РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.12.2025Справа № 924/633/25
Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., за участю секретаря судового засідання Білошицької А.В., розглянувши матеріали справи за позовом Смотрицької селищної ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Консультпан" про стягнення 116 431,53 грн,

за участю представників:

позивача: Мельничука І.М.;

відповідача: не з`явився.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У червні 2025 року Смотрицька селищна рада (далі - Рада) звернулася до Господарського суду Хмельницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Інтерференц Систем" (яке змінило своє найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю "Консультпан", далі - Товариство) про стягнення 116 431,53 грн, з яких: 93 801,50 грн - основна заборгованість, 16 040,60 грн - пеня, 1 318,36 грн - три проценти річних, 5 271,61 грн - інфляційні витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором про закупівлю товару від 8 листопада 2024 року № 081124 у частині повної поставки обумовленої продукції.

Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 27 червня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 924/633/25, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

11 липня 2025 року через систему "Електронний суд" від відповідача надійшов відзив від цієї ж дати, у якому останній проти задоволення позову заперечував, оскільки, на його думку, поставка товару за договором була здійснена у повному обсязі, що підтверджується відповідними видатковими накладними й платіжними документами. Відповідач зазначав, що талони на пальне є лише способом отримання вже поставленого товару, проте позивач не надав жодних належних і допустимих доказів відмови автозаправних станцій (далі - АЗС) у відпуску спірного пального. Крім того, позивач не надав доказів того, що наявні у справі копії талонів були передані йому саме Товариством. У той же час відповідач не отримував жодних претензій від позивача. Оскільки заявлена до стягнення сума не підтверджена належними доказами, похідні позовні вимоги щодо стягнення пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат також не підлягають задоволенню.

24 липня 2025 року через систему "Електронний суд" від позивача надійшла відповідь на відзив від 23 липня 2025 року, у якій останній заперечував проти доводів відповідача щодо належного виконання ним зобов`язань за договором. Рада стверджувала, що фактичного відпуску спірного пального за переданими Товариством талонами не відбулося. Це підтверджується їх нереалізованими примірниками. На думку позивача, Товариство не забезпечило можливості заправки транспортних засобів Ради на визначених договором АЗС, чим порушило взяті на себе договірні зобов`язання. У свою чергу, факт припинення роботи мережі АЗС "Авіас" з грудня 2024 року є загальновідомим. Позивач неодноразово звертався до відповідача у телефонному режимі та пропонував вирішити питання з постачання обумовленого договором товару будь-яким із запропонованих способів: прийняти талони та повернути їх вартість на момент купівлі; обміняти талони на талони (скетч-картки) іншого постачальника; здійснити безпосередню поставку спірного товару (625 літів дизельного палива та 1010 літрів бензину А-95).

Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 5 серпня 2025 року справу № 924/633/25 передано за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 26 серпня 2025 року справу № 924/633/25 передано на розгляд судді Господарського суду міста Києва Павленку Є.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 1 вересня 2025 року справу № 924/633/25 прийнято вказаним суддею до свого провадження, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 9 жовтня 2025 року.

2 жовтня 2025 року через систему "Електронний суд" від представника Ради надійшло клопотання від цієї ж дати про його участь у засіданнях у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, яке ухвалою суду від 6 жовтня 2025 року задоволено.

У підготовчому засіданні 9 жовтня 2025 року суд постановив протокольні ухвали: про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів; про відкладення засідання на 13 листопада 2025 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13 листопада 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 4 грудня 2025 року.

У судовому засіданні 4 грудня 2025 року представник позивача підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, наполягав на їх задоволенні.

Відповідач про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином та в установленому законом порядку, проте явку свого уповноваженого представника в призначені засідання не забезпечив, будь-яких заяв чи клопотань на адресу Господарського суду міста Києва не направив.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, суд

ВСТАНОВИВ:

За результатами проведення аукціону із закупівлі бензину марки А-95 та дизельного палива № UA-2024-10-16-013249-a, на підставі приписів Закону України "Про публічні закупівлі", між Радою та Товариством було укладено договір про закупівлю товару від 8 листопада 2024 року № 081124, за умовами якого останнє зобов`язалося поставити товар (код ДК 021:2015 - 09130000-9 "Нафта і дистиляти" (Бензин А-95, Дизельне паливо"), зазначений в специфікації (додаток № 1), зокрема: бензин А-95 у кількості 2 500,00 літрів, за ціною 58,20 грн з ПДВ за 1 літр, на загальну суму 145 500,00 грн з ПДВ; дизельне паливо у кількості 4 500,00 літрів, за ціною 55,10 грн з ПДВ за 1 літр, на загальну суму 247 950,00 грн з ПДВ, а Рада - прийняти й оплатити вартість зазначених нафтопродуктів на умовах цього правочину.

Вказана угода підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена їх печатками.

Кількість, якість і ціна за одиницю товару зазначається в специфікації (додаток № 1). Термін дії паливних карток та/або талонів становить 12 місяців від дати видаткової накладної та зазначається на зворотній стороні довірчого документа (пункти 1.3. та 1.4. договору).

Відповідно до пункту 2.1. вказаного правочину постачальник повинен поставити замовнику товар, якість якого відповідає умовам чинного законодавства та пропозиції учасника.

За умовами пунктів 3.1., 4.1. та 4.2. договору його ціна становить 393 450,00 грн з ПДВ. Розрахунки за поставлений товар проводяться шляхом оплати замовником після пред`явлення постачальником рахунка на оплату за фактом поставки товару. Замовник здійснює оплату за поставлений товар в національній валюті України в безготівковій формі шляхом перерахування на розрахунковий рахунок постачальника. Розрахунки здійснюються на підставі статті 49 Бюджетного кодексу України з відтермінуванням платежу до 30 календарних днів.

Строк (термін) поставки товару - до 31 грудня 2024 року. Місце поставки товарів: 32423, Хмельницька область, Кам`янець-Подільський район, за місцезнаходженням АЗС постачальника (пункти 5.1., 5.2. вказаного правочину).

За умовами пункту 6.1.1. договору Рада зобов`язана отримати товар на АЗС постачальника протягом строку дії талонів.

У свою чергу, відповідач за пунктом 6.3.1. вказаного правочину зобов`язався забезпечити поставку товарів у строк, встановлений цим правочином.

Цей договір набирає чинності з дня його підписання й діє до 31 грудня 2024 року включно, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (пункт 10.1. договору).

На виконання умов спірного правочину Товариство передало, а Рада - прийняла й оплатила обумовлені договором талони на паливо-мастильні матеріали, а саме: бензин А-95 у кількості 2 500,00 літрів, за ціною 58,20 грн з ПДВ за 1 літр, на загальну суму 145 500,00 грн з ПДВ; дизельне паливо у кількості 4 500,00 літрів, за ціною 55,10 грн з ПДВ за 1 літр, на загальну суму 247 950,00 грн з ПДВ. Вказані обставини підтверджується наявними в матеріалах справи копіями: підписаних уповноваженими представниками сторін та скріплених їх печатками видаткових накладних від 22 листопада 2024 року: № 2043 на суму 29 100,00 грн (бензин А-95 у кількості 500 літрів), № 2042 на суму 87 300,00 грн (на бензин А-95 у кількості 1 500 літрів), № 2044 на суму 29 100,00 грн (на бензин А-95 у кількості 500 літрів), № 2045 на суму 60 610,00 грн (на дизельне паливо в кількості 1 100 літрів), № 2046 на суму 60 610,00 грн (на дизельне паливо в кількості 1 100 літрів), № 2047 на суму 126 730,00 грн (на дизельне паливо в кількості 2 300 літрів), рахунків на оплату від 22 листопада 2024 року: № 1364, №1365, № 1366, № 1367, № 1368, № 1363, платіжних інструкцій від 2 грудня 2024 року: № 883 на суму 87 300,00 грн, № 884 на суму 29 100,00 грн, № 885 на суму 29 100,00 грн, № 881 на суму 60 610,00 грн, № 882 на суму 60 610,00 грн, № 303 на суму 126 730,00 грн. З наявних у матеріалах справи копій талонів (карток) номіналом 10, 15 та 20 літрів вбачається, що останні підлягали отоваренню (пред`явленню) на АЗС "АВІС".

Як зазначав позивач у своєму позові, із обумовленої договором кількості товару Радою фактично отримано 1 480 літрів бензину А-95 та 3 875 літрів дизельного пального. Бензин А-95 у кількості 1020 літрів та дизельне паливо у кількості 625 літрів Рада не отримала внаслідок неможливості реалізації наданих Товариством талонів з грудня 2024 року через припинення функціонування визначених постачальником у відповідних талонах (картках) АЗС. На день звернення до суду із позовною заявою, Рада має на своєму балансі: 23 невикористаних талонів на дизельне паливо номіналом по 15 літрів з терміном дії до 22 листопада 2025 року; 14 невикористаних талонів на дизельне паливо номіналом по 20 літрів з терміном дії до 22 листопада 2025 року; 102 невикористаних талонів на бензин А-95 номіналом по 10 літрів з терміном дії до 22 листопада 2025 року, - на загальну суму 93 801,50 грн. Копії вказаних талонів (карток) містяться в матеріалах справи. При цьому, Товариство свої зобов`язання за договором щодо заправки автомобілів позивача пальним у загальній кількості 1 645 літрів (625 літрів дизельного палива та 1020 літрів бензину А-95) не виконало, отримані кошти за непоставлений товар у розмірі 93 801,50 грн не повернуло. Докази зворотнього в матеріалах справи відсутні.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, предметом яких є поставка товару.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

У частині 2 статті 712 ЦК України зазначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до приписів статті 664 ЦК України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці й покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Судом встановлено, що предметом спірного договору є саме поставка товару - паливно-мастильних матеріалів. Натомість талон, у розумінні вказаного правочину, - є лише документом, який надає замовнику право на отримання товару. Зазначене підтверджується також копією наявної у матеріалах справи технічною пропозицією Товариства від 9 вересня 2024 року № 10003 та інформаційною довідкою від 9 вересня 2024 року № 10004 до тендерної документацію для участі в публічній закупівлі № UA-2024-10-16-013249-a, відповідно до яких відповідач зобов`язався поставити Раді товар - бензин А-95 у кількості 2 500 літрів та дизельне паливо у кількості 4 500 літрів по паливних картках та/або талонах. Виробник товару - ПАТ "Укртатнафа" (місто Кременчук, Полтавська область).

Відповідно до пункту 9 Правил роздрібної торгівлі нафтопродуктами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1442, торгівля нафтопродуктами, призначеними для відпуску споживачам, здійснюється через мережу автозаправних станцій, автогазозаправних станцій та автогазозаправних пунктів. Розрахунки за реалізовані нафтопродукти здійснюються готівкою та/або у безготівковій формі (із використанням електронних платіжних засобів, паливних карток, талонів, відомостей на відпуск пального тощо) в установленому законодавством порядку. Разом із продукцією споживачеві в обов`язковому порядку видається розрахунковий документ установленої форми на повну суму проведеної операції, який підтверджує факт купівлі товару.

За пунктом 3 Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої спільним наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20 травня 2008 року № 281/171/578/155, талон - це спеціальний талон, придбаний за умовами та відпускною ціною обумовленого номіналу, що підтверджує право його власника на отримання на АЗС фіксованої кількості нафтопродукту певного найменування і марки, які позначені на ньому.

Отже, талон, за приписами чинного законодавства, є документом, який засвідчує право його власника отримати паливно-мастильні матеріали на АЗС.

При цьому, умовами пунктів 5.2., 6.1.3. договору прямо передбачено, що поставка товару відбувається саме за місцезнаходженням АЗС, на яких Рада зобов`язана отримати товар протягом строку дії талону.

Судом також враховано, що до своєї тендерної пропозиції від 9 вересня 2024 року № 10001 Товариство додало лист-гарантію від 9 вересня 2024 року № 10002 (копія цього листа міститься в матеріалах справи), за змістом якого відповідач гарантував Раді надати паливні картки та/або талони, на які можна отримати товар в усіх регіонах України (термін не менше як один рік з моменту їх реалізації).

У зв`язку з цим посилання відповідача на те, що позивачу було передано за видатковими накладними саме пальне, а не талони, є необґрунтованими, оскільки підписані між сторонами зазначені товаро-розпорядчі документи підтверджують виключно факт передачі відповідачем Раді талонів на паливно-мастильні матеріали. Однак, позивач вважається таким, що отримав фактично товар, лише після отоварення таких талонів на АЗС (отримання відповідних паливно-мастильних матеріалів на підставі цих талонів).

Відповідно до частини 1 статті 670 ЦК України, якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

За приписами частини 1 статті 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (частина 2 статті 693 ЦК України).

Можливість обрання варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця.

Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі позову.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року в справі № 918/631/19.

При цьому, із змісту спірного договору вбачається, що право власності на товар до позивача переходить в день передачі талонів, однак до моменту його фактичного отримання на АЗС він перебуває на зберіганні у відповідача.

За змістом частини 1 статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 938 ЦК України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Відповідно до статті 948 ЦК України поклажодавець зобов`язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості (частина 1 статті 949 ЦК України).

У матеріалах справи наявні копії невикористаних талонів на загальну суму 93 801,50 грн. Водночас, докази виконання відповідачем умов договору в частині передачі позивачу товару зі зберігання на вказану суму або повернення Раді відповідної суми грошових коштів матеріали справи не містять.

Судом також враховано, що в складі вищевказаної тендерної пропозиції відповідача також міститься інформаційна довідка від 9 вересня 2024 року № 10006 та гарантійний лист від 9 вересня 2024 року № 10010, відповідно до яких Товариство визначило адреси АЗС у Хмельницькій області, на яких гарантувало Раді здійснення заправки автомобілів по наданих талонах (паливних картках) (смт. Чемерівці, вулиця Центральна, 64а; с. Шатава, вулиця Хмельницьке шосе, 2/3; місто Дунаївці, вулиця Шевченка, 160). Однак, докази на підтвердження функціонування АЗС відповідача з метою належного виконання останнім свого зобов`язання за договором, матеріали справи не містять й Товариством до суду подані не були.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлено, що судочинство в господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідач не надав жодних доказів на спростування того, що позивач отримав спірні паливно-пастильні матеріали, що є предметом договору від 8 листопада 2024 року № 081124, а невикористані Радою талони на паливно-мастильні матеріали були передані іншим постачальником. Докази передачі Товариством на виконання умов укладеного з Радою правочину інших талонів/карток (на інший вид паливно-мастильних матеріалів або іншого номіналу) у матеріалах справи також відсутні й відповідачем надані не були.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зважаючи на те, що сума боргу відповідача, яка складає 93 801,50 грн, підтверджена належними доказами, наявними в матеріалах справи, і відповідач на момент прийняття рішення не надав документів, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед Радою, а також доказів поставки (видачі) паливно-мастильних матеріалів на цю суму, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимоги позивача до Товариства про стягнення зазначеної суми боргу. У зв`язку з цим вказана позовна вимога підлягає задоволенню.

Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за спірним договором, Рада просила суд стягнути з відповідача 16 040,60 грн пені, нарахованої на вищевказану суму боргу за період з 1 січня 2025 року по 20 червня 2025 року.

Частиною 1 статті 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.

Приписами статті 230 ГК України, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з пунктом 7.3.2. договору, у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань при закупівлі товарів за бюджетні кошти постачальник має право сплатити замовнику штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня) у розмірі 0,1 % від вартості непоставленого вару за кожен день пророчення.

При цьому, судом встановлено, що Рада відноситься до суб`єктів господарювання, які належать до державного сектора економіки в розумінні статті 22 ГК України (був чинний на час виникнення спірних правовідносин).

У разі, якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються у таких розмірах: за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості (частина 2 статті 231 ГК України, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин).

Відтак, у силу прямих приписів чинного на час спірних правовідносин Рада наділена правом стягнути з відповідача пеню в розмірі 0,1 відсотка від вартості товарів, з яких порушене прострочення виконання за кожен день такого прострочення.

Оскільки заявлений Радою до стягнення розмір пені відповідає вимогам чинного законодавства та положенням договору, а також не перевищує розрахованого судом розміру вказаної штрафної санкції, позовна вимога про стягнення з відповідача вказаної суми пені підлягає задоволенню.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача на підставі частини 2 статті 625 ЦК України 5 271,61 грн інфляційних втрат та 1 318,36 грн трьох процентів річних, нарахованих на вартість непоставленого позивачу товару за період з 1 січня 2025 року по 20 червня 2025 року.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Однак, у матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до відповідача з окремою вимогою про повернення суми попередньої оплати відповідно до частини 2 статті 693 ЦК України у період з 1 січня 2025 року по 23 червня 2025 року (дата звернення з даним позовом до суду).

Судом також враховано, що за умовами пункту 10.1. договору останній діє до 31 грудня 2024 року, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим правочином.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до частини 1 статті 255 ЦК України, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про те, що визначене договором зобов`язання Товариства щодо поставки товару трансформувалося у грошове зобов`язання з повернення попередньої оплати саме після 23 червня 2025 року, - дня звернення позивача до суду з даним позовом про повернення Товариством плати за непоставлений товар, що виключає нарахування на цю суму компенсаційних виплат за період з 1 січня 2025 року по 20 червня 2025 року.

Відтак, у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат і трьох процентів слід відмовити в зв`язку з їх необґрунтованістю.

Інші доводи, на які посилалися сторони під час розгляду справи, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду щодо часткового задоволення позовних вимог Ради.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, позов Ради підлягає частковому задоволенню.

Статтею 129 ГПК України визначено, що судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з підпунктом 1 пункту 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" станом на 1 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі становив 3 028,00 грн.

При цьому, відповідно до частини 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі, - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Відтак, за чинним законодавством позивач мав сплатити за подання через систему "Електронний суд" до суду цієї позовної заяви судовий збір у розмірі 2 422,40 грн (3 028,00 х 0,8).

Судом встановлено, що при зверненні з даним позовом Рада сплатила 3 028,00 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжної інструкції від 20 червня 2025 року № 156 на вищевказану суму.

Частиною 2 статті 7 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що у випадках, установлених, зокрема, пунктом 1 частини 1 цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми.

Зважаючи на відсутність у матеріалах справи заяви позивача про повернення йому надмірно сплаченої суми судового збору, суд позбавлений можливості вирішити вказане питання по суті на час прийняття даного рішення.

Відтак, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 285,30 грн.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Консультпан" (03146, місто Київ, вулиця Гната Юри, будинок 20; ідентифікаційний код 45067285) на користь Смотрицької селищної ради (32423, Хмельницька область, Кам`янець-Подільський район, селище Смотрич, вулиця Героїв Небесної сотні, будинок 8; ідентифікаційний код 04406584) 93 801 (дев`яносто три тисячі вісімсот одну) грн 50 коп. основної заборгованості, 16 040 (шістнадцять тисяч сорок) грн 60 коп. пені та 2 285 (дві тисячі двісті вісімдесят п`ять) грн 30 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 15 грудня 2025 року.

Суддя Є.В. Павленко