ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/32/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Власова Ю. Л. (головуючого), Булгакової І. В., Малашенкової Т. М.

за участю секретаря судового засідання Бутенка А. О.,

представників учасників справи:

позивача - Клян А. Ф., Селівакін І. О.,

відповідача - Капелюх А. П.,

розглянув у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Інтернешнл Партс Сепплай Копрорейшн (International Parts Supply Corporation)

на рішення Господарського суду міста Києва від 17 квітня 2025 року (суддя Демидов В.О.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 02 вересня 2025 року (колегія суддів: Руденко М.А., Барсук М.А., Пономаренко Є.Ю.)

у справі за позовом Інтернешнл Партс Сепплай Корпорейшн (International Parts Supply Corporation)

до Адміністрації Державної прикордонної служби України

про внесення змін до договору,

та за зустрічним позовом Адміністрації Державної прикордонної служби України

до Інтернешнл Партс Сепплай Корпорейшн (International Parts Supply Corporation)

про стягнення 2 532 296,66 доларів США.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Інтернешнл Партс Сепплай Корпорейшн (International Parts Supply Corporation) (далі - Корпорація IPS, позивач) звернулась до суду з позовом до Адміністрації Державної прикордонної служби України (далі - Адміністрація ДПСУ, відповідач) про внесення змін до пунктів 5.1, 12.1 державного контракту на поставку (закупівлю) продукції оборонного призначення № 50-23 від 08 грудня 2023 року (далі - Контракт), укладеного між Корпорацією IPS та Адміністрацією ДПСУ, виклавши їх у наступній редакції:

- "5.1 Виконавець зобов`язаний відвантажити продукцію замовнику не пізніше 30 серпня 2024 року";

- "12.1 Контракт набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31 грудня 2025 року, але в будь-якому разі до повного виконання передбачених зобов`язань сторін", або в іншій редакції, яку суд вважатиме доцільною та справедливою".

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час виконання Контракту у виконавця (позивача) виникла істотна зміна обставин, а саме призупинення дії експортної ліцензії № 050783907 від 22 січня 2024 року (далі - експортна ліцензія) Державним Департаментом США, про що він неодноразово інформував замовника та просив укласти додаткову угоду до Контракту щодо продовження терміну поставки продукції, проте Адміністрація ДПСУ не вчинила дій щодо врегулювання ситуації.

1.3. 27 січня 2025 року до суду першої інстанції надійшов зустрічний позов Адміністрації ДПСУ до Корпорації IPS про стягнення 2 532 296, 66 дол. США (враховуючи заяву про зменшення розміру позовних вимог від 18 березня 2025 року).

1.4. Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані порушенням виконавцем умов Контракту в частині своєчасної поставки продукції, у зв`язку з чим замовником заявлено відповідно до положень пунктів 1, 3, 8.2 Контракту до стягнення з виконавця:

- 745 332, 00 дол. США пені у розмірі 0,1 % вартості продукції, з якої допущено прострочення, за період з 01 липня 2024 року до 19 серпня 2024 року;

- 1 117 200, 00 дол. США штрафу у розмірі 7 % від вартості невиконаного зобов`язання за прострочення зобов`язання понад 30 днів (з 01 липня 2024 року до 13 серпня 2024 року на суму 15 960 000, 00 дол. США);

- 520 739, 42 дол. США пені у розмірі 26 % (подвійна облікова ставка НБУ) від суми простроченої заборгованості (у випадку перерахування коштів на умовах попередньої оплати), з 01 липня 2024 року до 19 серпня 2024 року;

- 61 260, 16 дол. США 3 % річних від суми простроченої заборгованості (у випадку перерахування коштів на умовах попередньої оплати), з 01 липня 2024 року до 19 серпня 2024 року;

- 87 765,07 дол. США інфляційних втрат (у випадку перерахування коштів на умовах попередньої оплати), з 01 липня 2024 року до 19 серпня 2024 року.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 17 квітня 2025 року відмовлено у задоволенні первісного позову. Зустрічний позов Адміністрації ДПСУ задоволено частково. Стягнуто з позивача на користь відповідача 745 332, 00 дол. США пені, 1 117 200, 00 дол. США штрафу, 61 092, 79 дол. США річних та 1 059 800, 00 грн судового збору. В іншій частині зустрічного позову відмовлено.

2.1.1. Суд першої інстанції зауважив, що Корпорації IPS стало відомо про призупинення дії експортної ліцензії з 30 квітня 2024 року, проте замовника про вказані обставини вона повідомила лише 25 травня 2024 року, що є порушенням пункту 5.1 Контракту, яким передбачено, що про виникнення таких обставин сторона інформує іншу сторону не пізніше ніж за 5 днів з моменту виникнення таких обставин.

2.1.2. Крім того, суд зазначив, що Контракт є виконаним сторонами, а згідно з пунктом 12.1 Контракту він набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31 грудня 2024 року, але в будь-якому разі до повного виконання передбачених зобов`язань сторін. Питання про внесення змін до Контракту може бути вирішено сторонами не пізніше ніж за 10 днів до закінчення терміну його дії (пункт 12.3 Контракту). Водночас з цим позовом до суду Корпорація IPS звернулася 27 грудня 2024 року згідно з поштовим штемпелем Укрпошти на конверті, доданому до позовної заяви. Суд першої інстанції вважав, що вимогу про внесення змін до договору щодо строку його дії після його виконання сторонами та спливу строку його дії не можна вважати своєчасною та справедливою.

2.1.3. Також суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначені позивачем за первісним позовом обставини не доводять та не підтверджують наявність одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), для внесення змін до Контракту щодо терміну постачання товару, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення вимог позивача.

2.1.4. Встановивши, що відповідно до пункту 5.1 Контракту виконавець зобов`язаний був відвантажити продукцію замовнику не пізніше 30 червня 2024 року, однак зобов`язання з поставки продукції прострочив та виконав їх повністю 20 серпня 2024 року, суд задовольнив зустрічний позов в частині стягнення пені у розмірі 0,1 % вартості продукції, з якої допущено прострочення, та штрафу, а також річних (у перерахованій судом частині), заявлених замовником на підставі пунктів 1, 3, 8.2 Контракту. Також судом не було встановлено підстав для зменшення розміру штрафних санкцій за неналежне виконання виконавцем умов Контракту.

2.1.5. В решті зустрічних вимог господарським судом відмовлено, оскільки:

- передбачені інфляційні втрати від знецінення національної валюти відновлені еквівалентом іноземної валюти;

- нараховані 3 % річних в частині стягнення 167, 37 дол. США здійснені позивачем за зустрічним позовом помилково (з розрахунку 365 днів у 2024 році, а не як мало бути - 366 днів у 2024 році);

- заявлення пені у розмірі 26 % (подвійна облікова ставка НБУ) від суми простроченої заборгованості (у випадку перерахування коштів на умовах попередньої оплати) та пені у розмірі 0,1 % вартості продукції, з якої допущено прострочення поставки продукції є подвійним стягненням, що не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України.

2.1.6. Стосовно стягнення 3 % річних судом першої інстанції зазначено таке.

"Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо розмір процентів не встановлений договором або законом…

Інфляційні втрати та 3 % річних, нараховані на суму боргу, входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц).

…У постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Перевіривши розрахунок позивача за зустрічним позовом щодо 3 % річних, суд зазначає, що у 2024 році було 366 днів, а не 365, як зазначено позивачем, у зв`язку із чим, здійснивши перерахунок нарахованих 3 % річних, суд дійшов висновку, що позов в цій частині підлягає частковому задоволенню, а стягненню з відповідача підлягають 3 % річних у розмірі 61 092,79 дол. США."

2.2. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 02 вересня 2025 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

2.2.1. Погодившись з висновками суду першої інстанції по суті спору, колегія суддів апеляційного суду додатково зауважила, що причини призупинення експортної ліцензії не впливають на встановлені у справі обставини, у зв`язку з чим експертний висновок з питань експортного контролю та ліцензування Барбари Дайан Лінні від 13 лютого 2025 року не береться судом до уваги. Виконавцем не було дотримано порядку, встановленого Контрактом, й документів на підтвердження настання обставин непереборної сили, виданих уповноваженими органами України / компетентним органом іншої держави, на території якої виникли обставини непереборної сили, не надано. Колегія суддів також врахувала, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Важливим елементом підприємницької діяльності є ризик збитків. Підприємницький ризик - це імовірність виникнення збитків або неодержання доходів порівняно з варіантом, що прогнозується; невизначеність очікуваних доходів. Таким чином, виконавець, уклавши із замовником Контракт на погоджених умовах, зобов`язаний нести всі ризики, пов`язані з порушенням власних зобов`язань.

2.2.2. Також суд апеляційної інстанції зазначив, що штрафні санкції у вигляді штрафу та пені, які у даному випадку заявлені замовником за неналежне виконання виконавцем негрошового зобов`язання з несвоєчасної поставки продукції, спрямовані передусім на компенсацію майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного виконання обов`язку за договором зобов`язаною стороною, тож з огляду на встановлене порушення виконавцем умов Контракту є підстави для нарахування пені та штрафу у заявлених розмірах. Виконавець 14 грудня 2023 року на виконання Контракту отримав від замовника 100 % коштів в якості попередньої оплати та не посилався на неналежне виконання замовником своїх зобов`язань, в той же час не враховує запровадження воєнного стану в України, економічний стан в країні, а також цільове призначення продукції, закупленої замовником до необхідного терміну, який погоджений сторонами у Контракті. Разом з цим, ціна Контракту складає 19 950 000, 00 дол. США, а сума штрафних санкцій (745 332, 00 дол. США пені, 1 117 200, 00 дол. США штрафу) від ціни Контракту складає 9,3 % за неналежне виконання зобов`язання з поставки продукції більш ніж за півтора місяця, тож такі санкції не є способом отримання замовником доходів, не направлені на його збагачення та мають компенсаційний, а не каральний характер. Матеріали справи не містять доказів, що виконавець у встановлений Контрактом строк попереджав замовника про неможливість своєчасного виконання зобов`язання з поставки товару за Контрактом. Виконавцем не підтверджено збитковості товариства та/або того, що товариство знаходиться у скрутному економічному становищі. Беручи до уваги вищевикладене та правовідносини, які склалися між сторонами, колегія суддів апеляційної інстанції вважала правильним висновок суду першої інстанції про недоведеність заявником обставин, за яких можливе зменшення штрафних санкцій.

2.2.3. Стосовно стягнення 3 % річних суд апеляційної інстанції вказав наступне.

"Частиною третьою статті 693 ЦК України, зокрема, встановлено, що на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.

У статті 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Отже, положення статті 536 та частини третьої статті 693 ЦК України передбачають можливість для покупця нарахування на суму сплаченої ним продавцю попередньої оплати процентів за користування грошовими коштами, що узгоджується із загальним правилом про оплатний характер договору купівлі-продажу. Порушення продавцем обов`язку щодо передачі товару, який був попередньо оплачений, надає покупцеві можливість стягнути з продавця проценти за користування чужими грошовими коштами.

Відтак з огляду на зміст підпункту 3 пункту 8.2 Контракту апеляційний господарський суд відзначає, що правовідносини у відповідній частині регулюються саме приписами статті 536 та частини третьої статті 693 ЦК України.

Передбачені статтею 536 та частиною третьою статті 693 ЦК України проценти за своєю правовою природою є винагородою (платою) за користування грошовими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України), та виступають способом захисту прав та інтересів покупця який, здійснивши оплату продукції на умовах попередньої її оплати набув також статусу кредитора за договором по відношенню до продавця до моменту передання йому такої продукції.

Отже, підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв`язку з користуванням чужими коштами.

Слід зауважити на тому, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України). За встановлених у справі обставин сторони самостійно на власний розсуд, використовуючи принцип свободи договору, передбачили відповідну його умову щодо сплати процентів за користування чужими грошовими коштами в розумінні статті 536 ЦК України, що відповідно до положень статті 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

За умовами підпункту 3 пункту 8.2 Контракту виконавець зобов`язаний у разі порушення зобов`язань щодо строків поставки товару сплатити на користь замовника 3 % річних за користування коштами від суми невикористаної попередньої оплати (суми непоставленої продукції).

Отже, з аналізу правової конструкції вказаної норми необхідним для стягнення відсотків за користування грошовими коштами попередньої оплати є встановлення таких обставин: (1) здійснення замовником попередньої оплати товару, її розмір; (2) прострочення зобов`язання виконавцем щодо строків поставки товару; (3) вартість простроченого товару (невикористаної суми попередньої оплати).

Контракт не містить будь-яких інших умов (передумов/відсилочних норм) щодо правомірності нарахування замовником відсотків за користування коштами попередньої оплати або умов, за яких замовник втрачає таке право і, відповідно, у виконавця не виникає такого обов`язку, у зв`язку з чим доводи апелянта про безпідставність нарахування та заявлення замовником до стягнення з нього 3 % річних є хибними."

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. Корпорація IPS звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій скаржник просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17 квітня 2025 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 02 вересня 2025 року, ухвалити нове рішення, яким первісний позов про внесення змін до договору задовольнити повністю, а у задоволенні зустрічного - повністю відмовити.

3.2. Підставами касаційного оскарження скаржник визначив пункти 1, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України.

4. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

4.1. Ухвалою від 30 жовтня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі.

4.2. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

4.3. Нормами частини другої статті 300 ГПК України встановлені межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

5. Стислий виклад встановлених судами обставин справи

5.1. 08 грудня 2023 року між Корпорацією IPS як виконавцем та Адміністрацією ДПСУ як замовником укладено Контракт, за яким позивач зобов`язався передати у власність відповідачу машини у кількості, цінах та номенклатурі, зазначених у специфікації (додаток № 1 до Контракту, далі - продукція). Підставою для укладення Контракту для замовника є Закон України "Про оборонні закупівлі", рішення державного замовника на підставі низки постанов Кабінету Міністрів України. Кінцевим споживачем продукції є Адміністрація ДПСУ (розділ 1 Контракту).

5.2. У пункті 2.1 Контракту сторони погодили, що його ціна становить 19 950 000, 00 дол. США без податку на додану вартість (далі - ПДВ).

5.3. Відповідно до пункту 3.2 Контракту розрахунки проводяться шляхом попередньої оплати замовником, яка здійснюється на строк до 7 місяців, але не пізніше строку поставки продукції в розмірі 100 %, що становить 19 950 000,00 дол. США без ПДВ протягом 14 днів з дати підписання Контракту та надання виконавцем рахунку на оплату продукції.

5.4. Платник за Контрактом - Адміністрація ДПСУ (пункт 3.6 Контракту).

5.5. Згідно з пунктом 4.1 Контракту продукція передається замовнику на умовах DAP відповідно до Incoterms 2020, у підрозділі ДПСУ в межах 500 км від кордону з Республікою Польща, після повідомлення виконавця про готовність до відвантаження продукції. Згідно з пунктом 4.4 Контракту приймання продукції за кількістю та комплектністю здійснюється уповноваженими представниками замовника з оформленням акту приймання-передачі продукції.

5.6. Відповідно до пункту 5.1 Контракту виконавець зобов`язаний відвантажити продукцію замовнику не пізніше 30 червня 2024 року. Дозволяється дострокова поставка продукції або її партій за умови письмового погодження з замовником. У разі істотної зміни обставин, які існували під час укладення Контракту, сторони можуть скоригувати строк поставки продукції шляхом внесення змін до Контракту не пізніше ніж за 10 днів до закінчення строку поставки, але в межах строку, на який здійснено попередню оплату. Про виникнення таких обставин сторона інформує іншу сторону не пізніше ніж за 5 днів з моменту виникнення таких обставин. Посилання на такі обставини повинно бути обґрунтованим та підтвердженим документально. Підтвердні документи повинні бути видані уповноваженими на те органами.

5.7. Датою виконання виконавцем зобов`язань щодо поставки продукції є дата підписання акту приймання-передачі продукції (пункт 5.2 Контракту).

5.8. За умовами пунктів 6.1, 6.2 Контракту виконавець гарантує відповідність продукції специфікації, здійснює її гарантійне обслуговування, ремонт чи заміну. Гарантійний термін продукції становить 12 місяців з дати підписання акту приймання-передачі продукції. Продукція знаходиться на складах іншої країни та може мати певний знос, очікуваний для продукції, яка знаходиться на зберіганні та була раніше у використанні. Проте гарантія полягає у тому, що продукція може використовуватися відповідно до свого призначення.

5.9. Пунктом 8.2 Контракту визначено, що:

- за порушення виконавцем строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 % вартості продукції, з яких допущено прострочення виконання, за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7 % вказаної вартості (підпункт 1);

- у випадку перерахування замовником коштів на умовах попередньої оплати та не виконання виконавцем своїх зобов`язань за Контрактом, виконавець з моменту отримання передоплати виконавцем і до моменту повернення замовнику зазначених грошових коштів (у випадку розірвання Контракту) або поставки продукції сплачує замовнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ), встановленої на день виникнення зобов`язання з повернення коштів, від суми невикористаної попередньої оплати, а також зобов`язаний сплатити зазначену суму з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь цей період та 3 % річних від простроченої суми. Виконавець повертає суму попередньої оплати, на яку не виконано зобов`язання, протягом 5 днів з дня повідомлення замовником виконавця про розірвання Контракту та зобов`язується сплатити штрафні санкції, визначені даним пунктом (підпункт 3).

5.10. За умовами пункту 11.2 Контракту у разі недосягнення сторонами згоди спори (розбіжності) вирішуються в арбітражі Міжнародної торгової палати в Женеві, Швейцарія, відповідно до чинного законодавства Швейцарії. Конвенція ООН про договори міжнародної купівлі товарів не застосовується.

5.11. Згідно з пунктом 12.1 Контракту він набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31 грудня 2024 року, але в будь-якому разі до повного виконання передбачених зобов`язань сторін.

5.12. Будь-які зміни до цього Контракту можуть бути внесені лише в тому випадку, якщо вони зроблені в письмовій формі та підписані обома сторонами. Питання про внесення змін до цього Контракту може бути вирішено сторонами не пізніше ніж за 10 днів до закінчення терміну його дії (пункт 12.3 Контракту).

5.13. 14 грудня 2023 року на виконання пункту 3.2 Контракту Адміністрація ДПСУ перерахувала 100 % коштів попередньої оплати у розмірі 19 950 000, 00 дол. США на рахунок Корпорації IPS.

5.14. 22 січня 2024 року Корпорації IPS Державним департаментом США дозволено експортувати продукцію, зазначену в Контракті, відповідно до експортної ліцензії.

5.15. У березні 2024 року виконавець направив замовнику частину продукції за Контрактом, яка отримана замовником за актом приймання-передачі продукції від 10 травня 2024 року.

5.16. 30 квітня 2024 року Корпорація IPS отримала повідомлення про те, що Державний департамент США призупинив дію експортної ліцензії.

5.17. 20 травня 2024 року представники Державного департаменту США підтвердили, що ліцензія все ще призупинена і подальші поставки не можуть бути здійснені.

5.18. 24 травня 2024 року замовник направив лист виконавцю із запитом щодо постачання залишку продукції.

5.19. Листом від 25 травня 2024 року Корпорація IPS повідомила Адміністрацію ДПСУ щодо призупинення Державним департаментом США дії експортної ліцензії, вказуючи, що транспортування із США до України становить приблизно 6 тижнів, тому продовження терміну на 60 днів надасть достатньо часу для доставлення продукції до Прикордонної служби в Україні.

5.20. Київська торгово-промислова палата висновком № 17/13-4/617 від 19 червня 2024 року підтвердила настання істотної зміни обставин за Контрактом, зазначивши, що у зв`язку з цим Корпорація IPS згідно зі статтею 652 ЦК України має право вимагати перегляду та внесення змін до умов Контракту в частині перенесення строку постачання продукції та зміни інших умов, на які має вплив дана істотна зміна обставин.

5.21. Листом від 16 червня 2024 року виконавець повідомив замовника про наявність істотної зміни обставин, яка безпосередньо впливає на виконання зобов'язань з постачання продукції за Контрактом, на підтвердження надав висновок Київської ТПП № 17/13-4/617 від 19 червня 2024 року, та просив укласти додаткову угоду до Контракту про продовження термінів поставки до 20 вересня 2024 року.

5.22. В подальшому між сторонами здійснювалося неодноразове листування щодо виконання умов Контракту.

5.23. Корпорацією IPS згідно з актами приймання-передачі продукції від 14 серпня 2024 року, від 17 серпня 2024 року, від 20 серпня 2024 року було передано замовнику продукцію в повному обсязі.

5.24. У зв`язку з порушенням виконавцем передбаченого пунктом 5.1 Контракту строку поставки замовником було направлено виконавцю претензію №06.2.7/63913-24-Вих від 27 вересня 2024 року з вимогою сплатити передбачені умовами Контракту санкції у розмірі 2 544 154, 35 дол. США.

5.25. У відповідь листом № 142/2024 від 25 жовтня 2024 року виконавець відмовився від оплати штрафів і знову запропонував укласти додаткову угоду до Контракту щодо зміни кінцевого терміну поставки продукції.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

6. Доводи касаційної скарги позивача

6.1. В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає про те, що суди першої та апеляційної інстанцій під час ухвалення оскаржуваних судових рішень не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 20 вересня 2023 року у справі №910/5033/22, від 22 травня 219 року у справі №922/1332/18, від 26 лютого 2020 року у справі №922/1401/19 щодо тлумачення частини другої статті 614 ЦК України; від 15 червня 2021 року у справі №918/864/20 щодо застосування частини другої статті 625 ЦК України стосовно нарахування трьох процентів річних на негрошове зобов`язання.

6.1.1. Позивач звертає увагу, що у його діях відсутня вина у зв`язку з простроченням поставки товарів, прострочення сталося виключно через невиконання Державним Департаментом США покладених на нього обов`язків, на що позивач не міг вплинути. При цьому згідно з усталеною практикою Верховного Суду за наявності достатніх доказів відсутності вини особа не підлягає відповідальності на підставі положень статті 614 ЦК України.

6.1.2. Крім того, суди попередніх інстанцій неправомірно стягнули з позивача 3 % річних за прострочення виконання негрошового зобов`язання, тоді як згідно з практикою Верховного Суду положення частини другої статті 625 ЦК України застосовні лише до грошових зобов`язань. Отже Адміністрація ДПСУ могла би посилатися на них лише в тому випадку, якщо б вимагала від Корпорації IPS повернення передплати у зв`язку з невиконанням поставки товару; натомість Корпорація IPS здійснила домовлену поставку товару у повному обсязі.

6.2. В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, Корпорація IPS вважає, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, у подібних правовідносинах, оскільки відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування частини першої статті 42 та частини першої статті 44 Господарського кодексу України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) стосовно наявності комерційного ризику у суб`єкта підприємницької діяльності у випадку протиправних дій органу державної влади іноземної країни; а також частини другої статті 652 ЦК України стосовно права суду не розглядати питання про внесення змін до договору з огляду на істотну зміну обставин у разі несвоєчасного повідомлення контрагента про такі обставини.

6.2.1. Скаржник зазначає, що на момент укладення Контракту ні замовник, ні виконавець не могли передбачити, що ліцензія, яка дозволяє здійснити поставку продукції, буде раптово призупинена державними органами США. Корпорація IPS переконана, що невиконання державним органом іноземної країни своїх зобов`язань не може вважатися ризиком підприємницької діяльності. Скаржник наголошує, що він не мав можливості впливати на процедуру повідомлення Конгресу або уникнути настання негативних наслідків, пов`язаних із бездіяльністю Держдепу.

6.2.2. Корпорація IPS стверджує, що вона своєчасно та належним чином повідомила Адміністрацію ДПСУ про настання істотної зміни обставин, дотримавшись вимог пункту 5.1 Контракту. Тому висновки судів першої та апеляційної інстанції про порушення строків повідомлення про істотну зміну обставин є безпідставними і такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

6.2.3. Крім того, суди неправильно розтлумачили частину другу статті 652 ЦК України та зробили неправомірний висновок про те, що можливий пропуск строків повідомлення про істотну зміну обставин унеможливлює реалізацію частини другої статті 652 ЦК України в судовому порядку. Скаржник переконаний, що можливий пропуск ним 5-денного строку на повідомлення замовника про істотну зміну обставин може бути підставою для заперечень контрагента на етапі досудового врегулювання спору, однак не може автоматично виключати компетенцію суду щодо вирішення питання про внесення змін до договору у зв`язку з істотною зміною обставин. При цього Корпорація IPS наполягає, що наявні всі 4 умови для зміни Контракту, передбачені частиною другою статті 652 ЦК України.

6.3. В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України позивач посилається на те, що суди попередніх інстанцій не надали оцінки доказам, долученим Корпорацією IPS (зокрема, експертному висновку з питань експортного контролю та ліцензування Барбари Дайан Лінні від 13 лютого 2025 року та листуванню позивача з відповідачем і Державним Департаментом США), що призвело до неправильного вирішення цієї справи. Крім того, суд апеляційної інстанції порушив частину п`яту статті 269 ГПК України, оскільки вийшов за межі позовних вимог та задовольнив вимогу відповідача про стягнення 3 % річних на підставі статті 536, частини третьої статті 693 ЦК України, тоді як відповідні позовні вимоги позивач заявляв на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

6.4. В касаційній скарзі, крім зазначеного, Корпорація IPS просить у разі висновку Верховного Суду про наявність підстав для стягнення штрафних санкцій, зважаючи на вимушений та об`єктивний характер затримки поставки, незначну тривалість прострочення, на те, що скаржник є важливим стратегічним контрагентом для України, зменшити до максимально можливого розміру штрафні санкції, з огляду на їх надмірний розмір та відсутність вини (дії / бездіяльності) скаржника.

6.5. Також Корпорація IPS навела в касаційній скарзі попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які скаржник поніс (очікує понести) у зв`язку з розглядом справи №910/32/25, і зазначив, що у разі задоволення цієї касаційної скарги судові витрати, понесені скаржником, мають бути покладені на Адміністрацію ДПСУ.

7. Заперечення відповідача на касаційну скаргу позивача

7.1. Адміністрація ДПСУ у відзиві на касаційну скаргу Корпорації IPS проти неї заперечує, просить залишити її без задоволення, а судові рішення попередніх інстанцій - без змін.

7.2. Відповідач зауважує, що Корпорація IPS не виконала вимоги пункту 5.1 Контракту стосовно належного повідомлення замовника про зміну обставин, що стосувались поставки продукції. Крім того, за умовами пункту 3.2 Контракту кінцевий строк поставки продукції можливо було скоригувати сторонами в межах до 14 липня 2024 року, що не влаштувало Корпорацію IPS.

7.3. Адміністрація ДПСУ також зазначає, що період до призупинення експортної ліцензії з 22 січня 2024 року до 30 квітня 2024 року становить 98 днів, що надавало Корпорації IPS достатні можливості для поставки всієї продукції згідно із взятими на себе зобов`язаннями відповідно до умов Контракту.

7.4. Крім того, згідно з положеннями закону зміна договору допускається для забезпечення можливості його виконання на змінених умовах, тобто, до часу виконання прийнятих сторонами зобов`язань в натурі. Натомість Контракт є виконаним у повному обсязі, а вимоги Корпорації IPS про зміну умов Контракту скеровані лише на уникнення юридичної відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

7.5. Відповідач наполягає, що неповідомлення виконавцем замовника у передбачені Контрактом строки про неможливість вчасно здійснити поставку продукції свідчить про відсутність підстав для звільнення виконавця від відповідальності за прострочення.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

8. Джерела права

8.1. Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

8.2. Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

8.3. Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

8.4. Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

8.5. За статтею 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

8.6. У частинах третій, четвертій статті 653 ЦК України вказано, якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

8.7. Відповідно до частин першої, другої статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

8.8. Згідно із частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

8.9. За статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

8.10. Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами або законом про банки і банківську діяльність. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

8.11. Згідно з частинами другою, третьою статті 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

9. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

9.1. Причиною виникнення спору зі справи стало прострочення Корпорацією IPS поставки продукції Адміністрації ДПСУ. В обґрунтування заявлених однією до одної вимог сторони у справі доводять суду наявність / відсутність правових підстав для: 1) зміни Контракту в судовому порядку у зв`язку з істотною зміною обставин; 2) стягнення з виконавця, який прострочив, штрафних санкцій, передбачених Контрактом.

9.2. Суди попередніх інстанцій, керуючись мотивами, що наведені вище у цій постанові, дійшли висновку про відсутність правових підстав для внесення змін до Контракту у зв`язку з істотною зміною обставин та про наявність правових підстав для стягнення з виконавця штрафних санкцій за прострочення поставки продукції за Контрактом.

9.3. Виконавець за Контрактом вважає, що такі висновки зроблені судами першої та апеляційної інстанцій з порушенням норм матеріального права, а також внаслідок недослідження наявних у справі доказів.

9.4. Верховний Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

9.5. Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

9.6. Також Верховний Суд наголошує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, він виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

9.7. Верховний Суд позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.

Стосовно підстави касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України

9.8. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

9.9. В обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, позивач у касаційній скарзі зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій під час ухвалення оскаржуваної постанови не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах:

- від 15 червня 2021 року у справі №918/864/20 щодо застосування частини другої статті 625 ЦК України стосовно нарахування трьох процентів річних на негрошове зобов`язання;

- від 20 вересня 2023 року у справі №910/5033/22, від 22 травня 219 року у справі №922/1332/18, від 26 лютого 2020 року у справі №922/1401/19 щодо тлумачення частини другої статті 614 ЦК України.

9.10. За змістом постанови Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі №918/864/20 замовник здійснив передплату за договором поставки, натомість постачальник не здійснив поставку оплаченого товару, у зв`язку із чим замовник заявив до суду вимоги про стягнення з постачальника штрафних санкцій та 3% річних. Зокрема, обґрунтовуючи позовну вимогу про стягнення 3% річних позивач зазначив, що відповідачем не виконано зобов`язання щодо повернення суми попередньої оплати. Аналізуючи відповідні вимоги, Верховний Суд зазначив, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або законом. Верховний Суд виснував, що суди попередніх інстанцій, встановивши те, що позивач не звертався до відповідача із вимогою щодо повернення суми попередньої оплати, а навпаки в подальшому вирішив її зарахувати в рахунок оплати іншого товару, дійшли правомірного висновку про відмову у стягненні 3% річних.

9.11. Колегія суддів зазначає, що правова позиція стосовно поширення приписів частини другої статті 625 ЦК України на всі види грошових зобов`язань (тобто таких, у яких боржник має обов`язок сплатити гроші на користь кредитора) та непоширення на негрошові зобов`язання є сталою в судовій практиці (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15, від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц, від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16). Отже, у випадку цієї справи, коли позивач здійснив (хоч і невчасно) у повному обсязі поставку продукції за здійснену відповідачем попередню оплату, у відповідача немає підстав для нарахування на підставі частини другої статті 625 ЦК України 3% річних на вартість тієї частини продукції, яка була поставлена позивачем із затримкою.

9.12. Проаналізувавши зміст зустрічної позовної заяви Адміністрації ДПСУ у цій справі №910/32/25 (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 18 березня 2025 року) за наведеними у касаційній скарзі доводами щодо застосування норми права, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що відповідач заявив вимогу про стягнення 3% річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України, яка відображена у пункті 8.2 Контракту.

9.13. За таких обставин суд першої інстанції неправильно застосував у цьому спорі положення частини другої статті 625 ЦК України, стягнувши з Корпорації IPS на користь Адміністрації ДПСУ 3 % річних від вартості тієї частини продукції, яка була поставлена позивачем із затримкою, за час прострочення.

Суд апеляційної інстанції з метою виправлення вказаної помилки застосував до спірних правовідносин в цій частині положення статей 536 та 693 ЦК України.

Колегія суддів Верховного Суду не погоджується з цим, оскільки з огляду на різну правову природу проценти, передбачені частиною третьою статті 693 ЦК України, не можуть бути ототожнені з процентами, передбаченими частиною другою статті 625 ЦК України (схожа правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у cправі № 922/354/23, від 02 листопада 2023 року у справі № 911/2408/22 та інших). При цьому, підпункт 3 пункту 8.2 Контракту не містить умов про сплату позивачем процентів за користування коштами передоплати та відповідач таких позовних вимог не заявляв.

9.14. Таким чином, оскільки відповідач заявив у зустрічному позові вимогу до позивача про стягнення 3 % річних від вартості продукції, поставленої позивачем із затримкою, на підставі частини другої статті 625 ЦК України (положення якої наведені у підпункті 3 пункту 8.2 Контракту), при тому що поставка здійснена у повному обсязі, у судів першої та апеляційної інстанцій не було правових підстав для задоволення цих зустрічних позовних вимог відповідача.

9.15. Отже, доводи касаційної скарги Корпорації IPS в цій частині стосовно неправильного застосування судами попередніх інстанцій положень частини другої статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних на негрошове зобов`язання, без врахування висновку Верховного Суду, зробленого у подібних правовідносинах, знайшли своє підтвердження.

9.16. У зв`язку із цим рішення судів попередніх інстанцій у частині задоволення зустрічних позовних вимог Адміністрації ДПСУ про стягнення з Корпорації IPS 3% річних від вартості продукції, поставленої із затримкою, підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих зустрічних позовних вимог.

9.17. Відповідно до постанови Верховного Суду від 20 вересня 2023 року у справі №910/5033/22 прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України та військової частини з позовом до Авіакомпанії "Українські вертольоти" та Українського авіаційно-транспортного підприємства про зобов`язання виконати умови договору та стягнення неустойки, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що відповідачі не виконали договірні зобов`язання в частині повернення вертольоту, у зв`язку з настанням форс-мажорних обставин, у зв`язку з чим порушені права та інтереси держави в особі позивачів, які підлягають захисту в судовому порядку. Верховний Суд вказав, що суди у цій справі встановили, що неможливість повернення вертольоту на базовий аеродром позивача-2 було зумовлено непереборною силою, яка не залежала від поведінки відповідачів. Саме позивачем-2 було змінено місце повернення вертольоту на міжнародний аеродром Ясси, Румунія, та встановлені об`єктивні обставини, які перешкоджають поверненню повітряного судна позивачу-2, зокрема, перебування повітряного судна у складі чинної місії ООН, відсутність дозволу органів державної влади Республіки Малі на перельот орендованого вертольоту, який використовується у багатовимірній комплексній місії ООН зі стабілізації ситуації в Малі (МINUSМА). Наведені обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами. За вказаних обставин суди визнали причини несвоєчасного повернення вертольоту винятковими, а поведінку відповідачів про вжиття заходів направлених на виконання зобов`язань щодо його повернення - правомірною, у зв`язку з чим місцевий господарського суду, із висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, зменшив розмір пені до 0,00 грн., а також вказав на те, що відповідальність за порушення господарського зобов`язання за договором врегульовано інакше, тому підстави для стягнення штрафу відсутні. Верховний Суд зауважив, що у спірних правовідносинах зменшення неустойки за рішенням суду (частина третя статті 551 ЦК України) належить відрізняти від звільнення від відповідальності за відсутності вини (умислу або необережності) (статті 614 ЦК України). Оскільки за встановлених судами обставин справи за відсутності вини відповідача-2 наявні правові підстави для звільнення його відповідальності у вигляді неустойки, Верховний Суд вважав за необхідне змінити оскаржувані судові рішення у цій справі в мотивувальній частині.

9.18. Згідно з постановою від 22 травня 219 року у справі №922/1332/18 Міністерство оборони України звернулось до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення пені за договором про постачання для державних потреб нафти та дистилянтів (авіаційний гас). Верховний Суд зазначив, що у цій справі встановлено, що товариство розраховувало на виконання своїх зобов`язань у строк не менше 60 днів. Однак, у зв`язку з недотриманням замовником строків проведення торгів, що було обумовлено, зокрема, оскарженням процедури закупівлі до Постійно діючої адміністративної колегії Антимонопольного комітету України та зверненням іншого товариства до окружного адміністративного суду з адміністративним позовом щодо скасування процедури електронної закупівлі, строк для виконання такого зобов`язання для відповідача був зменшений фактично до 15 днів. Апеляційний суд встановив, що матеріалами справи підтверджено, що відповідачем було вжито всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання за договором, а прострочення від 13 до 26 днів виконання відповідачем зобов`язань з поставки пального позивачу сталося не з вини відповідача та є співмірним з терміном затримки процедури закупівлі. Верховний Суд виснував, що надавши оцінку усім наявним у матеріалах справи доказам та встановивши, що відповідно до частини другої статті 614 ЦК України відповідачем доведено відсутність його вини у простроченні виконання ним зобов`язань за договором, апеляційний суд дійшов правомірного висновку щодо відсутності підстав для застосування до відповідача відповідальності у вигляді стягнення пені.

9.19. У постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №922/1401/19 зазначено, що Центр забезпечення виробництва Української залізниці звернувся з позовом до Науково-виробничого об`єднання про стягнення штрафних санкцій за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором поставки. Апеляційним судом встановлено, що виконання відповідачем свого договірного зобов`язання в частині поставки товару у визначені строки було неможливим з огляду на доопрацювання товару з причин, які не залежали від відповідача. При цьому не встановлено, що постановлена відповідачем продукція з пропуском строку поставки є неякісною чи такою, що не відповідає умов Договору. Із встановлених судами обставин справи вбачається, що мало місце не доопрацювання продукції у зв`язку з її неякістю, тобто невідповідністю її визначеній в Договорі специфікації, а доопрацювання продукції у зв`язку з необхідністю її конструкторської зміни, не передбаченої умовами договору. У цій справі Верховний Суд погодився з висновком апеляційного суду, що в даному випадку прострочка поставки продукції сталась не з вини відповідача і він це підтвердив, тому немає підстав нараховувати йому за вказану прострочку неустойку.

9.20. Верховний Суд зауважує, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

9.21. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій подібній справі.

9.22. Проаналізувавши зазначені скаржником судові справи № 910/5033/22, 922/1332/18, 922/1401/19, які переглядалися Верховним Судом, у тому числі щодо правильного застосування частини другої статті 614 ЦК України, колегія суддів зауважує, що у кожній з них норми статті 614 ЦК України застосовувалась з урахуванням конкретних обставин справи та поданих сторонами доказів в межах конкретного предмету доказування. З огляду на це колегія суддів Верховного Суду висновує, що правовідносини у справах № 910/5033/22, 922/1332/18, 922/1401/19 є неподібними правовідносинам у цій справі №910/32/25.

9.23. Так, наприклад, у згаданій скаржником в аспекті застосування статті 625 ЦК України справі №918/864/20 Верховний Суд зробив інший висновок стосовно застосування статті 614 ЦК України: "Незважаючи на встановлене положеннями частини першої статті 614 ЦК України загальне правило щодо застосування відповідальності саме до особи, яка порушила зобов`язання, за наявності її вини (умислу або необережності), суди не врахували винятки з цього правила, які також встановлені положеннями частини першої статті 614 ЦК України - якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи зі змісту пункту 3 частини першої статті 3 (свобода договору як засада цивільного законодавства), пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 509, частини першої статті 627 ЦК України укладення договору із погодженням сторонами його умов, що визначені на розсуд сторін з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, та становлять зміст договору, зобов`язує сторони виконувати зобов`язання за цим договором належним чином відповідно до його умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526, частина перша статті 628, статті 629 ЦК України). Сторони в пункті 7.4 договору поставки передбачили покладення відповідальності на відповідача за порушення пункту 3.3 договору щодо строку (строків) поставки товару. При цьому, даний пункт не містить умови щодо покладення відповідальності на постачальника за порушення умов пункту 3.3 договору при наявності його вини. Отже, у разі встановлення/доведення факту порушення/невиконання умов пункту 3.3 договору поставки, постачальник, за умовами пункту 7.4 цього договору несе відповідальність за таке порушення/невиконання незалежно від його вини."

9.24. Встановивши на підставі наданих сторонами доказів обставини цієї справи, суди першої та апеляційної інстанцій не вважали, що відповідач ужив усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання та що наявні правові підстави для звільнення його від відповідальності за прострочення поставки продукції за Контрактом.

9.25. Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

9.26. Спираючись на здійснену судами першої та апеляційної інстанцій оцінку доказів, Верховний Суд висновує, що судами у межах цієї справи не було допущено ані неправильного застосування положень статті 614 ЦК України, ані неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування цієї норми права, зроблених у подібних правовідносинах.

Стосовно підстави касаційного оскарження за пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України

9.27. Відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

9.28. Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

9.29. У касаційній скарзі скаржник зазначає про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, внаслідок чого було неправильно вирішено вимоги Корпорації IPS про внесення змін до Контракту, з огляду на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування частини першої статті 42 та частини першої статті 44 Господарського кодексу України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) стосовно наявності комерційного ризику у суб`єкта підприємницької діяльності у випадку протиправних дій органу державної влади іноземної країни; а також частини другої статті 652 ЦК України стосовно розгляду судом питання про внесення змін до договору з огляду на істотну зміну обставин навіть за умови несвоєчасного повідомлення контрагента про такі обставини.

9.30. Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу, що в оскаржуваних судових рішеннях зазначено про те, що станом на час звернення позивача до суду з вимогою про внесення змін до Контракту він уже є виконаним сторонами, а станом на час відкриття провадження у справі термін його дії уже закінчився.

9.31. При цьому відповідно до усталеної практики Верховного Суду внесення змін до договору в частині, зокрема, строку виконання зобов`язання можливо лише до моменту виконання зобов`язання, що обумовлюється правовими наслідками зміни договору за рішенням суду, встановленими статтею 653 ЦК України (якщо договір змінюється у судовому порядку, зобов`язання змінюється з моменту набрання рішенням суду законної сили). Тому за рішенням суду зміна строку виконання зобов`язання в договорі після його виконання не допускається (схожі правові висновки наведено у постановах Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 910/21806/17, від 06 червня 2023 року у cправі № 910/21100/21 тощо).

9.32. Отже, враховуючи, що на час звернення позивача до суду з вимогою про внесення змін до Контракту щодо строку поставки продукції відповідне зобов`язання позивача з поставки продукції уже було виконане, Корпорацією IPS обрано неналежний та неефективний спосіб захисту.

9.33. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, пункт 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19).

9.34. З огляду на наведене, поставлені скаржником перед Верховним Судом питання щодо правильного застосування статей 42, 44 Господарського кодексу України, статті 652 ЦК України не можуть вплинути на висновок щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог Корпорації IPS про внесення змін до Контракту після його виконання, у зв`язку із чим колегія суддів Верховного Суду не вбачає підстав для формування висновку щодо застосування вказаних норм права в контексті названих скаржником питань.

9.35. Верховний Суд зазначає, що, з урахуванням встановлених судами попередніх інстанцій обставин доводи скаржника стосовно відсутності його провини у затримці поставки продукції за Контрактом, наявності протиправних дій органу державної влади іноземної країни, у зв`язку з чим мало місце прострочення, не можуть бути підставою для внесення змін до Контракту, строк дії якого закінчився.

9.36. Вказані доводи аналізувалися судами першої та апеляційної інстанцій в контексті наявності / відсутності підстав для зменшення штрафних санкцій або звільнення від відповідальності виконавця у зв`язку із заявленими до нього вимогами про сплату штрафних санкцій.

9.37. Проаналізувавши аргументи Корпорації IPS та надані нею докази, суди встановили, що виконавець невчасно поінформував замовника про призупинення дії експортної ліцензії, що не давало йому можливості здійснити постачання більшої частини продукції за Контрактом у домовлені сторонами строки. Суди попередніх інстанцій виснували, що з огляду на особливість спірних правовідносин, відсутність прострочення замовника з перерахування попередньої оплати за Контрактом, тривалість прострочення та розмір штрафних санкцій, а також обставини воєнного стану, в яких перебуває замовник, штрафні санкції у вигляді штрафу та пені, спрямовані на компенсацію його майнових втрат, тому з огляду на встановлене порушення виконавцем умов Контракту є підстави для нарахування пені та штрафу у заявлених розмірах.

9.38. Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

9.39. З аналізу наведених норм убачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), що підлягає стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, господарські суди повинні оцінювати, чи є кожен конкретний випадок винятковим, з урахуванням інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки відповідача тощо.

9.40. Водночас зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши подані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

9.41. Висновок суду щодо необхідності зменшення розміру неустойки, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), а також принципах господарського судочинства, передбачених згідно зі статтею 2 ГПК України.

9.42. Згідно з частинами третьою та четвертою статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

9.43. У справі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо наявні у матеріалах справи докази відповідно до вимог статті 86 ГПК України, дійшли висновку про те, що доводи позивача щодо наявності правових підстав для звільнення його від відповідальності / зменшення розміру неустойки відлягають відхиленню з огляду на необхідність збалансування інтересів сторін, одна з яких терміново потребує військової продукції і розраховує на її отримання у визначений Контрактом строк.

9.44. Ураховуючи наведене, Верховний Суд відхиляє клопотання скаржника про зменшення розміру задоволених судами попередніх інстанцій штрафних санкцій, оскільки апеляційний господарський суд, оцінивши за внутрішнім переконанням встановлені обставини та подані докази в сукупності обґрунтовано визначив, що зазначені скаржником обставини не є винятковими, а розмір пені не є надмірним. Переоцінка цих обставин в силу визначених статтею 300 ГПК України меж перегляду справи судом касаційної інстанції не входить до компетенції Верховного Суду як суду права.

Стосовно підстави касаційного оскарження за пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України

9.45. Відповідно до пункту 4 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

9.46. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

9.47. За змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

9.48. Оскаржуючи рішення судів попередніх інстанцій за пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, Корпорація IPS посилалась на недослідження зібраних у справі доказів, які, на переконання скаржника, доводять добросовісність його дій, відсутність його вини у простроченні поставки продукції та наявність підстав для зміни умов Контракту у зв`язку з істотною зміною обставин. Тобто, йдеться про необхідність встановлення фактичних обставин справи для цілей правильного застосування статей 614, 652 ЦК України, статей 42, 44 Господарського кодексу України під час вирішення справи, за умови, що знайдуть підтвердження наведені у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1 та 3 частини другої статті 287 ГПК України.

9.49. Водночас доводи позивача стосовно неправильного застосування судами попередніх інстанцій вказаних норм матеріального права щодо задоволення позовних вимог про стягнення пені та штрафу не знайшли свого підтвердження, про що зазначено вище у цій постанові, тому Верховний Суд не вбачає правових підстав для розгляду доводів касаційної скарги Корпорації IPS за пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України щодо недослідження судами попередніх інстанцій наявних у матеріалах справи доказів.

9.50. Доводи касаційної скарги Корпорації IPS стосовно того, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог та задовольнив вимогу відповідача про стягнення 3 % річних на підставі статті 536, частини третьої статті 693 ЦК України, тоді як відповідні позовні вимоги позивач заявляв на підставі частини другої статті 625 ЦК України, знайшли своє підтвердження під час касаційного перегляду справи, про що зазначено вище у тексті цієї постанови.

9.51. З огляду на викладене колегія суддів Верховного Суду зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

9.52. Інших доводів на обґрунтування незаконності рішення Господарського суду міста Києва від 17 квітня 2025 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 02 вересня 2025 року у цій справі касаційна скарга не містить.

10. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

10.1. Відповідно до статті 311 ГПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

10.2. Враховуючи доводи касаційної скарги, межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи, викладені у касаційній скарзі, отримали часткове підтвердження під час касаційного провадження, у зв`язку із чим наявні підстави для скасування судових рішень попередніх інстанцій в частині стягнення з Корпорації IPS на користь Адміністрації ДПСУ 3% річних у сумі 61 092, 79 дол. США. В іншій частині доводи касаційної скарги позивача не підтвердилися.

11. Судові витрати

11.1. Враховуючи, що Верховним Судом задоволено доводи касаційної скарги в частині стягнення зі скаржника грошової суми, яка складає 3% із задоволених судами попередніх інстанцій майнових вимог до скаржника, при цьому скаржник сплатив максимальний розмір судового збору за подання касаційної скарги, стягненню з Адміністрації ДПСУ на користь Корпорації IPS підлягає 51 015, 75 грн судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись 300, 301, 308, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Інтернешнл Партс Сепплай Корпорейшн (International Parts Supply Corporation) задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17 квітня 2025 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 02 вересня 2025 року у справі №910/32/25 в частині стягнення з Інтернешнл Партс Сепплай Корпорейшн (International Parts Supply Corporation) на користь Адміністрації Державної прикордонної служби України 3% річних у сумі 61 092, 79 долара США скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог.

3. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 17 квітня 2025 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 02 вересня 2025 року у справі №910/32/25 залишити без змін.

4. Стягнути з Адміністрації Державної прикордонної служби України (вул. Володимирська, 26, Київ, 01601, ) на користь Інтернешнл Партс Сепплай Корпорейшн (International Parts Supply Corporation) (Ом, 7220, м. Едіна, штат Міннесота, Сполучені Штати Америки, 55439 (7220, Ohms Lane, Edina, Minnesota, 55439 the USA, ідентифікаційний код 41-1490748) судовий збір за подання касаційної скарги у сумі 51 015, 75 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Ю. Л. Власов

Суддя І. В. Булгакова

Суддя Т. М. Малашенкова