоди енергопостачальна організація поставила відповідачу теплову енергію відповідно до договору № 711322-01 на постачання теплової енергії від 15.01.2016.

Отримання відповідачем послуг теплопостачання підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме: корінцями нарядів на включення та відключення об`єкту теплоспоживання; обліковими картками (помісячно), що підтверджують порядок нарахування, враховуючи обсяг спожитої теплової енергії відповідачем (як частки опалювальної площі будівлі), кількість діб/годин роботи (споживання) та її вартість.

Згідно із ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено судом вище, пунктом 2 додатку №4 до договору "Порядок розрахунків за теплову енергію" передбачено, що абонент до початку розрахункового періоду (місяця) сплачує енергопостачальній організації вартість заявленої у договорі кількості теплової енергії на розрахунковий період, з урахуванням сальдо розрахунків на початок місяця. В той же час, різниця між заявленою та фактично спожитою абонентом тепловою енергією сплачується ним самостійно, не пізніше 15 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Тобто остаточний розрахунок за місяць споживання мав бути здійснений не пізніше 15 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно з ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів на підтвердження сплати заборгованості за спожиту від ПАТ "Київенерго" теплову енергію до 01.04.2018 у розмірі 178 957, 19 грн.

Як встановлено судом вище, позивач набув право вимоги до відповідача відповідно до договорів про відступлення права вимоги (цесії) № 601-18.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України унормовано, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина 1 ст. 516 ЦК України визначає, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

13.09.2021 між сторонами у цій справі укладено угоду, відповідно до п. 2 яких КП "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" підтверджує набуття КП "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" права вимоги за договорами про відступлення права вимоги (цесії) №601-18 та згідно додатків № 1, зокрема на суму 178 957, 19 грн.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає обґрунтованими доводи позивача щодо наявності заборгованості відповідача з оплати послуг по теплопостачанню з листопада 2015 року по квітень 2018 року в розмірі 178 957, 19 грн

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, позовну заяву було подано до суду 08.08.2025, що підтверджується відміткою канцелярії суду про її прийняття.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відтак, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

За статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Суд зазначає, що відповідно до статті 262 ЦК України, заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Відповідно до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Предметом спору у справі є періодичні платежі, а отже строк позовної давності застосовується щодо кожного періоду (місяця), за який виникла заборгованість, з урахуванням кінцевого строку оплати - не пізніше 15 числа місяця, наступного за розрахунковим щодо теплової енергії, поставленої у період листопад 2015 квітень 2018.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) " (далі - Закон № 540-IX) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.

Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22) та підтримала в постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24.

Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.

Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.

Законом України від 15.03.2022 року № 2120-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17.03.2022 року.

Надалі Законом України від 08.11.2023 року № 3450-ІХ "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини" (далі Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХнабрав чинності 30.01.2024 року.

Відповідно до Закону України "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності" пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., №№ 40-44, ст. 356) виключено.

З урахуванням викладеного, строк позовної давності для вимог щодо стягнення з відповідача суми основного боргу за період з листопада 2015 року по березень 2017 року станом на день звернення з позовом до суду є таким, що сплив.

В той же час з квітня 2017 року (виконання зобов`язання мало бути виконано не пізніше 15 травня 2017) по квітень 2018 року закінчення строку позовної давності щодо цих вимог припало на період дії карантину, а отже строк позовної давності відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України продовжено, в подальшому строки було продовжено та зупинено на підставі пункту19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, і вони не закінчились на момент звернення до суду з цим позовом.

З урахування викладеного, суд відмовляє у задоволені позовних вимог про стягнення заборгованості в розмірі 163 327, 62 грн за період з листопада 2015 по березень 2017 та задовольняє позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 15 629, 57 грн за період з квітня 2017 по квітень 2018.

При цьому, суд зазначає, що акти звірки розрахунків підписані станом на 01.04.2021, угода підписана між сторонами 13.09.2021, тобто після закінчення строків позовної давності щодо боргу за період з листопада 2015 року по березень 2017, а переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Жодних поважних причин пропуску строку позовної давності позивачем не наведено.

Щодо позовних вимог про стягнення 120 438, 19 грн інфляційних втрат та 35 801, 24 грн 3 % річних то суд зазначає таке.

Згідно з приписами частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Оскільки заборгованість відповідача перед позивачем за спожиту відповідачем від ПАТ "Київенерго" теплову енергію до 01.05.2018 (за період з листопада 2015 року по квітень 2018 року) підлягає задоволенню в розмірі 15 629, 57 грн, то, вказана сума є базою для нарахування 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання зі сплати за спожиту відповідачем теплову енергію до 01.04.2018.

Нарахування 3% річних та інфляційних втрат позивач здійснює за період з 01.11.2018 по 30.06.2025 (в межах строків позовної давності, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням).

За перерахунком суду, здійсненим за період з 01.11.2018 по 30.06.2025 на суму 15 629, 57 грн, суд встановив, що інфляційні втрати становлять 15 342, 00 грн та 3 % річних у розмірі 3 164, 02 грн, а тому вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст.78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Саме на позивачеві лежить процесуальний тягар доведення суду першої інстанції підстав, розміру, строку обчислення боргу шляхом надання суду деталізованого розрахунку усіх заявлених позивачем сум. Водночас, відповідач вправі надати відповідні заперечення щодо позовних вимог та здійснити контррозрахунок таких сум. Як розрахунок позивача, так і контррозрахунок відповідача повинні бути аргументованими, щоби суд, аналізуючи відповідні докази та аргументи учасників справи, виконував функцію здійснення правосуддя, а не змушений би був, в іншому випадку, виконувати обчислення, тобто здійснювати дії, покладені законом на учасників справи.

Аналогічна правова позиція викладені у постанові Верховного Суду від 21.11.2019 у справі №910/1265/17.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

З урахуванням встановлених обставин, відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО" до Комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району", а саме в частині стягнення 15 629, 57 грн основного боргу, 15 342, 00 грн та 3 % річних у розмірі 3 164, 02 грн.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Комунального підприємства виконавчого органу Київради до Комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" про стягнення 335 196, 62 грн задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" (адреса: 03190, місто Київ, вулиця Кирпоноса, будинок 10/8; ) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (адреса: 01001, місто Київ, площа Івана Франка, будинок 5; ) суму основного боргу у розмірі 15 629 (п`ятнадцять тисяч шістсот двадцять дев`ять) грн 57 коп, 3 % річних у розмірі 3 164 (три тисячі сто шістдесят чотири) грн 02 коп, інфляційні втрати у розмірі 15 342 (п`ятнадцять тисяч триста сорок дві) грн 00 коп, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 512 (п`ятсот дванадцять) грн 03 коп.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 19.12.2025.

Суддя М.Є. Літвінова