ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" грудня 2025 р. Справа № 924/921/25

м. Хмельницький

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Музики М.В., за участю секретаря судового засідання Крупської В.В., розглянувши справу

за позовом заступника керівника Шепетівської окружної прокуратури, м. Шепетівка Хмельницької області, в інтересах держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації, м. Хмельницький,

до Білогірської селищної ради, смт Білогір`я Шепетівського району Хмельницької області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Спеціалізоване лісогосподарське комунальне підприємство "Орлан" Білогірської селищної ради смт Білогір`я Шепетівського району Хмельницької області

про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення із кадастровим номером :05:007:0001, площею 16,8224 га,

представники сторін:

позивача: не з`явився;

відповідача: Теребій Р.В. (в режимі ВКЗ);

третьої особи: адвокат Підопригора Р.Б. (в режимі ВКЗ);

прокуратури: Ткачук Н.С.

ВСТАНОВИВ:

прокурор в інтересах позивача звернувся з позовом до суду, у якому просить витребувати земельну ділянку лісогосподарського призначення із кадастровим номером :05:007:0001, площею 16,8224 га.

Вимоги мотивує тим, що спірна земельна ділянка лісогосподарського призначення, яка розташована за межами населеного пункту, всупереч положенням ст.ст. 1, 5, 8, 17 Лісового кодексу України та ст.ст. 3,12, 19, 20, 55, 84, 122 Земельного кодексу України передана з державної у комунальну власність відповідача.

Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 09.09.2025 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 07.10.2025 року; також задоволено клопотання відповідача та залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Спеціалізоване лісогосподарське комунальне підприємство "Орлан" Білогірської селищної ради смт Білогір`я Шепетівського району Хмельницької області.

Ухвалою суду від 07.10.2025 року відкладено підготовче засідання на 04.11.2025. Ухвалою суду від 04.11.2025 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 25.11.2025. Ухвалою суду від 25.11.2025 відкладено підготовче засідання на 05.12.2025.

Ухвалою суду від 05.12.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.12.2025.

Прокурор в судовому засіданні вимоги позову підтримав, наполягає на їх задоволенні.

Позивач не з`явився на судовий розгляд спору, жодних клопотань від нього не надходило.

Представник відповідача в судовому засіданні та у відзиві вважає заявлені прокурором позовні вимоги безпідставними. Наголошує, що спірна земельна ділянка перебуває у комунальній власності з 01.01.2013.

Прокурор у відповіді на відзив зауважує, що спірна земельна ділянка на час її передання в користування третій особі належала до державної форми власності. В подальшому, 01.01.2013 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06.09.2012, яким частину 2 статті 83 Земельного кодексу України викладено у новій редакції, зокрема зазначено про те, що у комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; та після частини другої доповнено новою частиною такого змісту: «земельні ділянки державної власності, які передбачається використати для розміщення об`єктів, призначених для обслуговування потреб територіальної громади (комунальних підприємств, установ, організацій, громадських пасовищ, кладовищ, місць знешкодження та утилізації відходів, рекреаційних об`єктів тощо), а також земельні ділянки, які відповідно до затвердженої містобудівної документації передбачається включити у межі населених пунктів, за рішеннями органів виконавчої влади передаються у комунальну власність».

З викладеного прокурор виснує, що вказана норма не передбачала автоматичне набуття права комунальної власності у зв`язку із перебуванням земельної ділянки у постійному користуванні комунального підприємства, а частина друга визначає необхідність прийняття рішення органом виконавчої влади.

Натомість за інформацією Хмельницької обласної військової адміністрації від 11.02.2025 №99/24-12-1358/2025 рішення про вилучення із державної власності земельної ділянки лісогосподарського призначення із кадастровим номером :05:011:0001 та про передачу її в комунальну власність, як того вимагає ст. 117 Земельного кодексу України, відсутнє.

При цьому, як зазначає прокурор, 27.05.2021 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», згідно якого внесено низку змін до Земельного кодексу України. Так, розділ Х Перехідних положень ЗК України доповнено пунктом 24, яким визначено, що з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель, зокрема, лісогосподарського призначення.

Так, спірна земельна ділянка надавалась у постійне користування Спеціалізованому лісогосподарському комунальному підприємству «Орлан» як спеціалізованому лісогосподарському підприємству, що передбачає лише правомочності щодо володіння та користування нею (ст. 92 Земельного кодексу України); право постійного користування не може змінювати право власності на земельну ділянку, власником якої є держава.

Прокурор додатково звертає увагу, що не відповідають дійсності пояснення СЛКП «Орлан» Білогірської селищної ради про зміну 24.12.2020 лише його найменування, оскільки рішенням Білогірської районної ради від 18.09.2020 №15-47/2020 його передано із спільної власності територіальних громад Білогірського району у власність Білогірської селищної ради, а рішенням Білогірської селищної ради від 09.10.2020 №04-32/2020, відповідно, його прийнято у власність селищної ради, тобто змінено власника вказаного комунального підприємства. Станом на 01.01.2013 власником комунального підприємства була Білогірська районна рада, а на момент реєстрації прав на спірну земельну ділянку Білогірська селищна рада.

Вказані обставини, на переконання прокурора, спростовують твердження відповідача та третьої особи про наявність підстав для реєстрації прав на спірну земельну ділянку у зв`язку із перебування спірної земельної ділянки у постійному користуванні відповідної територіальної громади.

Відповідач у запереченнях на відповідь на відзив наголошує на перебуванні спірної земельної ділянки у комунальній власності з 01.01.2013 та безпідставності доводів прокурора про зміну засновника третьої особи, позаяк, на переконання селищної ради, підприємство залишається тим самим суб`єктом господарювання з незмінним кодом ЄДРПОУ.

Представник третьої особи під час судового засідання та у поясненнях просить відмовити в задоволенні позову, позаяк спірна земельна ділянка перебувала станом на 01.01.2013 в постійному користуванні комунального підприємства.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

На підставі розпорядження Білогірської районної державної адміністрації №9 від 18.01.2006 року Білогірському спеціалізованому комунальному підприємству "Орлан" видано Державний Акт серія ЯЯ№0339352 від 09.03.2006 на право постійного користування земельною ділянкою для ведення лісового господарства площею 16,822 га із кадастровим номером :05:007:0001.

Згідно Витягу з Державного земельного кадастру, земельна ділянка з кадастровими номером :05:007:0001 площею 16,822 га відноситься до земель лісогосподарського призначення, вид цільового призначення: 09.01 Для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг.

Відповідно до Інформацій з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру право власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, спірна земельна ділянка зареєстрована 07.02.2023 на праві власності Білогірської селищної ради Шепетівського району Хмельницької області. Підставою державної реєстрації зазначено Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" №5245-VІ від 05.03.2015 року.

Хмельницька обласна державна адміністрація у листі від 29.01.2025, адресованому прокуратурі, зазначила про те, що нею не вживались заходи, в тому числі, у судовому порядку, для повернення спірної у даній справі земельної ділянки по причині обмеженого фінансування.

З вищевикладеного, прокурор в інтересах позивача звернувся з даним позовом до суду.

Позиція суду.

Щодо підстав представництва прокурором інтересів держави.

Відповідно до ст. 44 Господарського процесуального кодексу України усі фізичні і юридичні особи здатні мати процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, боржника (процесуальна правоздатність).

Враховуючи особливий процесуальний статус прокурора в господарському процесі як особи, яка відповідно до ст.ст. 4, 53, 55 ГПК України наділена правом звернення до суду в інтересах іншої особи - держави, процесуальна правоздатність у нього настає з моменту виникнення відповідної компетенції або передбачених законом повноважень.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України визначено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, визначеним законом.

Відповідно до ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду із позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно з ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

"Інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17).

Відповідно до ст. 14 Конституції України, ст. 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Згідно зі ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Статями 7, 8 Лісового кодексу України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

У державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності.

Ліси - унікальне національне багатство України, стратегічний ресурс держави, екологічне і соціальне значення якого переважає суто економічне.

Світовим співтовариством ліс визнаний найважливішим чинником у запобіганні кліматичних змін, покращенні екологічних умов життя людей, пом`якшенні негативної дії природних факторів.

Таким чином, потенційне порушення вимог земельного та лісового законодавства при вилученні із державної власності, зміні цільового призначення земель лісогосподарського призначення для не лісогосподарських цілей безумовно має значний суспільний інтерес.

До того ж, Велика Палата Верховного Суду при розгляді справ № 488/5027/14-ц, № 488/6211/14-ц, № 183/1617/16, № 367/2022/15-ц у подібних правовідносинах дійшла висновку, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку фізичних чи юридичних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, не погіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (ч. 3 ст. 13, ч. 7 ст. 41, ст. 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (ст.ст. 18, 19, п. а ч. 1 ст. 91 Земельного кодексу України), які набуваються лише згідно із законом (ст. 14 Конституції України).

За таких обставин, "суспільним", "публічним" інтересом звернення прокурора до суду з вимогою про повернення земельних ділянок лісогосподарського призначення є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - зміни власника земель лісового фонду та прийняття її у комунальну власність, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. "Суспільний", "публічний" інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом усунення порушень.

В свою чергу, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 у кожному випадку звернення до суду в інтересах держави, перед тим, як визначити коло відповідачів, прокурор має встановити, насамперед: (а) суб`єкта, якому належать повноваження звертатися до суду за захистом відповідного права або інтересу; (б) ефективний спосіб захисту такого права чи інтересу; (в) залежно від установленого коло відповідачів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі №925/1133/18 наведено правовий висновок, зокрема про те, що:

1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо: орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси; орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;

2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо: відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц.

Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру", застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло і з власності держави), а також таких чинників як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.

Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва у позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі немає, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01.04.2008 № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Відповідно до ст. 16 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" місцеві державні адміністрації в межах, визначених Конституцією і законами України, здійснюють на відповідних територіях державний контроль за використанням та охороною лісів, надр, води, атмосферного повітря, рослинного і тваринного світу та інших природних ресурсів.

Статтею 21 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" передбачено, що місцеві державні адміністрації розпоряджаються землями державної власності відповідно до закону.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 28 цього Закону для реалізації наданих повноважень місцеві державні адміністрації мають право звертатися до суду та здійснювати інші функції і повноваження у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 68/2022 "Про утворення військових адміністрацій" для здійснення керівництва у сфері забезпечення оборони, громадської безпеки і порядку створено Хмельницьку обласну військову адміністрацію.

Згідно з п. а) ч. 1 ст. 17 Земельного кодексу України до повноважень місцевих державних адміністрацій в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Лісового кодексу України Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території передають у власність, надають у постійне користування для ведення лісового господарства земельні лісові ділянки, що перебувають у державній власності, на відповідній території, приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст обласного значення.

У постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Хмельницька обласна військова адміністрація у листі від 29.01.2025 зазначила про обмежене фінансування для захисту права позивача у спірних правовідносинах та наголосила, що не заперечує проти вжиття прокуратурою заходів представницького характеру.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 10.08.2021 у справі № 923/833/20 щодо належного виконання вимог ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" та оцінки бездіяльності органу зауважив, що суд, встановлюючи підстави представництва прокурора, повинен здійснити оцінку не тільки щодо виконання ним обов`язку попереднього (до звернення до суду) повідомлення відповідного суб`єкта владних повноважень, яке є останнім перед безпосереднім поданням позову до суду, а й наявні у справі інші докази щодо обставин, які йому передували, зокрема, попереднього листування між прокурором та зазначеним органом, яке за своїм змістом може мати різний характер.

Якщо попереднє листування свідчить про те, що воно мало характер інформування відповідного органу про вже раніше виявлені прокурором порушення, а відповідний орган протягом розумного строку на таку інформацію не відреагував або відреагував повідомленням про те, що він обізнаний (у тому числі до моменту отримання інформації від прокурора) про таке порушення, але не здійснював та/або не здійснює та/або не буде здійснювати захист порушених інтересів, то, у такому випадку, наявні підстави для представництва, передбачені абз. 1 ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

З огляду на наявне в матеріалах справи листування прокуратури та позивача, суд доходить висновку, що уповноваженим органом своєчасних заходів щодо усунення перешкод у використанні власником земельної ділянки лісогосподарського призначення не вжито, що є підставою для звернення прокурора з цим позовом до суду в інтересах держави.

Таким чином, Шепетівською окружною прокуратурою належним чином обґрунтовано та доведено наявність підстав для представництва інтересів держави в особі у порядку ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

Щодо суті спору.

Стаття 236 ГПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (такі висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14 та постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/23369/17, від 05.03.2025 у справі № 916/2121/24).

Вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18, постанови Верховного Суду від 15.08.2023 у справі № 906/1175/18, від 22.02.2022 у справі № 910/2330/21, від 06.09.2022 у справі № 910/9228/21, від 29.11.2022 у справі № 910/745/20, від 01.07.2021 у справі № 910/7029/20, від 01.09.2020 у справі № 910/14065/18).

Верховний Суд неодноразово зауважував, що відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2020 у справі № 916/3146/17, від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц, постанови Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17, від 29.08.2023 у справі № 910/5958/20 та від 22.03.2023 у справі № 509/5080/18).

Як встановлено судом, на підставі розпорядження Білогірської районної державної адміністрації від 18.01.2006 № 9 Білогірському спеціалізованому комунальному підприємству «Орлан» (наразі - СЛКП «Орлан») видано державний акт серії ЯЯ№0339352 від 09.03.2006 на право постійного користування земельною ділянкою для ведення лісового господарства площею 16,822 га із кадастровим номером :05:007:0001.

07.02.2023 на підставі Закону № 5245-VI у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за Білогірською селищною радою зареєстровано право комунальної власності на спірну земельну ділянку.

На час видання розпорядження від 18.01.2006 № 9 правовідносини щодо набуття у постійне користування земельних ділянок лісогосподарського призначення були врегульовані нормами ЛК України від 21.01.1994 № 3852-XII, у редакції від 31.03.2005 та ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III, у редакції від 01.01.2006.

Так, відповідно до частин 1, 2, 4 статті 9 ЛК України (у редакції, чинній на час видання відповідного розпорядження) користування земельними ділянками лісового фонду може бути постійним або тимчасовим.

У постійне користування земельні ділянки лісового фонду надаються спеціалізованим лісогосподарським підприємствам, іншим підприємствам, установам, організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства, а також для спеціального використання лісових ресурсів, потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Право постійного користування земельними ділянками лісового фонду посвідчується державним актом на право постійного користування землею.

При цьому на час видання розпорядження від 18.01.2006 № 9, землі лісового фонду могли перебувати у державній, комунальній та приватній власності (частина 1 статті 56 ЗК України у відповідній редакції).

Згідно з частиною 1 статті 57 ЗК України (у редакції, чинній на час видання відповідного розпорядження) земельні ділянки лісового фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, а на умовах оренди - іншим підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи, для ведення лісового господарства, спеціального використання лісових ресурсів і для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування по наданню земельних ділянок юридичним особам у постійне користування, встановлено статтею 122 ЗК України (у редакції, чинній на час видання відповідного розпорядження)

Так, частиною 3 цієї статті передбачено, що районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для:

а) сільськогосподарського використання;

б) ведення лісового і водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті;

в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо).

Тобто, передаючи спірні земельні ділянки у постійне користування Білогірському спеціалізованому комунальному підприємству «Орлан» (наразі - СЛКП «Орлан»), Білогірська районна державна адміністрація діяла у межах своїх повноважень, встановлених чинним на час видання відповідного розпорядження законодавством.

У подальшому, з 01.01.2013 набув чинності Закон № 5245-VI. Так, відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються: а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах «а» і «б» пункту 4 цього розділу.

Пунктом 7 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону встановлено, що з дня набрання чинності цим Законом землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими.

Згідно з пунктом 9 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 5245-VI право власності на земельні ділянки державної та комунальної власності, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, реалізується після державної реєстрації права власності на відповідну земельну ділянку.

Законом України від 14.05.2013 № 233-VII пункт 9 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 5245-VI змінено. Відповідно до цієї редакції пункту 9 державна реєстрація речових прав на земельні ділянки державної та комунальної власності, зазначених у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється в порядку, встановленому законом.

Отже, з огляду на наведені положення законодавства, а також ураховуючи обставини перебування на час набрання чинності Законом № 5245-VI спірних земельних ділянок у постійному користуванні Білогірського спеціалізованого комунального підприємства «Орлан» (у подальшому перейменовано у СЛКП «Орлан», власником якого є Білогірська селищна рада), такі земельні ділянки з дня набрання чинності зазначеним Законом є землями комунальної власності.

З урахуванням наведеного, Білогірська селищна рада набула права власності на спірні земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні її комунального підприємства, в силу Закону № 5245-VI, що свідчить про відсутність порушення права позивача, за захистом якого прокурор звернувся до суду з відповідним позовом.

Оскільки відсутність порушення права та/або законного інтересу позивача є самостійною та достатньою підставою для відмови у позові, суд дійшов висновку про те, що у позові слід відмовити з цих підстав.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 03.12.2025 у справі №924/345/25 та від 10.12.2025 у справі №924/91/25.

З огляду на відсутність порушення права позивача в даному випадку, що є самостійною підставою для відмови в позові, суд не аналізує подальші доводи сторін у справі.

Відповідно до ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Положення ст.76, 77 ГПК України передбачають, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й відрізних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежновід характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, позиції Верховного Суду, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Витрати зі сплати судового збору покладаються на прокуратуру у зв`язку з відмовою в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 20, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

в задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення 18.12.2025

Суддя М.В. Музика

Віддрук. у 1 прим.: 1 - до справи; учасникам справи в ел. кабінет