ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" грудня 2025 р. Справа №910/9080/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Буравльова С.І.

Шапрана В.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Форвард Агро Трейд"

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025

у справі №910/9080/25 (суддя Блажівська О.Є.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Західпромпак"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Форвард Агро Трейд"

про стягнення 161 889,41 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рух справи в суді першої інстанції

Товариство з обмеженою відповідальністю "Західпромпак" (далі ТОВ "Західпромпак") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Форвард Агро Трейд" (далі ТОВ "Форвард Агро Трейд") заборгованості у розмірі 211 899,41 грн, з яких: 178 000,00 грн основний борг, 28 384,54 грн інфляційні втрати, 5 504,87 грн три проценти річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки від 31.01.2024 04-31/01/24, в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість у розмірі 178 000,00 грн. Крім того, за порушення умов договору позивач нарахував відповідачу 28 384,54 грн інфляційних втрат та 5 504,87 грн трьох процентів річних, на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.08.2025 відкрито провадження у справі №910/9080/25 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

До початку розгляду справи по суті, позивачем подано клопотання про зменшення розміру позовних вимог, в якому останній просив суд стягнути з відповідача 128 000,00 грн основного боргу, 28 384,54 грн інфляційних втрат та 5 504,87 грн трьох процентів річних. Вказана заява прийнята судом до розгляду.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 у справі №910/9080/25 позов задоволено.

Стягнуто з ТОВ "Форвард Агро Трейд" на користь ТОВ "Західпромпак" 128 000,00 грн заборгованості, 28 384,54 грн інфляційних втрат, 5 504,87 грн трьох процентів річних, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 542,68 грн.

Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов висновку про задоволення позовних вимог, в частині стягнення основної заборгованості у розмірі 128 000,00 грн. При цьому, здійснивши перевірку наведеного позивачем розрахунку, місцевий господарський суд дійшов висновку, що останній є арифметично вірним, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 28 384,54 грн інфляційних втрат та 5 504,87 грн трьох процентів річних.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, ТОВ "Форвард Агро Трейд" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 у справі №910/9080/25 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є необґрунтованим.

Так, на переконання скаржника, місцевий господарський суд не врахував, що на момент розгляду справи заборгованість частково сплачена відповідачем добровільно, проте задовольнив позов в повному обсязі.

Скаржник також зазначає, що згідно з пунктом 3.1 договору розрахунок за товар здійснюється на умовах 100% передоплати, шляхом безготівкового переказу коштів на поточний розрахунковий рахунок постачальника протягом 3 банківських днів з дня виставлення рахунку, якщо інше не погоджено сторонами при замовленні товару. Проте, ні судом першої інстанції, ні позивачем не враховано зазначену договірну умову, що призвело до помилкових висновків у справі.

Крім того, апелянт вказує, що відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. При цьому, беручи до уваги ступінь виконання своїх зобов`язань за укладеним договором у спірний період, вважає обґрунтованим зменшення розміру заявленої до стягнення суми трьох процентів річних та втрат від інфляції, як мінімум на 50%.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.10.2025 апеляційну скаргу ТОВ "Форвард Агро Трейд" у справі №910/9080/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Сітайло Л.Г., судді: Буравльов С.І., Шапран В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Форвард Агро Трейд" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 у справі №910/9080/25. Розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/9080/25. Сторонам встановлено строк на подання відзиву, заяв, пояснень, клопотань, заперечень до12.11.2025.

13.11.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/9080/25.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

12.11.2025, через систему "Електронний суд", позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить суд апеляційну скаргу ТОВ "Форвард Агро Трейд" залишити без задоволення.

Так, у відзиві позивач зазначає, що рішенням суду першої інстанції надано правильну правову оцінку обставинам справи, вірно та ґрунтовно досліджено усі докази по справі, внаслідок чого ухвалено законне рішення.

Також, позивач зауважує, що визнає часткові оплати відповідача. Залишкова заборгованість (тіло боргу) становить 28 000,00 грн. Позивачем за результатом набрання законної сили рішенням, саме ця сума буде пред`явлена до примусового виконання. Таким чином, право відповідача не порушене судом першої інстанції та не буде порушене позивачем.

Крім того, позивач вказує, що предметом позову не було стягнення з відповідача неустойки, а відтак посилання останнього на факт незменшення судом неустойки є необґрунтованим. Разом із цим, відповідач не звертався до суду з клопотаннями про зменшення розміру штрафних санкцій. Відтак, судом ухвалено законне рішення, яке не може бути скасоване за результатом розгляду апеляційної скарги.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

31.01.2024 між ТОВ "Західпромпак" (постачальник) та ТОВ "Форвард Агро Трейд" (покупець) укладено договір поставки №04-31/01/24, відповідно до пункту 1.1 якого постачальник зобов`язується передати у власність (поставити) покупцеві контейнери п/п м`які (біг-беги), а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його на умовах даного договору.

Відповідно до пункту 2.1 договору найменування товару, що підлягає поставці за цим договором, його ціна та асортимент погоджується сторонами при оформленні замовлення та зазначається у видаткових накладних, підписаних сторонами, щодо кожної партії товару, які є специфікацією та які після підписання представниками сторін стають невід`ємною частиною цього договору.

Ціна договору складається з суми вартості партій товару, поставлених постачальником протягом строку дії цього договору (пункт 2.3 договору).

Згідно з пунктом 2.5 договору, для погодження конкретних умов поставки товару, уточнення характеристик товару та/або встановлення додаткових вимог до якості, за вимогою однієї з сторін укладається специфікація до договору, яка після підписання представниками сторін стає невід`ємною частиною цього договору.

За умовами пункту 3.1 договору розрахунок за товар здійснюється на умовах 100% передоплати шляхом безготівкового переказу коштів на поточний розрахунковий рахунок постачальника протягом 3 (трьох) банківських днів з дня виставлення рахунку, якщо інше не погоджено сторонами при замовленні товару.

При здійсненні платежів за договором, покупець вказує у призначенні платежу дату та номер цього договору, а також дату та номер рахунку, виставленого постачальником, на підставі якого здійснюється оплата (пункт 3.4 договору).

Пунктом 4.1 договору встановлено, що поставка товару здійснюється протягом 14 робочих днів після оплати товару, відповідно до пункту 3.1 цього договору, якщо інший термін не погоджений сторонами при замовленні.

Доставка товару здійснюється перевізником ТОВ "Нова Пошта" на відділення, погоджене сторонами, якщо інші умови поставки не визначені замовленням (пункт 4.2 договору).

Відповідно до пункту 6.8 договору постачальник зобов`язується надати покупцю податкову накладну, складену в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, та зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних. Постачальник зобов`язується повідомляти покупця про випадки, коли податкові накладні не були зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних (постачальнику надійшла квитанція про їх неприйняття) або випадків реєстрації податкових накладних з порушеннями вимог діючого законодавства України. Постачальник гарантує, що податкова накладна, буде підписана посадовою особою постачальника, з зазначенням її прізвища, яка відповідає прізвищу особи, на яку отримано засоби електронного цифрового підпису в акредитованих центрах сертифікації ключів для такої особи, та передано податковому органові за місцем реєстрації постачальника, відповідно до вимог чинного законодавства в т.ч. постанови Кабінету Міністрів України від 29.12.2010 №1246 "Про затвердження Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних". У випадку, якщо постачальник не зареєстрував податкову накладну в Єдиному реєстрі податкових накладних або не надав покупцю податкову накладну, складену в електронній формі, внаслідок чого покупець втратив право на включення сум податку до складу податкового кредиту, постачальник зобов`язаний сплатити покупцю штраф у розмірі 100% суми втраченого податкового кредиту.

Договір набирає чинності з моменту підписання сторонами і діє до 31.12.2024, а в частині розрахунків до виконання сторонами своїх зобов`язань за договором. Договір вважається автоматично пролонгованим строком на кожен наступний календарний рік на тих самих умовах при відсутності письмового повідомлення про припинення, направленого однією стороною іншій. Таке письмове повідомлення направляється другій стороні не пізніше ніж за 14 календарних днів до дати фактичного припинення даного договору (пункт 9.4 договору).

На виконання умов договору позивачем виставлено відповідачу рахунки на оплату: від 11.10.2024 №2467/10 на суму 76 500,00 грн з ПДВ, від 26.08.2024 №1802/08 на суму 73 500,00 грн з ПДВ, від 30.09.2024 №2350/09 на суму 76 500,00 з ПДВ.

Отримання товару підтверджується видатковими накладними: від 27.08.2024 №1738/08 на суму 73 500,00 грн з ПДВ, від 01.10.2024 №2301/10 на суму 76 500,00 грн з ПДВ, від 14.10.2024 №2418/10 на суму 76 500,00 грн з ПДВ, підписаними уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками цих суб`єктів господарювання, а також долученими позивачем експрес накладними: від 02.10.2024 №5928, від 28.08.2024 №7498, від 15.10.2024 №5828.

Крім того, позивачем долучені копії податкових накладних, які зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, а саме: від 27.08.2024 №343 на суму 73 500,00 грн, від 01.01.2024 №11 на суму 76 500,00 грн, від 14.10.2024 №126 на суму 76 500,00 грн.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки від 31.01.2024 №04-31/01/24, в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару, у зв`язку з чим, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, просить суд стягнути заборгованість у розмірі 128 000,00 грн. Крім того, за порушення умов договору позивач нарахував відповідачу 28 384,54 грн інфляційних втрат та 5 504,87 грн трьох процентів річних.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при ухваленні постанови та оцінка аргументів учасників справи

Відповідно до частини 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.01.2024 між ТОВ "Західпромпак" та ТОВ "Форвард Агро Трейд" укладено договір поставки №04-31/01/24, відповідно до пункту 1.1 якого постачальник зобов`язується передати у власність (поставити) покупцеві контейнери п/п м`які (біг-беги), а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його на умовах даного договору.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що незважаючи на не підписання примірника даного договору відповідачем, цей правочин слід вважати укладеним між сторонами спору на викладених в ньому умовах, з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 4 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу приписів статті 203,215 ЦК України.

Нормами статей 215, 229-233 ЦК України передбачені підстави визнання недійсним вчиненого правочину, що має належну форму, але не відповідає фактичному волевиявленню учасника договору.

Натомість, у випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття чи зміни цивільних прав та обов`язків, такий правочин є не вчиненим, а права та обов`язки за таким правочином особою не набуваються, правовідносини за ним не виникають.

За приписами частини 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 207 ЦК України встановлено загальні вимоги до письмової форми правочину. Так правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною 2 цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені у ньому умови не є такими, що регулюють спірні правовідносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц.

В контексті даної справи саме по собі підписання договору поставки від 31.01.2024 №04-31/01/24 лише позивачем і не підписання його відповідачем, не є належним і достатнім доказом не укладення цього договору.

Судом враховано правові позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 у справі №338/180/17 про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.10.2022 у справі №227/3760/19-ц (провадження №14-79цс21) вказала, що у випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, тому правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його істотних умов, передбачених законодавством. У разі якщо договір виконувався сторонами, то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).

Позивачем доведено і відповідачем не заперечувалось, що договір поставки №04-31/01/24 датовано 31.01.2024.

Саме на виконання умов договору позивачем виставлено відповідачу рахунки на оплату від 11.10.2024 №2467/10 на суму 76 500,00 грн з ПДВ, від 26.08.2024 №1802/08 на суму 73 500,00 грн з ПДВ, від 30.09.2024 №2350/09 на суму 76 500,00 з ПДВ.

З посиланням на вказані рахунки позивач здійснив на користь відповідача поставку товару, що підтверджується видатковими накладними від 27.08.2024 №1738/08 на суму 73 500,00 грн з ПДВ, від 01.10.2024 №2301/10 на суму 76 500,00 грн з ПДВ, від 14.10.2024 №2418/10 на суму 76 500,00 грн з ПДВ та експрес накладними від 02.10.2024 №5928, від 28.08.2024 №7498, від 15.10.2024 №5828.

За приписами частини 1 статті 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису.

Відповідно до частин 1, 2 статті 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію, відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Договір є укладеним у місці проживання фізичної особи або за місцезнаходженням юридичної особи, яка зробила пропозицію укласти договір, якщо інше не встановлено договором (стаття 647 ЦК України).

Отже, прийняття відповідачем від позивача товару за видатковими накладними, які підписані та скріплені сторонами, в даному випадку, є доказом укладення договору.

Крім того, дійсність господарської операції підтверджується зареєстрованою в Єдиному реєстрі податкових накладних податковою накладною від 14.10.2024 №126, від 01.10.2024 №11, від 27.08.2024 №343, складеною за результатом здійсненої господарської операції позивача з відповідачем та квитанціями про реєстрацію податкової накладної.

Податкова накладна може бути допустимим доказом, на підставі якого суд установлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним, якщо сторона, яка заперечує факт поставки, вчинила юридично значимі дії: зареєструвала податкову накладну; сформувала податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом тощо, оскільки підставою для виникнення у платника права на податковий кредит є факт лише реального (фактичного) здійснення господарських операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей та послуг із метою їх використання у власній господарській діяльності.

Такий висновок сформовано у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.06.2022 у справі №922/2115/19.

За загальним правилом, недодержання письмової форми договору (відсутність єдиного документа тощо) не свідчить про недійсність чи неукладеність правочину.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, тобто спричиняють правові наслідки.

Підставою для виникнення в платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

Встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження сум податкового кредиту, врахованих платником податку на додану вартість при визначенні податкових зобов`язань, законодавець, безумовно, передбачає, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують, дійсно мали місце.

Тому, податкова накладна, виписана однією стороною в договорі (постачальником) на постачання послуг на користь другої сторони (покупця), може бути доказом правочину з огляду на те, що така поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №910/23097/17.

Скаржник не заперечив укладення між сторонам договору від 31.01.2024 та його виконання з боку відповідача і отримання від позивача товару.

Як вірно зазначив місцевий господарський суд, за своєю правовою природою укладений між сторонами договір від 31.01.2024 №04-31/01/24 є договором поставки та відповідає положенням статті 712 ЦК України.

За приписами частини 2 статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з частиною 1 статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити а нього певну грошову суму.

Як зазначалось вище, саме на виконання укладеного між сторонами договору від 31.01.2024 №04-31/01/24, на підставі рахунків від 11.10.2024 №2467/10, від 26.08.2024 №1802/08, від 30.09.2024 №2350/09 та видаткових накладних від 27.08.2024 №1738/08, від 01.10.2024 №2301/10, від 14.10.2024 №2418/10 позивач здійснив поставку відповідачу товару.

Частиною 1 статті 691 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

За змістом статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1, 2 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (стаття 530 ЦК України).

Разом із тим, у матеріалах справи відсутні докази сплати відповідачем заборгованості у розмірі 128 000,00 грн.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення основної заборгованості у розмірі 128 000,00 грн.

Твердження відповідача, що місцевий господарський суд не врахував, що на момент розгляду справи заборгованість частково сплачена добровільно та задовольнив позов в повному обсязі, не беруться колегією суддів до уваги, оскільки відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження даної обставини.

Також позивач просить стягнути з відповідача 28 384,54 грн інфляційних втрат та 5 504,87 грн трьох процентів річних.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 роз`яснено, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 до 15 число включно відповідного місяця інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Зазначений спосіб розрахунку склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних.

Здійснивши перерахунок вищенаведених компенсаційних виплат колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 28 384,54 грн інфляційних втрат та 5 504,87 грн трьох процентів річних.

Стосовно доводів відповідача про можливість зменшення розміру трьох процентів річних та інфляційних втрат колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Зазначена норма передбачає, що проценти та індекс інфляції, що стягуються у разі порушення стороною грошового зобов`язання, має компенсаційний, а не штрафний характер.

За змістом частини 2 статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Проценти та інфляційні втрати, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів. Тобто вони є гарантією для кредитора у вигляді настання певних правових наслідків для боржника через неналежне виконання ним взятих за договором зобов`язань. Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді трьох процентів річних та інфляційних втрат не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

За таких обставини, враховуючи, що проценти та індекс інфляції, що стягуються у разі порушення стороною грошового зобов`язання, мають компенсаційний, а не штрафний характер, тоді як статтею 551 ЦК України передбачена можливість зменшення виключно штрафних санкцій, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача щодо можливості їх зменшення.

Крім того, в постанові від 02.07.2025 у справі №903/602/24 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що: "Суд може зменшити розмір процентів річних у кожному конкретному випадку з урахуванням таких підтверджених обставинами справи підстав, зокрема, як дії боржника, спрямовані на належне виконання зобов`язання, ступінь вини боржника, міра виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, інші інтереси сторін, дії чи бездіяльність кредитора, очевидна неспівмірність заявленої суми процентів річних порівняно із сумою боргу тощо, а також дотримуючись принципів розумності, справедливості, пропорційності та балансу між інтересами боржника і кредитора.

Заявляти про наявність підстав для зменшення процентів річних та доводити, що вони підтверджуються конкретними обставинами справи має саме боржник, а суд з огляду на наявні в матеріалах справи докази, має надати оцінку обґрунтованості таких доводів та вирішити питання про можливість зменшення процентів річних.

Розмір процентів річних, який становить три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), це законодавчо встановлений та мінімальний розмір процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником, не підлягає зменшенню судом.

Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони входять до складу грошового зобов`язання і виступають способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат.".

З огляду на наведене колегія суддів вважає вірними висновки місцевого господарського суду про задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

Згідно з частиною 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях зокрема, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

При ухваленні даної постанови судом апеляційної інстанції надані вичерпні відповіді на доводи апелянта, з посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини 2 статті 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи із фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення позову.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною 1 статті 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 у справі №910/9080/25 ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга ТОВ "Форвард Агро Трейд" задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за подання апеляційної скарги, відповідно до статті 129 ГПК України, покладаються на ТОВ "Форвард Агро Трейд".

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Форвард Агро Трейд" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 у справі №910/9080/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 у справі №910/9080/25 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Форвард Агро Трейд".

4. Матеріали справи №910/9080/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, що визначені в частині 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло

Судді С.І. Буравльов

В.В. Шапран