ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" вересня 2025 р. Справа№ 911/2173/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Мальченко А.О.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Нечасний О.Л.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 08.09.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства "Трансводпостач" на рішення Господарського суду Київської області від 03.09.2024 (повний текст складено та підписано 13.05.2025)

у справі №911/2173/23 (суддя Ярема В.А.)

за позовом виконувача обов`язків керівника Бориспільської окружної прокуратури Київської області

до Вороньківської сільської ради (відповідач-1)

Приватного підприємства "Трансводпостач" (відповідач-2)

про визнання недійсними рішення та договору, скасування державної реєстрації права з одночасним його припиненням в реєстрі,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 до Господарського суду Київської області надійшла позовна заява виконувача обов`язків керівника Бориспільської окружної прокуратури Київської області (далі - виконувач обов`язків керівника прокуратури) до Вороньківської сільської ради (далі - Рада/відповідач 1) та Приватного підприємства "Трансводпостач" (далі - ПП "Трансводпостач"/відповідач 2) про:

- визнання недійсним та скасування рішення Головурівської сільської ради №201-08-YII від 06.07.2016 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в користування на умовах довгострокової оренди (строком на 49 років) ПП "Трансводпостач" для розміщення та експлуатації об`єктів інженерних інфраструктур (лінійних споруд, причал, плавзасобів) в межах села Кийлів Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області";

- визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 30.09.2016 №714 загальною площею 0,8313 га, кадастровий номер :02:025:0016 в межах села Кийлів Головурівської (на даний час Вороньківської) сільської ради Бориспільського району;

- скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки, зареєстрованого приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Козій А.В. на підставі договору оренди №714 від 30.09.2016, індексний номер 31650769 від 30.09.2016, номер запису в реєстрі 16669028, з одночасним припиненням цього права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

18.08.2023 через канцелярію Господарського суду Київської області від заступника керівника Бориспільської окружної прокуратури Київської області надійшла заява про усунення недоліків, згідно якої прокурор просив вважати правильною першу позовну вимогу в такій редакції:

"визнати недійсним рішення Головурівської сільської ради №201-08-YII від 06.07.2016 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в користування на умовах довгострокової оренди (строком на 49 років) ПП "Трансводпостач" для розміщення та експлуатації об`єктів інженерних інфраструктур (лінійних споруд, причал, плавзасобів) в межах села Кийлів Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час надання ПП "Трансводпостач" в оренду земельної ділянки кадастровий номер :02:025:0016 порушено вимоги законодавства, адже така передача відбулась за відсутності земельних торгів, що суперечить ч. 2 ст. 124, ч. 1 ст. 134 та ч.ч. 1, 2 ст. 135 Земельного кодексу України.

Рішенням Господарського суду Київської області від 03.09.2024 у справі №911/2173/23 позовні вимоги задоволено частково.

У задоволенні вимоги виконувача обов`язків керівника Бориспільської окружної прокуратури Київської області про визнання недійсним рішення Головурівської сільської ради №201-08-YII від 06.07.2016 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в користування на умовах довгострокової оренди (строком на 49 років) ПП "Трансводпостач" для розміщення та експлуатації об`єктів інженерних інфраструктур (лінійних споруд, причал, плавзасобів) в межах села Кийлів Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області" відмовлено.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 30.09.2016 №714 загальною площею 0,8313 га, кадастровий номер :02:025:0016 в межах села Кийлів Головурівської (на даний час Вороньківської) сільської ради Бориспільського району.

Скасовано державну реєстрацію права оренди земельної ділянки, зареєстрованого приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Козій А.В. на підставі договору оренди №714 від 30.09.2016, індексний номер 31650769 від 30.09.2016, номер запису в реєстрі 16669028, з одночасним припиненням цього права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Стягнуто з Приватного підприємства "Трансводпостач" на користь Київської обласної прокуратури 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн 00 коп. судового збору.

Стягнуто з Вороньківської сільської ради на користь Київської обласної прокуратури 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн 00 коп. судового збору.

Понесені Київською обласною прокуратурою витрати по сплаті судового збору в частині вимоги про визнання недійсним рішення покладено на прокуратуру.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю доказово підтверджених підстав у розумінні ч. 2 ст. 134 ЗК України для передачі у користування ПП "Трансводпостач" земельної ділянки без проведення торгів, а тому отримання у користування відповідачем 2 такої земельної ділянки водного фонду комунальної форми власності за спрощеною процедурою - без проведення земельних торгів та, власне, спірне рішення №201-08-YII від 06.07.2016 не відповідають нормам законодавства, зокрема суперечать вимогам статей 124, 134 Земельного кодексу України. Водночас, місцевим господарським судом вказано, що зі змісту спірних у цій справі правовідносин слідує, що оскаржуване рішення Головурівської сільської ради №201-08-YII від 06.07.2016 вичерпало свою дію оскільки реалізовано шляхом укладення відповідного договору оренди від 30.09.2016, відтак вимога прокурора про визнання недійсним рішення Головурівської сільської ради №201-08-YII від 06.07.2016 не є належним та ефективним способом захисту, а тому задоволенню не підлягає. В той же час, суд першої інстанції зазначив, що оскільки договір оренди від 30.09.2016 укладено між Головурівською сільською радою, як представницьким органом відповідної територіальної громади, та ПП "Трансводпостач" за результатами прийняття рішення №201-08-YII від 06.07.2016 без дотримання вимог закону та проведення земельних торгів, означений правочин суперечить актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, і вказане у розумінні ст. ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним. Окрім цього, місцевий господарський суд дійшов висновку, що оскільки державна реєстрація речового права засвідчує відповідне право користування земельною ділянкою за певною особою, ураховуючи визнання недійсним договору оренди, на підставі якого за ПП "Трансводпостач" зареєстровано право оренди на спірну земельну ділянку, з метою досягнення правової визначеності між учасниками цивільного обороту та власником спірної земельної ділянки - Вороньківською територіальною громадою, висновує про задоволення вимоги прокурора та скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки, зареєстрованого приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Козій А.В. на підставі договору оренди №714 від 30.09.2016, індексний номер 31650769 від 30.09.2016, номер запису в реєстрі 16669028, з одночасним припиненням цього права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач-2 02.06.2025 (документ сформований в системі "Електронний суд" 02.06.2025) звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати в повному обсязі та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим і підлягає скасуванню через численні порушення норм матеріального та процесуального права, які вплинули на правильність розгляду справи. Зокрема скаржник вважає, що місцевий господарський суд проігнорував додаткові пояснення апелянта від 16.05.2024, протоколи зборів мешканців села Кийлів від 19.02.2016, висновки комісії Вороньківської сільської ради від 29.02.2016 та лист ради від 11.02.2023, не врахувавши поважні причини несвоєчасного подання пояснень через воєнний стан і обмеживши право апелянта на захист. Також, на думку скаржника, суд першої інстанції неправильно застосував норми щодо необхідності земельних аукціонів, не врахував добросовісності сторін, затверджений проект землеустрою та відсутність доказів завдання шкоди громаді. Крім цього скаржник вважає, що суд першої інстанції неправомірно скасував державну реєстрацію права оренди без доказів шахрайства чи незаконних дій, не оцінивши пропорційність втручання в майнові права апелянта. Окрім цього скаржник вважає, що місцевим господарським судом неправильно визначено роль прокурора, як позивача, проігнорувавши позицію Вороньківської сільської ради, підтверджену листом від 11.02.2023. Також скаржник вважає, що судом першої інстанції здійснено неправильно розподіл судових витрат, а саме стягнуто з апелянта повну суму судового збору, не врахувавши часткову обґрунтованість його позиції через відмову у визнанні недійсним рішення ради, що порушує принцип пропорційності.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 02.06.2025 апеляційну скаргу передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Мальченко А.О., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.06.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства "Трансводпостач" на рішення Господарського суду Київської області від 03.09.2024 у справі №911/2173/23, розгляд справи призначено на 07.07.2025.

13.06.2025 (документ сформований в системі "Електронний суд" 13.06.2025) через підсистему "Електронний суд" представником відповідача-1 подано відзив на апеляційну скаргу, а також 13.06.2025 через підсистему "Електронний суд" прокурором подано відзив на апеляційну скаргу.

07.07.2025 (документ сформований в системі "Електронний суд" 07.07.2025) через підсистему "Електронний суд" представником відповідача-2 подано клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.07.2025 розгляд справи відкладено на 08.09.2025.

В судовому засіданні 08.09.2025 прокурор та представники відповідача 1 надали усні пояснення по справі, відповіли на запитання суду. Представник відповідача 2 в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином.

Згідно з п. 11, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, та зважаючи на обмежений процесуальний строк розгляду апеляційної скарги, а також на той факт, що представник відповідача 2 вже просив відкласти розгляд справи, яке було відкладено ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.07.2025, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника відповідача 1.

В судовому засіданні 08.09.2025 оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Головурівської сільської ради від 06.07.2016 №201-08-YII "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в користування на умовах довгострокової оренди (строком на 49 років) ПП "Трансводпостач" для розміщення та експлуатації об`єктів інженерних інфраструктур (лінійних споруд, причал, плавзасобів) в межах села Кийлів Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області" вирішено затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в користування на умовах довгострокової оренди (строком на 49 років) ПП "Трансводпостач" для розміщення та експлуатації об`єктів інженерних інфраструктур (лінійних споруд, причал, плавзасобів) в межах села Кийлів Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області. Надати ПП "Трансводпостач" земельну ділянку кадастровий номер :02:025:0016 площею 0,8313 га в оренду (строком 49 років) в селі Кийлів Головурівської сільської ради. Сільському голові Чуй М.І. від імені Головурівської сільської ради укласти договір оренди земельної ділянки.

В подальшому, 30.09.2016 між Головурівською сільською радою як орендодавцем та ПП "Трансводпостач" як орендарем укладено договір оренди земельної ділянки (далі - договір оренди від 30.09.2016/спірний договір оренди), відповідно до пункту 1 якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування (оренду) земельну ділянку, площею 0,8313 га, кадастровий номер :02:025:0016, яка знаходиться в межах села Кийлів Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області (далі - спірна земельна ділянка).

Відповідно до п. 6 договору договір укладено на 49 (сорок дев`ять) років. Після закінчення строку дії орендар має переважне право поновити його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його.

Згідно з п. 12 договору земельна ділянка передається в оренду для розміщення та експлуатації об`єктів інженерних інфраструктур (лінійних споруд, причал, плавзасобів) в межах села Кийлів Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області.

Пунктом 13 договору визначено, що цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та експлуатації гідротехнічних, гідрометричних та лінійних споруд для розміщення та експлуатації об`єктів інженерних інфраструктур (лінійних споруд, причал, плавзасобів).

Також в пункті 14 договору сторони обумовили, що земельна ділянка являється землею комунальної власності і відноситься до категорії земель - землі водного фонду.

В матеріалах справи наявний акт приймання-передачі земельної ділянки від 30.09.2016.

Також до позовної заяви додано копію адресованої виконкому Головурівської сільської ради заяви ПП "Трансводпостач" щодо згоди підприємства на проїзд та прохід громадян до води згідно плану схеми, доданого до такого листа, а також копії протоколу зборів мешканців села Кийлів Бориспільського району Київської області від 19.02.2016 та протоколу планово-бюджетної комісії, агропромислового комплексу, земельних питань та екології від 29.02.2016, складеного Головурівською сільською радою.

Зі змісту листів Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях від 10.08.2021, Державного підприємства "Адміністрація річкових портів" №01/01-148 від 10.02.2021 №01/05-707 від 24.05.2021 та Витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна гідротехнічної споруди "Вантажна набережна у с. Кийлів" вбачається, що на земельній ділянці з кадастровим номером :02:025:0016 розташоване належне Державному підприємству "Адміністрація річкових портів" на праві господарського відання державне майно - "Вантажна набережна у с. Кийлів", органом управління якого є Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України (колишнє Міністерство інфраструктури України).

Також в матеріалах справи наявні витяги з реєстру речових прав на нерухоме майно за №№311507978, 311906091 від 04.10.2022 та 07.10.2022 щодо реєстрації права власності та права господарського відання на гідротехнічну споруду "Вантажна набережна у с. Кийлів" відповідно за: Міністерством інфраструктури України та ДП "Адміністрація річкових портів", а також технічний паспорт на об`єкти нерухомого майна "Вантажна набережна у с. Кийлів" та Витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва.

Зі змісту довідки ДП "Адміністрація річкових портів" за №01/01-864 від 23.09.2022 вбачається перебування на балансі останнього та у сфері управління Міністерства інфраструктури України основного засобу - "Вантажна набережна у с. Кийлів", Київська обл., Бориспільський р-н, с. Кийлів, вул. Набережна.

Водночас зі змісту наявної в матеріалах справи Інформаційної довідки за №338800684 від 12.07.2023 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна вбачається здійснення державної реєстрації №31650769 від 30.09.2016 права оренди земельної ділянки кадастровий номер :02:025:0016 за відповідачем 2, втім з вказаної довідки також вбачається, що за Приватним підприємством "Трансводпостач" не зареєстровано право власності на нерухоме майно на земельній ділянці з кадастровим номером :02:025:0016, тоді як речове право підприємства на будинок охорони (реєстраційний номер ОНМ 208) було зареєстровано в реєстрі 27.12.2019 та припинено 19.04.2023 на підставі рішення Господарського суду Київської області від 26.10.2022 у справі №911/869/22.

Отже, спір у даній справі, на думку прокурора, виник у зв`язку з тим, що під час надання ПП "Трансводпостач" в оренду земельної ділянки кадастровий номер :02:025:0016 порушено вимоги законодавства, адже така передача відбулась за відсутності земельних торгів, що суперечить ч. 2 ст. 124, ч. 1 ст. 134 та ч.ч. 1, 2 ст. 135 Земельного кодексу України.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Щодо доводів скаржника про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді у справі, що розглядається, колегія суддів зазначає наступне.

Питання щодо представництва прокурором інтересів громадянина або держави в господарському суді, а також особливості здійснення ним окремих форм представництва таких інтересів врегульовані положеннями Конституції України, Закону України «Про прокуратуру» та ГПК.

Прокурор у даній справі звернувся до суду з позовом в інтересах держави самостійно.

На підтвердження підстав самостійного представництва інтересів держави прокурор у позовній заяві зазначив, що саме Вороньківська сільська рада як орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, вчинила дії, які негативно впливають на державні інтереси, а тому Вороньківська сільська рада є відповідачем у цій справі, а прокурор пред`являє позов самостійно.

Перевіряючи правильність застосування норм законодавства, що регулює питання представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Абзацом 1 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.

Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Конституційний Суд України зазначив, що поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (абзац 2 частини 5 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99).

Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом).

Відповідно до абзаців 1-3 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Згідно із частиною 4 статті 53 ГПК прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до абзацу 2 частини 5 статті 53 ГПК у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Встановлена Законом України «Про прокуратуру» умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову, спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Тобто визначений частиною 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.

Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц).

Отже, якщо прокурор звертається до суду з позовною заявою в інтересах держави, він зобов`язаний у позовній заяві вказати підставу для здійснення представництва інтересів, передбачену частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру», та обґрунтувати її. У такому разі статусу позивача набуває або орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах (за наявності такого органу), або прокурор (у разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду). Процесуальні наслідки відсутності, зокрема, обґрунтування підстави для звернення до суду прокурора визначені статтею 174 ГПК.

Натомість якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для застосування положень пункту 2 частини 1 статті 226 ГПК (залишення позову без розгляду) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21).

Таким чином, процесуальний статус сторін у справі залежить як від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, так і від наведеного прокурором обґрунтування наявності підстав для представництва інтересів держави у конкретній справі. У свою чергу суд оцінює наведене прокурором обґрунтування та у випадку встановлення відсутності підстав для представництва застосовує наслідки, передбачені статтею 174 або статтею 226 ГПК.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 зазначила, що у разі, якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії, що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача.

Орган державної влади (або місцевого самоврядування), який порушив права держави чи територіальної громади прийняттям незаконного рішення від імені відповідного суб`єкта права, не може (в силу відсутності повноважень на захист) та не повинен (з огляду на відсутність спору з іншим учасником цивільних правовідносин) бути позивачем за позовом прокурора, спрямованим на оскарження незаконного рішення цього ж органу та відновлення порушених прав і законних інтересів держави чи територіальної громади. В процесуальному аспекті орган, який прийняв такий акт, не має зацікавленості у задоволенні позовних вимог, відстоюючи правомірність своїх дій, що суперечить правовому статусу позивача. Водночас доведення правомірності дій, які оспорюються позивачем, забезпечується процесуальними повноваженнями відповідача.

При цьому фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган або прокурор.

Узагальнюючи наведені у постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 висновки щодо застосування норм права, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що:

1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо:

- орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;

- орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;

2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:

- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;

- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.

Як вбачається з матеріалів справи, мотивуючи наявність підстав для представництва інтересів держави у суді у даній справі, прокурор зазначив, що спірні рішення та договір оренди, як незаконні підстави оформлення за ПП "Трансводпостач" права користування земельною ділянкою, порушують права власника та держави в особі Вороньківської об`єднаної територіальної громади.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до зробленого витягу з ЄДР стосовно Вороньківської сільської ради станом на 20.07.2023 вказаний орган місцевого самоврядування є правонаступником, зокрема, Головуріської сільської ради, а реєстраційні дії стосовно внесення таких відомостей про юридичну особу, правонаступником якої є юридична особа, у разі приєднання проведено 16.11.2021.

Отже, повноваження щодо захисту інтересів територіальної громади та, відповідно, інтересів держави в цілому у спірних правовідносинах щодо користування та розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером :02:025:0016 в межах с. Кийлів віднесено до компетенції Вороньківської сільської ради, як органу місцевого самоврядування, який здійснює повноваження громади щодо розпорядження належним їй нерухомим майном.

Колегія суддів зазначає, що прокурор у позовній заяві навів підставу для представництва інтересів держави, та обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів, визначив Вороньківську сільську раду одним із співвідповідачів у справі, оскільки Вороньківська сільська рада як орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і вчинила дії, які, за доводами прокурора, порушують інтереси держави.

Таким чином прокурором дотримано порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру».

Щодо доводів скаржника про ігнорування судом додаткових пояснень апелянта від 16.05.2024, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 207 ГПК України головуючий з`ясовує, чи мають учасники справи заяви чи клопотання, пов`язані з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом, та вирішує їх після заслуховування думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи. Суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 30.01.2024 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 27.02.2024.

Водночас, відповідач 2 подав додаткові пояснення 16.05.2024, тобто через чотири місяці з моменту закриття судом першої інстанції підготовчого провадження.

Одночасно, колегія суддів звертає увагу, що зі змісту поданих відповідачем 2 додаткових пояснень вбачається, що представник не вказує будь яких причин не можливості подати вказані пояснення в підготовчому провадженні, а матеріали справи не місять будь-яких заяв відповідача 2, поданих в підготовчому провадженні, в яких було б зазначено про намір відповідача 2 подати ті чи інші додаткові пояснення, для чого представнику необхідно більше часу.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції з дотриманням норм процесуального права, обґрунтовано залишив без розгляду додаткові пояснення відповідача 2, подані 16.05.2024.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно вирішення спору по суті необхідно зазначити таке.

Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно приписів ч. 1 ст. 122, ч.ч. 2, 3 ст. 123 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

За частинами першою, другою статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними у статті 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, установлених частинами другою та третьою статті 134 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 134 Земельного кодексу України земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Так, відповідно до абзацу 1 частини 2 статті 134 ЗК України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі: розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

Зі змісту вказаних норм закону слідує, що загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування у тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться, врегульовано статтею 123 Земельного кодексу України, яка: визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати не передбачені цією статтею матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу.

Поряд з тим наведеними вище приписами статті 124 ЗК України також передбачено обов`язковість продажу земельних ділянок комунальної власності на конкурентних засадах (земельних торгах) у всіх випадках, окрім визначених, зокрема, ч. 2 ст. 134 ЗК України випадків, коли торги не проводяться: у разі розміщення на земельній ділянці належного на праві власності заінтересованій особі (потенційному орендарю) нерухомого майна або ж необхідності використання такою особою земельної ділянки з метою користування надрами/спеціального водокористування чи здійснення цією особою на земельній ділянці будівництва, обслуговування та ремонту об`єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури.

Недотримання ж органом місцевого самоврядування зазначеної процедури та умов передачі у користування належної, зокрема територіальній громаді, земельної ділянки, як і реалізація права на отримання земельної ділянки без проведення земельних торгів є порушенням порядку, встановленого приписами статей 116, 124, 134 Земельного кодексу України.

У даній справі судом першої інстанції встановлено, що передачу у користування Приватному підприємству "Трансводпостач" земельної ділянки комунальної власності з кадастровим номером :02:025:0016 здійснено на підставі рішення сільської ради №201-08-YII від 06.07.2016 та договору оренди від 30.09.2016, без проведення торгів.

Водночас, зі змісту наявної в матеріалах справи Інформаційної довідки за №338800684 від 12.07.2023 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна слідує, що за Приватним підприємством "Трансводпостач" не зареєстровано право власності на нерухоме майно на земельній ділянці з кадастровим номером :02:025:0016, тоді як речове право підприємства на будинок охорони (реєстраційний номер ОНМ 208) було зареєстровано в реєстрі 27.12.2019 та припинено 19.04.2023 на підставі рішення Господарського суду Київської області від 26.10.2022 у справі №911/869/22.

Так, у змісті мотивувальної частини рішення Господарського суду Київської області від 26.10.2022 у справі №911/869/22 за позовом Керівника Бориспільської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Вороньківської сільської ради до ПП "Трансводпостач" судом встановлено, зокрема, таке:

- відповідачем не надано жодних доказів відносно забудови земельної ділянки за кадастровим номером :02:025:0016;

- державну реєстрацію майнових прав за відповідачем на будинок охорони здійснено як з порушенням реєстраційного законодавства, так і з порушенням цивільного законодавства, оскільки право власності фактично зареєстровано на неіснуючу будівлю зі статусом нерухомого об`єкта, яка у передбаченому чинним містобудівним законодавством відповідачем не проектувалась, не будувалась на підставі відповідних документів, що давали б право виконувати такі будівельні роботи, земельна ділянка для цієї мети позивачем не виділялась, також не виділялась під уже збудоване нерухоме майно, що належало б відповідачу на підставі отриманих раніше правовстановлюючих документів.

Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не місять будь-яких доказів того, що станом на момент прийняття органом місцевого самоврядування спірного рішення №201-08-YII від 06.07.2016 на земельній ділянці за кадастровим номером :02:025:0016 розташовувались належні ПП "Трансводпостач" на праві власності об`єкти нерухомого майна суду не надано.

Оскільки матеріали справи не містять доказів того, що на момент прийняття органом місцевого самоврядування спірного рішення №201-08-YII від 06.07.2016 на земельній ділянці за кадастровим номером :02:025:0016 розташовувались належні ПП "Трансводпостач" на праві власності об`єкти нерухомого майна, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав у розумінні ч. 2 ст. 134 ЗК України для передачі у користування ПП "Трансводпостач" земельної ділянки без проведення торгів.

Стосовно доводів скаржника про не дослідження судом першої інстанції протоколів зборів мешканців, висновків комісії та листа сільської ради, колегія суддів зазначає, що вказані докази не спростовують факт порушення законодавства.

Більше того, колегія суддів зазначає, що згода громади чи позиція посадових осіб ради не підміняють собою вимоги Земельного кодексу України.

Також колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи, оскільки зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням.

Схожі за змістом правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 51), від 28.09.2022 у справі № 483/448/2.0 (пункт 9.67), від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21 (пункт 8.13), від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 (пункт 180), від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18.

Крім того, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 52) і в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.03.2023 у справі № 922/3013/19 (пункт 4.13), від 14.03.2023 у справі № 922/1796/19 (пункти 41, 42) сформульовано усталений правовий висновок про те, що позивач у межах розгляду справи може посилатися, зокрема, на незаконність рішення (наказу, розпорядження) органу державної влади без заявлення вимоги про визнання його незаконним і скасування, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не зумовлюють правових наслідків, на які вони спрямовані.

Договірні правовідносини виникають з моменту укладення сторонами договору оренди. Цей момент не пов`язується з моментом видання наказу про передання в оренду земельної ділянки. Отже, такий наказ не є правовстановлюючим документом, а вимога про визнання його незаконним не відповідає належному способу захисту (див. також пункт 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц).

З огляду на те, що на час звернення прокурора з даним позовом рішення №201-08-YII від 06.07.2016, вже реалізоване та вичерпало свою дію виконанням, а саме шляхом укладення між відповідачами договору оренди від 30.09.2016, визнання незаконним і скасування зазначеного рішення не може забезпечити ефективного захисту прав та інтересів держави, оскільки вимагає спростування в судовому порядку законності укладення договору оренди. (аналогічний висновок викладено в пункті 8.15 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21).

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово виснувала, що обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц (пункт 77), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155), від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 (пункт 148)), що в свою чергу виключає відмову в задоволенні позову в зв`язку з його необґрунтованістю.

За таких обставин, місцевий господарський суд обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині визнання недійсним рішення Головурівської сільської ради №201-08-YII від 06.07.2016 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в користування на умовах довгострокової оренди (строком на 49 років) ПП "Трансводпостач" для розміщення та експлуатації об`єктів інженерних інфраструктур (лінійних споруд, причал, плавзасобів) в межах села Кийлів Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області".

Натомість суд першої інстанції, дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення решти позовних вимог з огляду на неспростовані скаржником факти прийняття оспорюваного рішення та укладення оспорюваного договору внаслідок порушення сільською радою обов`язкового порядку продажу права оренди спірної земельної ділянки на конкурентних засадах (на земельних торгах), передбаченого положеннями частини 1 статті 134 ЗК.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

З викладених вище мотивів колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки договір оренди від 30.09.2016 укладено між Головурівською сільською радою, як представницьким органом відповідної територіальної громади, та ПП "Трансводпостач" за результатами прийняття рішення №201-08-YII від 06.07.2016 без дотримання вимог закону та проведення земельних торгів, означений правочин суперечить актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, і вказане у розумінні ст. ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним.

Частиною 5 статті 6 статтею 17 Закону України "Про оренду землі" (в редакції як станом на момент укладення спірного договору так і станом на час звернення прокурора до суду із позовом у цій справі) передбачено, що право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

Згідно частини 1 статі 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Згідно постанови Верховного Суду України від 28.08.2023 у справі № 761/11015/19 зазначено, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зазначено, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано».

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13 січня 2021 року в справі № 753/905/18 (провадження № 61-12528св19).

Отже, позовну вимогу «Скасувати державну реєстрацію права оренди земельної ділянки зареєстрованого приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Козій А.В. на підставі договору оренди №714 від 30.09.2016, індексний номер 31650769 від 30.09.2016, номер запису в реєстрі 16669028, з одночасним припиненням цього права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.» пред`явлено до відповідача ПП «Трансводпостач» законно.

Зі змісту наявної в матеріалах справи Інформаційної довідки за №338800684 від 12.07.2023 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна слідує, що 30.09.2016 приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Козій А.В. на підставі договору оренди №714 від 30.09.2016 прийнято рішення індексний номер 31650769 та зареєстровано за ПП "Трансводпостач" інше речове право - право оренди земельної ділянки (номер запису в реєстрі 16669028).

Відтак, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що враховуючи визнання недійсним договору оренди, на підставі якого за ПП "Трансводпостач" зареєстровано право оренди на спірну земельну ділянку, з метою досягнення правової визначеності між учасниками цивільного обороту та власником спірної земельної ділянки - Вороньківською територіальною громадою, наявні підстави для задоволення вимоги прокурора та скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки, зареєстрованого приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Козій А.В. на підставі договору оренди №714 від 30.09.2016, індексний номер 31650769 від 30.09.2016, номер запису в реєстрі 16669028, з одночасним припиненням цього права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Стосовно доводів скаржника про не врахування судом першої інстанції добросовісності сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Приписами частини 1, 2 ст. 13 Конституції України унормовано, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до пунктів б, ґ ст. 5 ЗК України земельне законодавство базується на принципах, зокрема, забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; забезпечення гарантій прав на землю.

Земля є унікальним обмеженим природним ресурсом. Земля є базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства.

Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності і добросовісності (п. 6 ч. першої ст. 3 ЦК України).

Колегія суддів звертає увагу, що договір оренди землі укладений без дотримання конкурентних засад, спрямований на незаконне заволодіння земельною ділянкою державної чи комунальної власності, не міг мати на меті стимулювання зловживань, посилення соціальної нерівності і спрямованість на не правовий та непрозорий перерозподіл основного національного багатства - землі.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми мирного володіння майном: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах Рисовський проти України від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), Кривенький проти України від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Відтак, колегія суддів звертає увагу скаржника, що оскільки передача спірної земельної ділянки була здійснена без проведення торгів, тобто з порушенням норм закону, корелюється з вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, оскільки офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів в актуальному стані є публічними та загальнодоступними.

Одночасно, колегія суддів зазначає, що Вороньківська сільська рада у відзиві на апеляційну скаргу вказує, що в результаті діяльності ПП «Трансводопостач» на земельній ділянці з кадастровим номером :02:025:0016 постійно вивантажують сотні тон намитого річкового піску, даний пісок розвіюється по всьому селі Кийлів. В результаті чого мешканці села Кийлів пишуть колективні скарги до Вороньківської сільської ради з метою припинення даного вивантаження піску.

Також сільська рада звернула увагу, що при перевезенні даного піску тридцяти тонними вантажними автомобілями по дамбі Проців-Кийлів руйнується гребінь дамби.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що правовідносини, пов`язані з розпорядженням землями водного фонду, безумовно становлять "суспільний" та "публічний" інтерес, а заволодіння приватними особами такими земельними ділянками у порушення норм закону - без проведення торгів, такому суспільному інтересу не відповідає.

Відтак, колегія суддів зазначає, що втручання держави у право ПП "Трансводпостач" на мирне володіння спірною земельною ділянкою не суперечить закладеним у статті 1 Першого протоколу критеріям правомірного втручання в це право, а доводи скаржник стосовно його добросовісної поведінки оцінюється критично з огляду на наявність порушенням вимог чинного земельного законодавства.

Стосовно доводів скаржника щодо здійснення судом першої інстанції неправильного розподілу судових витрат, а саме стягнення з апелянта повної суми судового збору, не врахувавши часткову обґрунтованість його позиції через відмову у визнанні недійсним рішення ради, що порушує принцип пропорційності, колегія суддів зазначає наступне.

По перше, колегія суддів звертає увагу скаржника, що судом першої інстанції відмовлено у задоволенні вимоги про визнання недійсним рішення сільської ради не через врахування обґрунтованості позиції відповідача 2, а через врахування практики Верховного Суду. Водночас, вказане не свідчить про законність спірного рішення сільської ради.

Як вбачається з позовної заяви, прокурором було заявлено три немайнові вимоги, з яких судом першої інстанції оскаржуваним рішенням було задоволено дві.

Відповідно до платіжної інструкції №176 від 05.07.2023 прокуратурою було сплачено судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 8 052, 00 грн, тобто за три немайнові вимоги, що станом на 2023 рік становило 2 684, 00 грн.

Зі змісту резолютивної частини рішення Господарського Київської області від 03.09.2024 у справі № 911/2173/23 вбачається, що судом стягнуто з відповідача 1 та відповідача 2 по 2 684, 00 грн, тобто за дві немайнові вимоги.

При цьому, судом першої інстанції в резолютивній частині також зазначено, що понесені Київською обласною прокуратурою витрати по сплаті судового збору в частині вимоги про визнання недійсним рішення, покладено на прокуратуру, тобто судовий збір за третю немайнову вимоги в розмірі 2 684, 00 грн, на відповідачів місцевим господарським судом не покладено.

З огляду на викладене вище, колегія суддів відхиляє доводи скаржника щодо неправильного розподілу судових витрат.

Отже, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень, викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів також зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано скаржнику вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Трансводпостач" на рішення Господарського суду Київської області від 03.09.2024 у справі №911/2173/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 03.09.2024 у справі №911/2173/23 залишити без змін.

3.Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Приватне підприємство "Трансводпостач".

4. Матеріали справи №911/2173/23 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови підписано 17.12.2025.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.О. Мальченко

А.І. Тищенко