ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2025 року

м. Київ

cправа № 918/360/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Могил С. К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Случ О. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Рівненської обласної ради

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.07.2025

у справі № 918/360/25

за позовом ОСОБА_1

до Рівненської обласної ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача - Благодійна організація "Фонд Руєвит"

про визнання протиправними та скасування рішень ради,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ; позивач) звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом до Рівненської обласної ради (далі - Рівненська обласна рада; Облрада; відповідач) про:

- визнання протиправним та скасування п. 5 додатку до рішення відповідача від 09.09.2022 № 547 "Про внесення змін до переліку об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Рівненської області, що підлягають приватизації";

- визнання протиправним та скасування п. 1 рішення відповідача № 1077 "Про внесення змін до переліку об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Рівненської області, що підлягають приватизації";

- визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 28.03.2025 № 1078 "Про приватизацію (відчуження) адміністративного будинку, що є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Рівненської області та розташований за адресою: АДРЕСА_1 ";

- визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 28.03.2025 № 1079 "Про приватизацію (відчуження) нежитлових приміщень, що є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Рівненської області та розташовані на першому поверсі будівлі за адресою: АДРЕСА_2 ".

Разом з позовом ОСОБА_1 подав заяву, в якій просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на адміністративний будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та нежитлові приміщення, що розташовані на першому поверсі будівлі за адресою: АДРЕСА_2 .

На обґрунтування цієї заяви ОСОБА_1 посилався на те, що приміщення за адресою: АДРЕСА_2 виставлено на аукціон, який відбудеться 08.05.2025 і, що за наслідками його проведення буде відчужено комунальне майно у власність третіх осіб та буде неможливим відновлення порушеного права власності територіальної громади Рівненської області у разі ухвалення рішення про задоволення позову. Позивач зауважував, що існує аналогічний ризик й у разі, якщо буде опубліковано про проведення аукціону щодо будівлі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 28.04.2025 (суддя - Андрійчук О.) відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні цієї заяви, місцевий господарський суд виходив з того, що відповідні заходи забезпечення позову спрямовані на втручання у проведення аукціону з продажу комунального майна, що проводиться від імені відповідача як його власника і, що їх вжиття суперечить ч. 12 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.07.2025 (головуючий суддя - Василишин А. Р., судді - Маціщук А. В., Бучинська Г. Б.) скасовано ухвалу суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні заяви щодо приміщення за адресою: АДРЕСА_1. Прийнято в цій частині нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково. До набрання законної сили рішенням Господарського суду Рівненської області у справі № 918/360/25 накладено арешт на адміністративний будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційний господарський суд врахував, що станом на момент розгляду справи у суді відповідач вчинив дії щодо продажу майна за адресою: АДРЕСА_2. На думку цього суду, задоволення заяви позивача в частині накладення арешту на майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, яке має вже нового власника (не учасника спірних правовідносин) порушить права іншої сторонньої особи та засвідчить про порушення ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини. Суд зазначив, що на момент розгляду апеляційної скарги таке забезпечення (щодо майна за адресою: АДРЕСА_2) є неможливим (незалежно від правової оцінки дії ч. 12 ст. 137 ГПК України).

При цьому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відсутні правові підстави для відмови в задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову щодо майна за адресою: АДРЕСА_1 з огляду на ч. 12 ст. 137 ГПК України (у матеріалах справи немає належних та допустимих доказів щодо підготовки і проведення аукціону з продажу майна, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1). Зазначив також те, що з огляду на відповідні дії відповідача і що майно може бути відчужене, апеляційний господарський суд вирішив вжити відповідні заходи забезпечення позову щодо майна за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 18.05.2025 справу № 918/360/25 передано за виключною підсудністю до Господарського суду м. Києва.

Не погоджуючись із постановою апеляційного господарського суду від 09.07.2025, Рівненська обласна рада звернулася до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати цю постанову апеляційного господарського суду, а ухвалу суду першої інстанції залишити в силі.

У касаційній скарзі скаржник вказує абз. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України та, що оскаржуване судове рішення прийняте на порушення правил юрисдикції (виключної підсудності справ). Зазначає, що судом апеляційної інстанції порушено ч. 12 ст. 137 ГПК України, ст.ст. 10, 11 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна".

Скаржник у касаційній скарзі посилається також на неврахування апеляційним господарським судом висновків Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 15.09.2020 у справі № 753/22860/17, від 15.05.2018 у справі № 905/1566/17, від 16.08.2019 у справі № 916/142/19, від 25.08.2020 у справі № 910/13737/19.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.09.2025 відкрито провадження за касаційною скаргою Рівненської обласної ради на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.07.2025 на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України і призначено останню до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 19.09.2025.

09.09.2025 до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому останній просить її залишити без задоволення, а судове рішення - без змін з підстав, наведених у цьому відзиві.

З урахуванням дати надходження матеріалів справи до Верховного Суду, з метою всебічного, повного та об`єктивного розгляду справи Верховний Суд дійшов висновку про її розгляд у розумний строк у розумінні положень ст. 114 ГПК України, тобто такий, що є необхідним для виконання процесуальних дій і вирішення справи з метою забезпечення належного судового захисту.

Переглянувши в касаційному порядку оскаржувану постанову апеляційного господарського суду, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 300 ГПК України оскаржуване судове рішення переглядається в частині забезпечення позову.

Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному ст.ст. 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову у судовому процесі.

Забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20). Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити тощо.

Інститут забезпечення позову регулюється гл. 10 розд. I ГПК України.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає ст. 136 ГПК України (тут і далі - в редакції, чинній на час звернення із відповідною заявою та її розгляду у суді), згідно з якою господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Заходи забезпечення позову визначає ст. 137 ГПК України, а порядок подання заяви про забезпечення позову - ст. 138 цього Кодексу.

Так, відповідно до ст. 138 ГПК України заява про забезпечення позову подається: 1) до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо; 2) одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом; 3) після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Здійснюючи аналіз цієї норми процесуального права (ст. 138 ГПК України), Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.01.2025 у справі № 903/497/24 виснував, що розгляд заяви та вжиття заходів забезпечення позову здійснюються виключно судом компетентним розглядати спір по суті. Це зумовлює обов`язок суду першої інстанції при надходженні заяви про забезпечення позову перевіряти її відповідність приписами ст. 20 ГПК України. Водночас у разі застосування заходів забезпечення позову така ухвала не може бути оскаржена з підстав порушення судами правил юрисдикції окремо від рішення суду в цій справі, ухваленого за результатами розгляду справи по суті, адже це фактично означитиме оскарження предметної та суб`єктної приналежності справи на стадії її відкриття, що не передбачено приписами ГПК України.

За ст. 137 ГПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 137 ГПК України встановлено, що заходи забезпечення позову мають бути пропорційними заявленим вимогам та спрямованими на захист прав сторін у справі.

При вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову господарський суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням таких умов: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між заявленим заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду, імовірності ускладнення чи непоновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 4 ст. 137 ГПК України). Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Велика Палата Верховного Суду, Верховний Суд неодноразово висновували таке:

- розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18, від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22);

- як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22);

- не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору. Сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Разом з тим законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення із заявою про забезпечення позову, а тому суди в кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності (див. постанову Верховного Суду від 04.09.2024 у справі № 915/249/24);

- під час вирішення питання про забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті, та не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову (див. постанови Верховного Суду від 21.03.2024 у справі № 910/15328/23, від 17.12.2018 у справі № 914/970/18, від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20).

Верховний Суд зазначає, що заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Разом з тим законодавець у ч. 12 ст. 137 ГПК України закріпив норму, відповідно до якої не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які полягають в (або мають наслідком) припиненні, відкладенні, зупиненні чи іншому втручанні у проведення конкурсу, аукціону, торгів, тендера чи інших публічних конкурсних процедур, що проводяться від імені держави (державного органу), територіальної громади (органу місцевого самоврядування) або за участю призначеного державним органом суб`єкта у складі комісії, що проводить конкурс, аукціон, торги, тендер чи іншу публічну конкурсну процедуру.

Верховний Суд у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 22.06.2023 у справі № 910/5361/22 зазначив, що передумовою для застосування передбаченої цією нормою заборони вжиття заходів забезпечення позову є проведення торгів, тендера чи інших публічних конкурсних процедур, що проводяться від імені держави (державного органу), територіальної громади (органу місцевого самоврядування) або за участю призначеного державним органом суб`єкта у складі конкурсної, аукціонної, тендерної комісії (комітету), який проводить відповідну публічну конкурсну процедуру.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21.10.2010 (див. постанову Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14.06.2021 у справі № 308/8567/20).

За загальним правилом, право розпорядження "jus abutendi" полягає в тому, що власник може визначити правову долю речі, тобто відчужувати усіма дозволеними способами на користь інших осіб тощо. Аукціон - це спосіб продажу об`єкта приватизації, за яким власником об`єкта приватизації стає покупець, що в ході торгів запропонував за нього найвищу ціну (ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна"). За своєю ж суттю арешт майна - це тимчасовий захід, який має наслідком накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження (див. постанову Верховного Суду від 19.02.2021 у справі № 643/12369/19).

Отже, накладення арешту на об`єкт приватизації, який реалізується на аукціоні відповідно до Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" може зумовлювати втручання у процедуру проведення аукціону, що заборонено законом (ч. 12 ст. 137 ГПК України).

Як убачається із матеріалів справи і встановлено судом, предметом цього спору є, зокрема визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 28.03.2025 № 1078 "Про приватизацію (відчуження) адміністративного будинку, що є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Рівненської області та розташовані за адресою: АДРЕСА_1", яким визначався спосіб продажу об`єкта приватизації (зокрема продаж на аукціоні) і доручалося голові Облради вжити передбачених законодавством України заходів щодо організації аукціону з продажу відповідного майна, укласти договір купівлі-продажу з переможцем аукціону. Разом з тим позивач просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на адміністративний будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Здійснивши аналіз оскаржуваної постанови, колегія суддів зазначає, що задовольняючи частково заяву позивача і забезпечуючи позов шляхом накладення арешту на адміністративний будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, апеляційний господарський суд не врахував предмета цього спору, не здійснив аналізу норм процесуального права, які регулюють забезпечення позову, зокрема ст. 137 ГПК України. Так, з огляду на предмет цього спору (визнання протиправним і скасування рішення Облради) суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що обраний позивачем захід забезпечення позову фактично направлений на втручання у організацію і проведення аукціону, що не відповідає наведеній вище нормі процесуального права, а також застосував заходи забезпечення позову які не є пропорційними заявленим позовним вимогам у цьому випадку. Отже, оскільки апеляційний господарський суд вжив заходи забезпечення позову на порушення ст. 137 ГПК України, то постанова апеляційного господарського суду підлягає скасуванню, як така, що ухвалена з порушенням ст. 236 ГПК України.

Крім того колегія суддів зазначає, що за загальним правилом, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності (див. постанову Верховного Суду від 28.02.2019 у справі № 201/131/18). Тобто принцип "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. Водночас Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у п. 6.28 постанови від 17.01.2025 у справі № 903/497/24 виснував, що узгоджується із висновком Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14.06.2021 у справі № 308/8567/20, таке: "системне тлумачення ст.ст. 136, 137, 138, 145 ГПК України дає можливість дійти висновку, що: законодавець передбачив відповідний процесуальний порядок розгляду заяви про забезпечення позову та вирішення питання про відкриття провадження у справі за поданою позовною заявою у разі подання їх одночасно до суду; для розгляду заяви про забезпечення позову та вирішення питання про відкриття провадження у справі встановлені різні процесуальні строки: два та п`ять днів, відповідно; першочерговим при надходженні на розгляд суду заяви про забезпечення позову є надання оцінки щодо порядку звернення з нею до суду, за умови дотримання якого здійснюється її розгляд по суті; у випадку одночасного подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову розгляд заяви про забезпечення позову не залежить від вирішення питання про відкриття провадження у справі, у разі повернення позовної заяви, відмови у відкритті провадження у справі передбачений процесуальний механізм скасування заходів забезпечення позову". При цьому у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2022 у справі № 705/4132/19 зазначено, що: "системний аналіз (ст.ст. 158, 255, 414 ЦПК України) надає підстави для висновку, що оскільки розгляд даної справи не закінчений, справа передана для продовження розгляду до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, судове рішення по суті не ухвалено, а отже й потреба у забезпеченні позову не відпала".

Вказані вище висновки Верховного Суду враховуються при перегляді цієї справи з огляду на ч. 4 ст. 236 ГПК України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши, що вжиття заходів забезпечення позову зумовить втручання у проведення аукціону щодо комунального майна, керуючись ст. 137 ГПК України, обґрунтовано відмовив у забезпеченні позову (у оскаржуваній частині) у цій справі.

Оскільки суд першої інстанції прийняв ухвалу з дотриманням вимог процесуального права, то ця ухвала суду першої інстанції від 28.04.2025 підлягає залишенню в силі.

Відповідно до ст. 129 ГПК України стягнути з ОСОБА_1 на користь Рівненської обласної ради 2 422, 40 грн судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись п. 13 ст. 8, ст. ст. 300, 301, 312, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Рівненської обласної ради задовольнити.

Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.07.2025 у справі № 918/360/25 скасувати.

Ухвалу Господарського суду Рівненської області від 28.04.2025 у справі № 918/360/25 залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Рівненської обласної ради () 2 422, 40 грн судового збору за подання касаційної скарги.

Доручити Господарському суду м. Києва видати наказ.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С. К.

Судді: Волковицька Н.О.

Случ О.В.