ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" листопада 2025 р. Справа№ 911/3198/13 (911/1768/24)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сотнікова С.В.

суддів: Остапенка О.М.

Отрюха Б.В.

за участю секретаря судового засідання Макухи О.А.,

представника позивача арбітражного керуючого Віскунова О.В.,

представника відповідача-2 адвоката Овсяннікова С.В.,

представника ТОВ "Фінансова компанія "Форінт" адвоката Філатової Н.А.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду Київської області

від 26.02.2025 (повний текст підписано 26.05.2025, суддя Лопатін А.В.)

у справі № 911/3198/13 (911/1768/24)

за позовом Приватного підприємства "Фірма Регент" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Віскунова Олександра Віталійовича

до 1. ОСОБА_2 ,

2. ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форінт",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - ОСОБА_3

про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

На розгляді Господарського суду Київської області перебуває справа № № 911/3198/13 про банкрутство Приватного підприємства "Фірма Регент" (далі - ПП "Фірма Регент", боржник) провадження у якій було порушено ухвалою Господарського суду Київської області від 15.08.2013 за заявою голови ліквідаційної комісії Федорченко І.В. Постановою від 18.09.2013 боржника визнано банкрутом, ліквідатором призначено голову ліквідаційної комісії Федорченко І.В. Ухвалою Господарського суду Київської області від 21.03.2018 відсторонено від виконання повноважень ліквідатора Федорченко І.В., призначено ліквідатором боржника арбітражного керуючого Віскунова О.В.

У липні 2024 року ліквідатор ПП "Фірма Регент" (далі - позивач) арбітражний керуючий Віскунов Олександр Віталійович звернувся в Господарський суд Київської області з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач-1) та ОСОБА_1 (далі - відповідач-2) про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, ліквідатор вказує на те, що боржник за заниженою вартістю відчужив об`єкти нерухомого майна на користь пов`язаного із його засновниками родинними стосунками (заінтересованої) особи. При цьому, оплата за продане майно на рахунки боржника від покупця не надходили. На момент вчинення оспорюваного правочину у боржника було відсутнє інше майно, за рахунок якого можливо задовольнити значні кредиторські вимоги, тобто такий правочин має ознаки фраудаторного, оскільки вчинений на шкоду його кредиторам, підлягає визнанню недійним на загальних підставах ЦК України, а відчужене майно - поверненню на користь боржника від останнього власника, який набув спірне майно безоплатно, як таке, що незаконно вибуло з володіння банкрута.

Рішенням господарського суду Київської області від 26.02.2025 у справі №910/15043/21(910/11194/23) позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень з №1 (один) по №4 (чотири) (групи приміщень №236) (в літ. А), загальною площею 136,40 (сто тридцять шість цілих сорок десятих) кв. м, що розташовані за адресою: м. Київ, вул. Гусовського, буд. 2, укладений 31.07.2012 між Приватним підприємством "Фірма Регент" та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дурбієм А.В. та зареєстрований в реєстрі за №979.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Приватного підприємства "Фірма Регент" нежитлові приміщення з №1 (один) по №4 (чотири) (групи приміщень №236) (в літ. А), загальною площею 136,40 (сто тридцять шість цілих сорок десятих) кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: .

Рішення суду мотивоване обґрунтованістю та доведеністю позовних вимог.

Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для витребування із чужого незаконного володіння відповідача-2, який є недобросовісним набувачем, на користь позивача майна - нежитлових приміщень з №1 по №4 (групи приміщень №236) (в літ. А), загальною площею 136,40 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: .

При цьому, при вирішенні питання співмірності втручання держави у право особи мирно володіти своїм майном, з урахуванням встановлених обставин вибуття з власності боржника спірного майна, набуття такого майна в подальшому у власність відповідачем-2, суд першої інстанції не вбачав порушення частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, оскільки втручання держави у право особи мирно володіти своїм майном за заявленими позивачем вимогами є законним заходом, який переслідує як особистий інтерес позивача, спрямований на захист його порушеного права власності на майно, так і суспільний інтерес, спрямований на утвердження у країні суспільного правопорядку щодо недопустимості незаконного позбавлення осіб їх прав власності на майно, і є пропорційним переслідуваним таким втручанням цілям.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач-2 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 26.02.2025, винести нове рішення, яким відмовити в повному обсязі в задоволенні позовним вимог.

Як на підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відповідач-2 посилається на недоведеність обставин, які мають значення для справи, які суд визнав встановленими, висновки суду першої інстанції суперечать встановленим обставинам справи, суд першої інстанції застосував закон, який не підлягає застосуванню.

Так, скаржник вважає, що суть порушення суду першої інстанції та нелогічність його висновків полягає в тому, що визнавши недійсним Договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 31.07.2012 між ПП "Фірма Регент" та ОСОБА_2 з підстав його фраудаторності, тобто вчинений боржником з метою завдати шкоду кредиторам. Отже, відчужуючи нерухоме майно боржник діяв умисно, з метою завдати шкоду кредиторам, шляхом відчуження майна та зміни структури активів з нерухомого майна на права грошової вимоги. Таке повністю спростовує висновок суду першої інстанції про те, що нерухоме майно вибуло з володіння боржника поза його волею, а це, в свою чергу означає, що суд першої інстанції в даній справі незаконно застосував положення ст. 388 ЦК України і не застосував інші положення цієї статті, які прямо забороняють витребування майна з володіння добросовісного набувача.

Ліквідатор позивача у відзиві не погодився з доводами апеляційної скарги, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржене рішення залишити без змін.

Так, ліквідатор зазначає, що зміст оскаржуваного рішення свідчить про правильність застосування судом першої інстанції норм закону (ст.ст. 387, 388 ЦК України) та положень для визнання правочину недійсним, як фраудаторного. Також, судом першої інстанції правильно встановлена недобросовісність відповідача-2 та його брата ( ОСОБА_3 ). Проте, слід звернути увагу на те, що навіть у разі добросовісності останнього власника, майно підлягає витребуванню на підставі положень ст. 387, п. 3 ч. 1 ст. 388 та ч. 3 ст. 388 ЦК України, оскільки набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.06.2025 відкрито апеляційне провадження у справі № 911/3198/13 (911/1768/24), розгляд справи призначено на 16.09.2025.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2025 відкладено розгляд справи № 911/3198/13 (911/1768/24) в судовому засіданні на 21.10.2025.

В судовому засіданні 21.10.2025 була оголошена перерва до 25.11.2025.

В судовому засіданні 25.11.2025 суд проголосив скорочену постанову (вступну та резолютивну частини).

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.07.2012 між ПП "Фірма Регент" (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дурбієм А.В. та зареєстрований в реєстрі за № 979, відповідно до умов якого продавець передає, а покупець приймає нерухоме майно у власність за ціною та на умовах даного договору. Предметом купівлі-продажу за даним договором є нежилі приміщення з №1 (один) по №4 (чотири) (групи приміщень №236) (в літ. А), загальною площею 136,40 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (п. 1.1., 1.2. договору).

Відповідно до пунктів 2.1., 2.3. договору продаж приміщення, за домовленістю сторін, вчиняється за ціною 244 600 грн, що виходячи з офіційного курсу (1 USD = 7,9930 UAH), встановленого НБУ в день укладання даного договору, є еквівалентним 30 601 дол. США.

Зазначену у п. 2.1. даного договору суму, покупець зобов`язується сплатити продавцю не пізніше 24 (двадцяти чотирьох) місяців з моменту укладання даного договору, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок продавця НОМЕР_1 в ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", МФО 322904, , або за іншим рахунком окремо визначеним продавцем.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ПП "Фірма Регент" від 03.04.2024 № 372587219 вбачається, що право власності на наведене спірне майно було зареєстровано за позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 26.03.2008, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратенко М.І., у подальшому, право власності на спірне майно на підставі оспорюваного правочину - договору купівлі-продажу від 31.07.2012 зареєстровано за відповідачем-1 - ОСОБА_2 .

У подальшому, 04.02.2013 між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дурбієм А.В. та зареєстрований в реєстрі за №108, відповідно до умов якого продавець продає, а покупець приймає нерухоме майно у власність за ціною та на умовах даного договору. Предметом купівлі-продажу за даним договором є нежилі приміщення з №1 (один) по №4 (чотири) (групи приміщень №236) (в літ. А), загальною площею 136,40 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (п. 1.1., 1.2. договору).

Згідно з п. 2.1. зазначеного договору продаж приміщення, за домовленістю сторін, вчиняється за ціною 244 600 грн, що еквівалентно 30 601 дол. США.

В свою чергу, ОСОБА_3 відчужив спірну нерухомість на корись ОСОБА_1 згідно договору дарування нежитлових приміщень від 20.03.2018, посвідченого приватним нотаріусом Тумайкіною М.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за №349.

На підставі вказаного договору дарування нежитлових приміщень від 20.03.2018, право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_1 , що підтверджується інформацією довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 04.07.2024 № 385475827.

Ліквідатор вважає, що оспорюваний правочин має ознаки фраудаторного, як такий, що вчинений на шкоду кредиторам, відтак підлягає визнанню недійним на загальних підставах ЦК України, а майно - поверненню від останнього власника, який набув майно безоплатно, як таке, що незаконно вибуло з володіння боржника.

Так, позивач в обґрунтування позову, вказує на те, що засновниками боржника (ПП "Фірма Регент") були на момент вчинення оскаржуваного правочину ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , від імені яких діяла їх законний представник ОСОБА_6 , що підтверджується протоколом №02/08 загальних зборів учасників ПП "Фірма Регент" від 02.08.2013 р. (том 1 а.с. 76-78 матеріалів справи № 911/3198/13 про банкрутство ПП "Фірма Регент"), також відомостями стосовно підприємства з ЄДРЮО.

Покупцем спірного майна, як вже вище зазначалось, був ОСОБА_2 , дружиною якого є ОСОБА_7 , що підтверджується умовами договору від 31.07.2012, зареєстрованого у реєстрі за №979 (пункт 1.7.).

У відповідності до договору дарування від 08.04.2021, посвідченого приватним нотаріусом Бурлаченко О.Г. та зареєстрованого в реєстрі за №1-589, ОСОБА_8 подарувала безоплатно по (одній другій) частки: земельної ділянки за кадастровим номером: :01:025:0007, загальною площею 0,2500 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , наступним особам:

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ШН НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою : АДРЕСА_3 ;

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_3 , що зареєстрована за адресою АДРЕСА_4 .

Тобто, із означеного позивач зробив висновок, що родина ОСОБА_9 (покупця) та родина ОСОБА_10 (засновників ПП "Фірма Регент" - продавця) мають родині відносини (споріднення).

Також, позивач наголошує, що у відповідності до отриманих відомостей по рахункам банкрута, кошти від покупця за нерухомість не надходили (лист АТ "Райффайзен Банк" №81-15-9/5953-БТ від 17.06.2024).

Крім того, вартість нерухомості визначена у оскаржуваному правочині є вочевидь заниженою, із урахуванням того, що ліквідатором боржника Федорченко І.В. до матеріалів справи у 2013 році долучався висновок про вартість майна - нежилих вбудованих приміщень підвалу (в літ. А) з №1 по №10 (групи приміщень №235), №1,2,3 (групи приміщень №237), загальною площею 536,10 кв. м, що розташовані в будівлі, за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 115-117 матеріалів справи №911/3198/13 про банкрутство ПП "Фірма Регент"), яке є тотожне спірному майну, в тому числі характеристики, стану, розташування (спірна нерухомість - група приміщень №236 фактично знаходиться між групою приміщень №235 та №237).

У висновку вартість майна станом на 12.03.2013 визначена у розмірі 4 071 100 грн. Тобто, вартість аналогічного майна за 1 кв. м складала 7 593,9 грн (4071100,00:536,10).

У свою чергу, спірне майно реалізовано за ціною 244 600 грн, тобто вартість 1 кв. м дорівнювала 1 793,25 грн (244600,00:136,40).

Отже, вартість відчуженого банкрутом майна, при наявності значних боргових зобов`язань, була занижена більше як у 4 (чотири) рази.

Також, позивач зауважує, що під час проведення другого повторного аукціону з продажу майна (групи приміщень №235 та №237 по АДРЕСА_1 ) боржника 19.10.2016 від імені переможця аукціону ОСОБА_11 діяв його представник ОСОБА_3 , на підставі довіреності від 19.10.2016 за р/н 2372 (протокол том 4 а.с. 104 справи № 911/3198/13 про банкрутство ПП "Фірма Регент").

Як вище зазначалось, ОСОБА_3 подарував (безоплатно) дану нерухомість своєму брату ОСОБА_1 згідно договору дарування нежитлових приміщень від 20.03.2018. Дар оцінений у сумі 200 000 грн. (п. 3 договору за р. №349).

Крім наведеного, позивач вказує на те, що наразі, виходячи з візуального огляду приміщень (спірного майна та групи приміщень №235 та №237 реалізованих у 2016 р.), останні залишаються бути схожими між собою, оскільки мають занедбаний стан та не використовуються.

Також позивач наголошує, що на момент вчинення оскаржуваного правочину, згідно тверджень позивача, по відчуженню нерухомого майна у банкрута було відсутнє інше майно за рахунок якого можливо задовольнити значні кредиторські вимоги, окрім іпотечного майна.

За загальними нормами цивільного законодавства встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. (ч.ч. 1-3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України (ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відтак, заявляючи позов про визнання недійсним правочину позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків.

Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Отже, договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору.

Велика Палата Верховного Суду у наведеній справі зазначила, що позивач має право звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) і послатися на спеціальну норму, що передбачає визнання правочину недійсним.

Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

Слід звернути увагу, що фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.

Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути:

момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі);

- контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи);

- щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

У контексті даного спору, слід звернутись до правової позиції, що викладена в постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16:

"Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності), після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора".

Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності і набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (див. висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі № 908/794/19 (905/1646/17), від 28.07.2022 у справі № 902/1023/19(902/1243/20)).

Слід зауважити, що цивільні й господарські відносини, у межах яких передбачається виконання обов`язку боржника в майбутньому без забезпечення такого боргу, ґрунтуються в основному на довірі учасників відносин до свого контрагента, а також на впевненості в можливості захистити свої майнові права в спосіб, передбачений законом, зокрема, через суд.

Таким чином, слід дійти висновку, що фраудаторним може виявитися будь-який правочин між учасниками господарських правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам, отже, такий правочин може бути визнаний недійсним в порядку позовного провадження у межах справи про банкрутство відповідно до статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства на підставі пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та частин третьої, шостої статті 13 Цивільного кодексу України з підстав недопустимості зловживання правом, на відміну від визнання недійсним фіктивного правочину, лише на підставі статті 234 Цивільного кодексу України. У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

Водночас, категорія фраудаторності у галузі банкрутства спрямована на недопущення недобросовісного виведення активів з метою уникнення відповідальності цим майном перед кредиторами, зважаючи, що частина друга статті 96 ЦК України вимагає, щоби юридична особа відповідала за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Тобто, боржник має усвідомлювати повне виконання свого обов`язку перед кредитором. У зв`язку з цим можна розмежувати також критерії фраудаторності: об`єктивний - коли вчиняється правочин цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку за наявності існуючої вже заборгованості; суб`єктивний - усвідомлення боржником появи боргу в результаті укладення правочину, що повинно аналізуватися через призму економічної мети договору, сумлінність та добросовісність дій боржника, які мають бути спрямовані на погашення боргу, а не навпаки, на неможливість виконання зобов`язання.

Як вірно встановив суд першої інстанції, оспорюваний правочин - договір купівлі-продажу від 31.07.2012, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дурбієм А.В. та зареєстрований в реєстрі за № 979, укладено між ПП "Фірма Регент" (продавець) та ОСОБА_2 (покупець).

Предметом купівлі-продажу є нежилі приміщення з №1 (один) по №4 (чотири) (групи приміщень № 236) (в літ. А), загальною площею 136,40 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Ціна продажу - 244 600 грн.

Засновниками боржника (ПП "Фірма Регент") станом на дату укладення оспорюваного договору були: ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , від імені яких діяла їх законний представник ОСОБА_6 , що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо ПП "Фірма Регент" станом на 31.07.2012.

Покупцем спірного майна був ОСОБА_2 , дружиною якого є ОСОБА_7 , що підтверджується умовами договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 31.07.2012 (пункт 1.7.).

Поряд з наведеним, згідно умов договору дарування земельної ділянки від 08.04.2021, посвідченого державним нотаріусом Тетіївської районної державної нотаріальної контори Київської області Бурлаченко О.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 1-589, ОСОБА_8 (дарувальник) безоплатно передає у власність обдарованих - ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) та ОСОБА_7 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) в рівних частинах, а обдаровані приймають у власність як дарунок від дарувальника, в рівних частинах, по (одній другій) частки земельну ділянку площею 0,2500 гектарів (п. 1.1. договору).

Згідно з п. 1.7. договору на вказаній земельній ділянці розташований житловий будинок, який подарований в рівних частках обдарованим, згідно договору дарування, посвідченого Бурлаченко О.Г., державним нотаріусом Тетіївської районної державної нотаріальної контори Київської області 08.04.2021, р. № 1-588.

Отже наведені вище обставини свідчать, що родина ОСОБА_2 - покупця та родина ОСОБА_4 (одного з засновників ПП "Фірма Регент" - продавця) мають родині відносини (споріднення).

Крім того, у відповідності до відомостей по рахункам боржника, кошти від покупця за нерухомість не надходили (лист АТ "Райффайзен Банк" №81-15-9/5953-БТ від 17.06.2024).

Одночасно, відповідач-1 в запереченнях заявив, що ним було здійснено оплату вартості придбаного за оспорюваним договором майна, поряд з цим наголосив, що у відповідності до умов оспорюваного договору покупець мав розрахуватись за придбане майно у строк до 31.07.2014, а відтак, оскільки у листі, наданому позивачем на підтвердження не здійснення відповідачем відповідних дій, міститься інформація лише за 2012 рік, такий лист не може підтверджувати не вчинення відповідачем-1, як покупцем спірного майна, сплати вартості майна на виконання оспорюваного договору.

Разом з тим, заявляючи про те, що відповідачем-1 було виконано умови оспорюваного договору в частині оплати придбаного майна, останнім не подано доказів, які б дані обставини підтвердили та спростували зазначені аргументи позивача.

Вартість нерухомості узгоджена у оскаржуваному правочині є заниженою, оскільки ліквідатором банкрута Федорченко І.В. до матеріалів справи у 2013 році було долучено висновок про вартість майна - нежилих вбудованих приміщень підвалу (в літ. А) з №1 по №10 (групи приміщень №235), № 1, 2, 3 (групи приміщень №237), загальною площею 536,10 кв. м, що розташовані в будівлі за адресою: м. Київ, вул. Гусовського, буд. 2 (том 1 а.с. 115-117 матеріалів справи №911/3198/13 про банкрутство ПП "Фірма Регент"; до матеріалів позову у цій справі додано копію відповідного висновку), яке є тотожним спірному майну, в тому числі характеристики, стану, розташування (спірна нерухомість - група приміщень №236 фактично знаходиться між групою приміщень №235 та №237).

У зазначеному висновку вартість майна станом на 12.03.2013 визначена у розмірі 4071100 грн, тобто, вартість аналогічного майна за 1 кв. м складала 7 593,9 грн (4071100,00:536,10). В свою чергу, спірне майно реалізовано за ціною 244 600 грн, тобто вартість 1 кв. м склала 1793,25 грн (244600,00:136,40). Відтак, визначена в оспорюваному договорі вартість відчуженого майна боржником була занижена більше як у чотири рази.

Крім того, суд першої інстанції вірно встановив, що оспорюваний договір про відчуження активів боржника, був укладений із ОСОБА_2 за наявності у боржника невиконаних, прострочених грошових зобов`язань перед кредиторами.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 20.06.2012 у справі № 5011-34/3614-2012 позов задоволено повністю; стягнуто з Приватного підприємства "Фірма Регент" на користь ПАТ "Райффайзен банк Аваль" 1 132 290 доларів США (що за офіційним курсом НБУ 7,9867 грн за 100 доларів США станом на 01.03.2012) складає 9 043 260 грн 54 коп) заборгованості за кредитом, 37 724 доларів США 60 центів США (що за офіційним курсом НБУ 7,9867 грн. за 100 доларів США станом на 01.03.2012) складає 301 295 грн 06 коп.) заборгованості за відсотками, 1 790 доларів США 73 центів США пені (що за офіційним курсом НБУ 7,9867 грн за 100 доларів США станом на 01.03.2012) складає 14 302 грн 02 коп.), а також 64 380 грн судового збору.

Зазначене рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень оприлюднено 02.07.2012, тобто до укладення між сторонами оспорюваного договору, що спростовує твердження відповідача-1 про те, що він не міг знати про наявність невиконаних у продавця грошових зобов`язань.

Крім того, рішенням Господарського суду міста Києва від 12.07.2012 у справі № 5011-26/6071-2012 позов задоволено; стягнуто з Приватного підприємства "Фірма Регент" на користь Державного видавництва "Преса Україна" Державного управління справами 76 879 грн 90 коп. основного боргу, 105 631 грн 17 коп. пені, 2 120 грн 56 коп. - 3% річних, 382 грн 73 коп. збитків від інфляції, 3 700 грн 29 коп. судового збору.

Так, рішення суд в Єдиному державному реєстрі судових рішень оприлюднено 01.08.2012, однак дані обставини не можуть свідчити, що покупець не міг знати про наявність наведеного спору, так як, проявивши обачність, за результатами дослідження документів, оприлюднених в Єдиному державному реєстрі судових рішень він міг би встановити наявність наведених спірних правовідносин, оскільки зокрема ухвала про відкриття провадження у наведеній справі № 5011-26/6071-2012 була оприлюднена до укладення оспорюваного договору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оспорюваний договір є фраудаторним, оскільки боржник унаслідок укладення спірного договору відчужив на користь заінтересованої особи незадовго до входження в процедуру банкрутства нерухоме майно за заниженою вартістю, тобто за відсутності економічно обґрунтованої мети та за наявності скрутного фінансового становища поряд з невиконаними зобов`язаннями перед іншими кредиторами. Одночасно, набувач майна не здійснив розрахунок за придбане майно. Такий правочин не відповідає критеріям розумності, не має на меті добросовісне виконання зобов`язань, свідчить про виведення активів боржника задля уникнення погашення наявної на час укладення оспорюваного правочину заборгованості, тобто на шкоду кредиторам, а відтак, такий правочин порушує публічний порядок, а його зміст суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Також суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що відповідно до протокольного рішення загальних зборів учасників ПП "Фірма Регент" від 02.08.2013 № 02/08 учасниками боржника було прийнято рішення звернутись до Господарського суду Київської області з заявою про порушення провадження у справі про банкрутство товариства. Тобто, органами управління через один рік після виведення активів банкрута на користь заінтересованої особи було прийнято рішення про звернення до суду з заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство, у зв`язку з недостатністю майна боржника для задоволення вимог всіх кредиторів, що не можна вважати добросовісною поведінкою.

Оскільки оспорюваний правочин направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, відповідно, призвів до зменшення майнових активів боржника та зменшення його неплатоспроможності, у зв`язку з чим є таким, що спрямований на завдання шкоди кредиторам, а відтак, такий правочин є неправомірним та недобросовісним, оскільки є результатом дій осіб, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншим особам - кредиторам боржника, що є підставою для визнання його недійсним з підстав визначених положеннями статті 215 ЦК України, у зв`язку з недотриманням в момент вчинення правочину положень частини першої статті 203 ЦК України, так як оскаржуваний правочин суперечить положенням п. 6 частини першої статті 3 та частини третьої статті 13 ЦК України.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна №385475827 від 04.07.2024 щодо нерухомого майна (РНОНМ ) - нежитлових приміщень з №1 (один) по №4 (чотири) (групи приміщень №236) (в літ. А), загальною площею 136,40 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , право власності зареєстровано 20.03.2018 за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , який є останнім власником спірного майна.

Право позивача на витребування майна, у разі доведення незаконності і безпідставності вибуття його із володіння позивача передбачене чинним законодавством України.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Статтею 388 ЦК України визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Таким чином, можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України).

Слід зазначити, що у спорі між особою, яка вважає себе власником спірного майна, та особою, яка вважає себе законним володільцем (користувачем) спірного майна, сторонами спору є особи, які претендують на спірне майно. Тому для правильного вирішення спору суду слід з`ясувати та перевірити, зокрема факт наявності майна у незаконному володінні відповідача; факт відсутності у відповідача правових підстав для володіння майном; факт добросовісного (недобросовісного) володіння чужим майном.

При цьому незаконним володільцем може бути і добросовісний, і недобросовісний набувач.

Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати.

Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права.

Слід зазначити, що від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Від добросовісного - лише в передбачених законом випадках, а саме відповідно до статті 388 ЦК України.

ЄСПЛ у питаннях оцінки "пропорційності", як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Для розкриття критерію "пропорційності" вагоме значення має визначення судами добросовісності/ недобросовісності набувача майна.

Так, Верховний Суд у постановах від 18.03.2020 у справі № 199/7375/16-ц та від 20.05.2020 у справі № 199/8047/16-ц дійшов висновків, що конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною.

З`ясування питання добросовісності/недобросовісності набувача є визначальним для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію "пропорційності" втручання у право власності набувача майна.

Слід зазначити, що можливість витребування майна, придбаного за відплатним договором, з чужого незаконного володіння закон ставить у залежність, насамперед, від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним його набувачем. Одночасно добросовісність (недобросовісність) володільця характеризує його суб`єктивне ставлення до обставин вибуття майна з володіння власника та правомірність його придбання.

Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції Закону чинної станом на дату вибуття із володіння спірного майна) заінтересовані особи стосовно боржника - юридична особа, створена за участю боржника, керівник боржника, особи, що входять до складу органів управління боржника, головний бухгалтер (бухгалтер) боржника, у тому числі і звільнені з роботи за рік до порушення провадження у справі про банкрутство, а також особи, які знаходяться у родинних стосунках із зазначеними особами та підприємцем (фізичною особою) - боржником, а саме: подружжя та їх діти, батьки, брати, сестри, онуки.

Статтею 1 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що заінтересовані особи стосовно боржника - юридична особа, створена за участю боржника, юридична особа, що здійснює або протягом останніх трьох років здійснювала контроль над боржником, юридична або фізична особа, контроль над якою здійснює або протягом останніх трьох років здійснював боржник, юридична особа, з якою боржник перебуває або протягом останніх трьох років перебував під контролем третьої особи, власники (учасники, акціонери) боржника, керівник боржника, особи, які входять до складу органів управління боржника, головний бухгалтер (бухгалтер) боржника, у тому числі звільнені з роботи за три роки до відкриття провадження у справі про банкрутство; особи, з якими чи на користь яких боржник вчиняв правочини з відчуження майна боржника, які не відповідають критеріям розумності (економічної доцільності, наявності ділової мети) та добросовісності; сторона фраудаторного правочину, вчиненого боржником, або правочину, який згідно із статтею 42 цього Кодексу визнано недійсним; а також особи, які перебувають у родинних стосунках із зазначеними особами та фізичною особою - боржником, а саме: подружжя та їхні діти, батьки, брати, сестри, онуки, а також інші особи, стосовно яких наявні обґрунтовані підстави вважати їх заінтересованими. Для цілей цього Кодексу заінтересованими особами стосовно арбітражного керуючого чи кредиторів визнаються особи в такому самому значенні, як і заінтересовані особи стосовно боржника. Кредитор є заінтересованим стосовно боржника також у разі, якщо він протягом шести місяців до дати відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) або процедури превентивної реструктуризації прямо чи опосередковано набув право вимоги до боржника від кредитора, заінтересованого стосовно боржника.

У статті 1 Закону України "Про захист економічної конкуренції" міститься поняття контролю - це вирішальний вплив однієї чи декількох пов`язаних юридичних та/або фізичних осіб на господарську діяльність суб`єкта господарювання чи його частини, який здійснюється безпосередньо або через інших осіб, зокрема завдяки: праву володіння чи користування всіма активами чи їх значною частиною; праву, яке забезпечує вирішальний вплив на формування складу, результати голосування та рішення органів управління суб`єкта господарювання; укладенню договорів і контрактів, які дають можливість визначати умови господарської діяльності, давати обов`язкові до виконання вказівки або виконувати функції органу управління суб`єкта господарювання; заміщенню посади керівника, заступника керівника спостережної ради, правління, іншого наглядового чи виконавчого органу суб`єкта господарювання особою, яка вже обіймає одну чи кілька із зазначених посад в інших суб`єктах господарювання; обійманню більше половини посад членів спостережної ради, правління, інших наглядових чи виконавчих органів суб`єкта господарювання особами, які вже обіймають одну чи кілька із зазначених посад в іншому суб`єкті господарювання. Пов`язаними особами є юридичні та/або фізичні особи, які спільно або узгоджено здійснюють господарську діяльність, у тому числі спільно або узгоджено чинять вплив на господарську діяльність суб`єкта господарювання. Зокрема, пов`язаними фізичними особами вважаються такі, які є подружжям, батьками та дітьми, братами та (або) сестрами.

З`ясування "заінтересованості", "контролю", "пов`язаності" набувача майна з боржником (попередніми набувачами майна) у межах справи про банкрутство безпосередньо пов`язане з визначенням критерію добросовісності/недобросовісності набувача та повинно досліджуватися за наявними у матеріалах справи доказами.

Вищенаведеного висновку дотримується Верховний Суд у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 08.02.2021 у справі № 14/5026/1020/2011.

Слід також врахувати, що набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, проявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.06.2021 р. справа № 916/820/20).

Як вірно встановив суд першої інстанції, оспорюваний договір купівлі-продажу майна, на підставі якого спірне майно вибуло з володіння ПП "Фірма Регент" на користь ОСОБА_2 , який є заінтересованою особою відносно боржника, у судовому порядку підлягає визнанню недійсним, а відтак, з огляду на положення частини першої статті 216 ЦК України, вказаний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Дані обставини свідчать, що спірне майно вибуло із володіння власника - ПП "Фірма Регент" поза його волею.

Разом з тим, у подальшому 04.02.2013 між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дурбієм А.В. та зареєстрований в реєстрі за №108, відповідно до умов якого продавець продає, а покупець приймає нерухоме майно у власність за ціною та на умовах даного договору. Предметом купівлі-продажу за даним договором є нежилі приміщення з №1 (один) по №4 (чотири) (групи приміщень №236) (в літ. А), загальною площею 136,40 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (п. 1.1., 1.2. договору).

В свою чергу, ОСОБА_3 подарував наведену нерухомість ОСОБА_1 , згідно договору дарування нежитлових приміщень від 20.03.2018, посвідченого приватним нотаріусом Тумайкіною М.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за №349.

На підставі договору дарування нежитлових приміщень від 20.03.2018 право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_1 , що підтверджується інформацією довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 04.07.2024 № 385475827.

Як свідчать матеріали справи, під час проведення другого повторного аукціону з продажу майна (групи приміщень №235 та №237 по АДРЕСА_1 ) банкрута - ПП "Фірма Регент" 19.10.2016 від імені переможця аукціону ОСОБА_11 діяв його представник Труба І.К., на підставі довіреності від 19.10.2016 р. за р/н 2372 (протокол том 4 а.с. 104 справи № 911/3198/13 про банкрутство ПП "Фірма Регент").

Крім того, ані відповідачі, ані третя особа - ОСОБА_3 не подали суду докази здійснення оплати набутого спірного майна за договорами купівлі-продажу нежитлових приміщень, а саме: ОСОБА_2 на користь ПП "Фірма Регент" у сумі 244 600 грн на виконання договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 31.07.2012, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у сумі 244 600 грн на виконання договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 04.02.2013.

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на час набуття майна у власність були або могли бути обізнані щодо підстав, на яких продавець - ОСОБА_2 вважав себе власником та, відповідно, щодо особи, у якої вибуло із володіння спірне майно на користь ОСОБА_2 , зокрема про наявність у нього (боржника) невиконаних грошових зобов`язань станом на дату відчуження спірного майна, отже могли і мали усвідомлювати ризики придбання спірного майна, що вибуло із володіння боржника - ПП "Фірма Регент", як би вжили всіх розумних заходів, проявили обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції і відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем спірного майна.

В даному випадку, як вірно виснував суд першої інстанції, якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 22.03.2018 у справі №910/22788/15.

Таким чином належить погодитись із судом першої інстанції про наявність правових підстав для витребування із чужого незаконного володіння відповідача-2, який є недобросовісним набувачем, на користь позивача спірного нерухомого майна. При цьому, при вирішенні питання співмірності втручання держави у право особи мирно володіти своїм майном, з урахуванням встановлених судом обставин вибуття з власності боржника спірного майна, набуття такого майна, у подальшому, у власність відповідачем-2, судом обґрунтовано встановлено, що у даному випадку відсутнє порушення частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, оскільки втручання держави у право особи мирно володіти своїм майном за заявленими позивачем вимогами є законним заходом, який переслідує як особистий інтерес позивача, спрямований на захист його порушеного права власності на майно, так і суспільний інтерес, спрямований на утвердження у країні суспільного правопорядку щодо недопустимості незаконного позбавлення осіб їх прав власності на майно, і є пропорційним переслідуваним таким втручанням цілям.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу, як наслідок задоволення позову, в тому числі і про витребування відчуженого майна від незаконного набувача на користь боржника.

Згідно з пунктом 1) частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 276 ГПК України).

Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають до застосування у спірних правовідносинах, колегія суддів дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду у цій справі є законним, обґрунтованим і підстав для його скасування або зміни не вбачається, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

У зв`язку з відхиленням апеляційної скарги судовий збір за її подання у відповідності до статті 129 ГПК України належить покласти на відповідача-2.

Керуючись ст. 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 26.02.2025 у справі № 911/3198/13 (911/1768/24) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у строки, встановлені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена та підписана 15.12.2025.

Головуючий суддя С.В. Сотніков

Судді О.М. Остапенко

Б.В. Отрюх