ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" листопада 2025 р. Справа№ 910/7509/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсака В.А.

суддів: Євсікова О.О.

Алданової С.О.

за участю секретаря судового засідання: Замай А.О.,

за участю представників учасників справи:

від позивача: Чиркіна Л.Ю.

від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод"

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2025

у справі № 910/7509/25 (суддя Павленко Є.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "І.П.С. Трейд"

до Приватного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод"

про стягнення 646 684,31 грн,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

13.06.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "І.П.С. Трейд" (далі - Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод" (далі - Завод) 646 684,31 грн, з яких: 611 050,00 грн - основна заборгованість, 13 711,00 грн - інфляційні втрати, 18 363,02 грн - пеня, 3 560,29 грн - три проценти річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем покладених на нього зобов`язань за договором поставки від 12 грудня 2024 року № 12/12 в частині повної та своєчасної оплати переданого позивачем товару.

Правовою підставою позову позивач обрав норми статей 525, 526, 530, 610, 625, 626, 627, 629 ЦК України та статей 173, 174, 179, 193 ГК України.

Доводи та заперечення відповідача

Відповідач з позовом не погодився, посилаючись на необґрунтованість розрахунку штрафних санкцій, заявлених до стягнення Товариством.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.08.2025 у справі №910/7509/25 позовні вимоги задоволено частково, стягнено з Приватного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "І.П.С. Трейд" 611 050,00 грн основної заборгованості, 13 711,00 грн інфляційних втрат, 3 510,07 грн трьох процентів річних, 18 114,11 грн пені та 7 756,62 грн судового збору. В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення, з посиланням на ст.ст. 11, 253, 255, 509, 526, 530, 546, 549, 612, 625, 712 ЦК України, ст.ст. 193, 230 ГК України, мотивовано підтвердженням наявними у справі доказами факту неналежного виконання відповідачем умов договору в частині оплати вартості поставленого товару в сумі 611 050,00 грн.

В частині позовних вимог про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних, суд першої інстанції встановив невірність визначення позивачем початку періоду прострочення виконання грошового зобов`язання, а тому дійшов висновку про часткове задоволення даних вимог згідно проведеного ним власного розрахунку.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з цим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати в частині стягнення 3% річних, інфляційних витрат та пені та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Зокрема, апелянт посилається на те, що на його думку нарахування та стягнення з відповідача будь-яких санкцій в період дії форс-мажорних обставин (війни) є незаконним, оскільки:

- за чинним законодавством особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності, якщо вона доведе, що порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (ст. 617 ЦК України, ч. 2 ст. 218 ГК України);

- пунктом 7.1. Договору передбачено: «Сторони домовилися, що у випадку виникнення форс-мажорних обставин (дії непереборної сили, які не залежать від волі Сторін) а саме: війни, військових дій, блокади, ембарго, інших міжнародних санкцій, інших дій держав, які створюють виконання Сторонами своїх зобов`язань неможливим, пожеж інших стихійних лих або сезонних природних явищ, таких як замерзання моря, протоків, портів тощо, закриття колій, протоків, каналів, перевалів тощо сторони звільняються від виконання своїх зобов`язань на період дії перерахованих.

Доводи та заперечення позивача

У своєму відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що відповідач помилково застосовує положення Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) та Договору поставки №12/12 від 12.12.2024, укладеного між Сторонами (надалі - Договір), які стосуються дії форс-мажорних обставин та посилається на дію воєнного стану як на обставину непереборної сили, яка передбачає звільнення боржника від сплати штрафних санкцій з наступних підстав:

- сплата трьох процентів річних та інфляційних втрат за своєю правовою природою не мають характеру штрафних санкцій, а є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові;

- воєнний стан сам по собі не звільняє від відповідальності за прострочення (у т.ч. від штрафних санкцій за договором);

- ПрАТ «Київський маргариновий завод» не надало жодного сертифіката чи іншого документального підтвердження того, що саме воєнний стан унеможливив виконання його грошових зобов`язань перед позивачем;

- згідно п. 7.2. Договору визначено, що сторона, яка не виконує своїх зобов`язань, повинна повідомити іншу сторону про перешкоду та її вплив на здатність виконання зобов`язання. Жодного повідомлення щодо настання форс-мажору та відповідного підтверджуючого документу на адресу позивача від відповідача не надходило. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідач повідомляв позивача про настання таких обставин або подавав відповідний сертифікат ТПП.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.09.2025 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А., судді: Євсіков О.О., Алданова С.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.09.2025 постановлено витребувати у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/7509/25. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги до надходження матеріалів справи з Господарського суду першої інстанції.

11.09.2025 матеріали справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.09.2025 апеляційну скаргу залишено без руху на підставі ст.ст. 174, 234, 258, 260 ГПК України у зв`язку з відсутністю доказів сплати судового збору. Роз`яснено скаржнику, що протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали останній має право усунути недоліки зазначені у її мотивувальній частині, надавши суду відповідні докази.

22.09.2024 недоліки апеляційної скарги усунено.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.09.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2025 у справі №910/7509/25. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 24.11.2025. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 17.11.2025 (включно). Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 17.11.2025 (включно). Участь у судовому засіданні для учасників справи не визнано обов`язковою.

Явка представників учасників справи

Представник позивача в судовому засіданні 24.11.2025 підтримав вимоги своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити.

В судове засідання 24.11.2025 представник відповідача не з`явився, просив здійснити розгляд справи без його участі.

За змістом ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції з метою дотримання прав сторін на судовий розгляд справи упродовж розумного строку, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховуючи те, що явка представників сторін обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасника справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача.

Межі перегляду справи судом апеляційної інстанції

Згідно зі ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення присутніх учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Суд першої інстанції, на підставі сукупності належних та допустимих доказів встановив такі обставини правовідносин сторін.

12 грудня 2024 року між Заводом та Товариством було укладено договір поставки №12/12, за яким останнє зобов`язалось у порядку і на умовах, визначених цією угодою, поставити відповідачу товар дозатори з гвинтовим ковпачком, а Завод прийняти вказану продукцію та здійснити її оплату.

На виконання умов вказаного правочину Товариство поставило, а Завод прийняв обумовлений товар на загальну суму 664 650,00 грн (разом із ПДВ), що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями видаткових накладних: від 2 січня 2025 року № 1 на суму 441 00,00 грн з ПДВ, від 28 березня 2025 року № 21 на суму 223 650,00 грн з ПДВ. Зазначені документи підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками цих суб`єктів господарювання без зауважень і претензій щодо кількості, асортименту та якості переданого товару.

Однак, повну вартість поставленого товару відповідач у встановлений договором строк не оплатив, у зв`язку з чим в останнього перед позивачем виникла заборгованість на загальну суму 611 050,00 грн.

Вказана сума основної заборгованості під час розгляду даного спору судом відповідачем не заперечувалась.

Враховуючи те, що сума основного боргу відповідача за вказаним договором у розмірі 611 050,00 грн підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, і Завод на момент прийняття рішення не надав документів, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимоги Товариства до відповідача про стягнення зазначеної суми.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за вказаним договором, позивач також просив суд стягнути з відповідача 3 560,29 грн трьох процентів річних, з яких: 3 247,79 грн - три проценти річних, нараховані на суму основного боргу за видатковою накладною від 2 січня 2025 року №1 у розмірі 387 400,00 грн за період прострочення виконання грошового зобов`язання з 4 березня 2025 року по 13 червня 2025 року; 312,50 грн - три проценти річних, нараховані на суму основного боргу за видатковою накладною від 28 березня 2025 року № 21 у розмірі 223 650,00 грн за період прострочення виконання грошового зобов`язання з 28 травня 2025 року по 13 червня 2025 року, а також 13 711,00 грн інфляційних втрат, нарахованих на суму основного боргу за видатковою накладною від 2 січня 2025 року №1 у розмірі 387 400,00 грн за період прострочення виконання грошового зобов`язання з 4 березня 2025 року по 13 червня 2025 року.

Судом здійснено власний розрахунок заявлених до стягнення компенсаційних виплат за належний період прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем та стягнуто з відповідача на користь позивача 13 711,00 грн інфляційних втрат, 3 510,07 грн трьох процентів річних, 18 114,11 грн пені.

Мотиви і джерела права, з яких виходить апеляційний суд при ухваленні судового рішення

Так, підстава звернення відповідача зі скаргою до суду апеляційної інстанції обґрунтована посиланням на те, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення в частині стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних не врахував того, що зазначені нарахування бути проведені позивачем в період дії форс-мажорних обставин (війни), що є незаконним. В іншій частині рішення суду не оскаржено.

В контексті наведених аргументів апелянта, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

За загальним правилом обов`язковою передумовою для покладення відповідальності за порушення зобов`язання є вина особи, яка його порушила (частина 1 статті 614 ЦК України), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

За змістом частини 2 статті 218 ГК України підставою для звільнення від відповідальності є тільки непереборна сила, що одночасно має ознаки надзвичайності та невідворотності.

Так, норма частини другої статті 218 ГК України передбачає, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Відповідно до положень статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно (частина 1); форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо (частина 2).

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Верховний Суд у постанові від 02.04.2024 у справі № 910/9226/23 зазначив, що: «Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості».

Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 912/3323/20, від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21).

Разом з тим, форс-мажор є окремою, самостійною обставиною, яка звільняє від відповідальності за порушення договірних зобов`язань, яка характеризується тим, що обставини форс-мажору повинні виникнути після укладення договору, неможливість виконання зобов`язання повинна бути у період існування таких обставин і такі обставини повинні бути зазначені в договорі.

Суд, серед іншого зауважує, що форс-мажор не звільняє сторін договору від виконання зобов`язань і не змінює строків такого виконання. Цей інститут спрямований виключно на звільнення сторони від негативних наслідків за невиконання чи прострочення виконання зобов`язань на період існування форс-мажору.

Отже форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність (постанови Верховного Суду від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18, від 30.11.2021 у справі № 913/785/17, від 25.01.2022 в справі № 904/3886/21, від 30.05.2022 у справі № 922/2475/21, від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21).

Колегія також звертає увагу на те, що форс-мажор як обставина непереборної сили потребує доведення і належного правового оформлення сторонами. На особу, яка порушила зобов`язання, покладається обов`язок доведення того, що відповідне порушення є наслідком дії певної непереборної сили, тобто, що непереборна сила не просто існує, а безпосередньо призводить до порушення стороною свого зобов`язання (необхідність існування причинно-наслідкового зв`язку між виникненням форс-мажорних обставин та неможливістю виконання стороною своїх зобов`язань).

Форс-мажор не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань; саме по собі існування таких надзвичайних і невідворотних обставин не звільняє сторону від відповідальності за порушення взятих на себе зобов`язань.

Так, обґрунтовуючи наявність підстав для звільнення його від відповідальності, апелянт посилається на введення в Україні воєнного стану згідно Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, що досі триває. При цьому жодних аргументів щодо здатності впливу цих обставин на реальну можливість виконання відповідачем зобов`язання з оплати вартості поставленого товару стороною не наводиться.

Одночасно судом враховано, що договір між сторонами укладено вже після введення в країні військового стану. Тож відповідач, з урахуванням положень статей 42, 44 ГК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) повинен був урахувати вказані обставини та вчинити дії щодо запобігання впливу наслідків таких обставин, у випадку їх наявності, на правовідносини між сторонами.

Відповідач як юридична особа, яка здійснює свою господарську діяльність на власний ризик, підписуючи з позивачем спірний договір (укладений після введення військового стану), усвідомлював, що кінцевою датою виконання грошового зобов`язання є дата, визначена у розділі 5 договору, з огляду на що повинен був розумно оцінити цю обставину з урахуванням виду своєї діяльності та можливості виконання зобов`язання у погоджені сторонами строки. Тобто відповідач, підписавши договір, погодив усі його істотні умови, зокрема, щодо кінцевої дати виконання ним зобов`язання.

Колегією встановлено, що після виконаної позивачем в січні 2024 року спірної поставки (після введення воєнного стану) відповідач здійснював часткову оплату товару. Тож відповідні посилання на настання форс-мажорних обставин, у зв`язку з введенням в Україні військового стану не можуть бути прийняті як підстава для звільнення від відповідальності. Одне лише передбачене законом віднесення введеного воєнного стану до форс-мажорних обставин не свідчить про існування форс-мажору у конкретних правовідносинах сторін.

З урахуванням наведеного Суд вважає, що відповідачем в даному випадку не доведено, що наявність вказаних ним форс-мажорних обставин перешкоджали виконанню грошових зобов`язань за договором у спірних правовідносинах. Тобто існування причинно-наслідкового зв`язку між виникненням форс-мажорних обставин та неможливістю виконання стороною зобов`язання не вбачається.

До того ж, відповідачем до матеріалів справи не надано повідомлення позивача про наявність форс-мажорних обставин, яке б було надіслано в порядку узгодженої в п. 7.2 Договору умови.

Резюмуючи наведене вище апеляційна інстанція приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов неспростованих доводами апеляційної скарги висновкам щодо правомірності пред`явлення позивачем вимог про стягнення неустойки, інфляційних та річних. Підстави для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання з оплати поставленого товару через існування обставин непереборної сили, - відсутні.

Суд звертає увагу скаржника на те, що форс-мажор не звільняє сторін договору від виконання зобов`язань і не змінює строків такого виконання, цей інститут спрямований виключно на звільнення сторони від негативних наслідків, а саме від відповідальності за невиконання чи прострочення виконанання зобов`язань на період існування форс-мажору. Отже, нарахування у вигляді інфляційних втрат та 3% річних, що передбачені ч.2 ст.625 ЦК України, за своєю правовою природою не є правовою відповідальністю (штрафними санкціями), встановленою ст.611 ЦК України та ст.217 ГК України. Тому правила щодо звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання у випадку настання непереборної сили (форс-мажору), визначені ст.617 ЦК України та ст.218 ГК України, не підлягають застосуванню до акцесорного зобов`язання, передбаченого ч.2 ст.625 ЦК України, щодо сплати суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів річних від простроченої суми.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 13.09.2023 у справі № 910/8741/22, від 12.04.2017 у справі №913/869/14.

Щодо позовних вимог про стягнення пені

Судом першої інстанції належним чином встановлено порушення відповідачем умов укладеного між сторонами договору поставки, а також норм ст. 265 ГК України, ст. ст. 655 , 712, 691, 692 ЦК України щодо оплати за поставлений товар.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України унормовано, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Беручи до уваги те, що в матеріалах справи відсутні докази оплати поставленого відповідачу товару, строк оплати якого настав (23.02.2022 та 02.03.2022), то відповідач є таким, що припустив порушення грошового зобов`язання, а тому до нього підлягають застосуванню штрафні санкції встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Нормами ст. 218 ГК України встановлено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Частиною 1 статті 216 ГК України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Частиною 6 статті 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до пункту 8.2. договору у випадку несвоєчасного виконання покупцем грошових зобов`язань за цим правочином, останній сплачує на вимогу постачальника пеню у розмірі облікової ставки НБУ від несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Позивачем з врахуванням положень ч. 6 ст. 232 ГК України та п. 8.2. Договору здійснено нарахування пені за загальний період прострочення виходячи із дат поставки за кожною видатковою накладною в сумі 18 363,02 грн.

Оскільки у відповідності до підпункту 5.1.1. пункту 5.1. договору останнім днем строку оплати поставленої позивачем продукції було 04.03.2025 та 28.05.2025, то датою початку перебігу строку прострочення слід вважати 05.03.2025 та 29.05.2025, про що вірно зазначалось в оскаржуваному рішенні.

Колегія суддів, здійснивши перевірку проведеного позивачем розрахунку штрафних санкцій в межах заявленого періоду, погоджується з судом першої інстанції про те, що позивачем невірно визначено періоди прострочення відповідачем оплати спірного товару, а тому обґрунтований розмір пені за спірні періоди складає 18 114,11 грн. Висновок суду першої інстанції про часткове задоволення означених позовних вимог є правомірним.

Щодо позовних вимог про стягнення річних

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Здійснивши перевірку заявленої частини позовних вимог з урахуванням належного періоду прострочки, суд першої інстанції встановив, що обґрунтований розмір трьох процентів річних за спірні періоди складає 3 510,07 грн, з чим погоджується і апеляційна інстанція.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Нормою ст. 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами апеляційного перегляду справи колегія суддів встановила, що оскаржене рішення суду першої інстанції прийнято у відповідності до вимог чинного законодавства, при повному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, підстави для його зміни чи скасування в розумінні приписів статті 277 ГПК України відсутні. Натомість викладені в апеляційні скарзі доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції, а тому в її задоволенні слід відмовити.

Судові витрати

Згідно вимог статті 129 ГПК України, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги судові витрати покладаються на апелянта.

Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2025 у справі №910/7509/25 залишити без змін.

Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано, - 18.12.2025.

Головуючий суддя В.А. Корсак

Судді О.О. Євсіков

С.О. Алданова