АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року м. ОдесаСправа № 916/803/23(916/2546/25)
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Принцевської Н.М., Філінюка І.Г.

при секретарі судового засідання: Герасименко Ю.С.

За участю представників учасників справи:

від АТ Комерційний банк "ПриватБанк" - адвокат Іванова С.О.

від учасника ТОВ "БУТАР ТРЕЙД" Вдовиченка Ю.Ф. - адвокат Лапін К.А.

Арбітражний керуючий Слостін А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"

на рішення Господарського суду Одеської області від 09.09.2025 (повний текст складено та підписано 16.09.2025, суддя Найфлейш В.Д.)

у справі №916/803/23(916/2546/25)

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "БУТАР ТРЕЙД"

про визнання відсутнім (припиненим) права вимоги відповідача

в межах справи № 916/803/23 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "БУТАР ТРЕЙД"

ВСТАНОВИВ

Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "БУТАР ТРЕЙД" про визнання відсутнім (припиненим) права вимоги відповідача.

Позов обґрунтований тим, що у відповідності до заяви відповідача про залік зустрічних однорідних вимог, взаємні зобов`язання сторін за Договором фінансового лізингу є припиненими, що свідчить про відсутність у відповідача права вимоги щодо повернення Банком суми лізингових платежів, однак відповідачем така обставина не визнається.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 09.09.2025 по справі №916/803/23(916/2546/25) у задоволенні позову відмовлено.

В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції пославшись на преюдиційні обставини встановлені в іншій справі, за участю тих самих сторін, дійшов висновку про те, що зарахування зустрічних вимог за заявою відповідача не відбулося, оскільки такі вимоги не носять безспірного характеру (вимоги ТОВ БУТАР ТРЕЙД" до АТ КБ "ПриватБанк" про повернення лізингових платежів були предметом спору у іншій справі про стягнення заборгованості.

Не погодившись із вказаними рішеннями до Південно-західного апеляційного господарського суду звернувся позивач з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 09.09.2025 року по справі №916/803/23(916/2546/25) повністю і ухвалити нове рішення, яким визнати відсутнім (припиненим) право вимоги ТОВ "БУТАР ТРЕЙД" до АТ Комерційний банк "ПриватБанк" в розмірі 4940967,27 грн щодо повернення АТ Комерційний банк "ПриватБанк" сплачених лізингових платежів в рахунок сплати вартості об`єкту лізингу за Договором фінансового лізингу.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, при його прийнятті судом першої інстанції було неправильно застосовані норми матеріального права та порушено норми процесуального права, виходячи з наступного:

- відповідач вчинив односторонній правочин, а саме заяву про залік зустрічних однорідних вимог в якій визначив, що на дату складання цієї заяви взаємні зобов`язання за Договором фінансового лізингу на суму 4940967,27 грн є припиненими;

- у відповідності до правових висновків Верховного суду України, наявність заперечень однієї сторони щодо зарахування не є перешкодою для зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою іншої сторони, відмова цієї сторони від прийняття заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог і проведення такого зарахування не має юридичного значення;

- відтак, на переконання апелянта, заява про залік зустрічних вимог вчинена відповідачем, є одностороннім правочином, на підставі якого припинилися зобов`язання АТ КБ "ПриватБанк" зі сплати заборгованості з повернення сплачених відповідачем лізингових платежів, як частини вартості об`єкту лізингу;

- заява відповідача про залік зустрічних однорідних вимог недійсною в судовому порядку не визнавалася, й в силу ст. 204 Цивільного кодексу України її правомірність презюмується;

- місцевий господарський суд, при прийнятті оскаржуваного рішення, не надав повну оцінку наявним у справі доказам, не дослідив обставини справи належним чином, проігнорував обов`язкові висновки Верховного суду, натомість взяв за підставу винесення рішення не встановлені факти, які не потребують доказування, а оцінку суду питанню того, чи відбулося припинення зобов`язання сторін.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.10.2025 відкрито апеляційне провадження у цій справи та призначено справу до розгляду на 10.12.2025.

До суду апеляційної інстанції надійшли відзиви на апеляційну скаргу від ТОВ «БУТАР ТРЕЙД» та учасника ТОВ «БУТАР ТРЕЙД» ОСОБА_1 в яких останні просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В обґрунтування своїх заперечень учасники справи зазначають, що у даному випадку, як вірно встановлено місцевим господарським судом, залік зустрічних однорідних вимог не відбувся, адже вимоги вказані у ній є спірними, що суперечать основному правилу для заліку зустрічних однорідних вимог, а саме безспірність. Дані обставини також вже були встановлені в рішеннях суду, зокрема за заявою позивача про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.

До того ж, як стверджують учасники справи, наразі проведення заліку не є можливим, адже на даний момент відкрито справу про банкрутство і проведення заліку буде порушувати майнові інтереси інших кредиторів по справі.

Крім того, як відзначає відповідач, Банк ніколи не проводив такий залік і такий залік ніколи не було враховано судом, а ні у справі про банкрутство ТОВ «БУТАР ТРЕЙД», а ні у межах розгляду позовного провадження про стягнення заборгованості.

Під час судового засідання від 10.12.2025 представник апелянта підтримав доводи та вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на її задоволенні.

Представник учасника ТОВ "БУТАР ТРЕЙД" Вдовиченка Ю.Ф. та арбітражний керуючий надали пояснення у відповідності до яких не погоджуються з доводами та вимогами апеляційної скарги, просять залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, 01.07.2016 між АТ КБ "ПриватБанк" (Банк) та ТОВ "БУТАР ТРЕЙД" (Лізингоодержувач) укладено Договір (фінансового лізингу) №4Б16053ЛИ, за умовами пункту 1.1. якого банк передає лізингоодержувачу нерухомоме майно, яке є власністю банку та яке зазначено у додатку № 1 до договору (надалі майно), а лізингоодержувач приймає майно від банка в платне володіння та користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені цим договором строки, на умовах фінансового лізингу.

За умовами пунктів 3.1, 3.3 Договору передача банком та прийом лізингоодержувачем майна в лізинг здійснюється згідно з актом прийому-передачі майна, зазначеним у додатку № 3, що є невід`ємною частиною цього договору. Акт прийому-передачі майна сторони укладають та підписують у дату укладення цього договору. З дати підписання сторонами акту прийому-передачі майна, лізингоодержувач приймає його від банку в платне володіння та користування.

Згідно з пунктом 1.2 Договору на дату укладення цього договору вартість майна становить 538 565 432 грн 00 коп. грн.

Пунктом 1.4 Договору передбачено, що для здійснення лізингоодержувачем платежів за цим договором банк відкриває рахунки:

- рахунок для сплати вартості предмета лізингу № 0584;

- рахунок для сплати винагород за лізингом № 0870.

Розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюються додатком № 2 (пункт 2.1 Договору).

Протягом усього терміну дії цього договору майно є власністю банка (пункт 4.1 Договору). Майно переходить у власність лізингоодержувача за умови сплати банку всієї суми лізингових платежів, а також всіх інших платежів за цим договором (пункт 4.3 Договору).

Банк має право: вимоги повернення майна у випадку дострокового розірвання договору (підпункт 5.1.3 пункту 5.1 Договору); відмовитися від договору і вимагати повернення майна, якщо лізингоодержувач не сплачує лізингові платежі протягом трьох місяців підряд; договір є розірваним з дати, зазначеної банком у повідомленні про відмову від договору (підпункт 5.1.3 пункту 5.1 Договору).

Банк зобов`язується: після сплати всієї суми лізингових платежів та інших платежів, що передбачені цим договором, передати майно у власність лізингоодержувача та документ, що підтверджує повну сплату платежів за цим договором (підпункт 5.2.1 пункту 5.2 Договору); прийняти майно від лізингоодержувача у випадку дострокового розірвання цього договору або у випадку закінчення терміну дії цього договору, якщо майно не буде викуплене лізингоодержувачем та не сплачено всі платежі за договором (підпункт 5.2.2 пункту 5.2 Договору).

Відповідно до пункту 6.2.11 Договору лізингоодержувач зобов`язується сплачувати банку: винагороду за відкриття рахунку "Фінансовий лізинг (оренда)"; лізинговий платіж (суму, що відшкодовує при кожному платежі частину вартості майна); відсоткову винагороду за користування майном; винагороду за користування майном, отриманим в лізинг; інші витрати банка, безпосередньо пов`язані з цим договором.

Пунктом 6.2.4 Договору на лізингоодержувача покладено обов`язок повернути майно банку у випадку розірвання договору у стані, в якому воно було отримано, з урахуванням нормального зносу, сплативши при цьому банку заборгованість по лізингових платежах на поточну дату, інших платежах за цим договором, а також відшкодування заподіяних цим збитків у строк, не пізніше дати розірвання цього договору.

Підпунктом 8.2.3 пункту 8.2 Договору передбачено, що цей договір підлягає розірванню в односторонньому порядку за ініціативою банку шляхом письмового повідомлення про це лізингоодержувача за три дні у випадку повної або часткової несплати лізингового платежу лізингоодержувачем, якщо прострочення сплати становить більше ніж 30 днів, а також у випадку порушення строків сплати винагород за договором.

01.07.2016 на виконання умов Договору сторони склали акт № 1 прийому-передачі майна, згідно із яким банк передав, а лізингоодержувач прийняв в платне володіння та користування майно:

- за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Портова, 40-а, загальною площею 228,5 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 03, вартість майна - 375 205 771 грн 00 коп.;

- за адресою: Одеська обл., Фрунзівський р., смт. Затишшя, вул. Зелена, 5, загальною площею 939,8 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 52, вартість майна - 163 359 661 грн 00 коп.

За період дії Договору ТОВ "БУТАР ТРЕЙД" сплатило на користь Банку лізингові платежі, як сплату вартості об`єктів лізингу, на загальну суму 4 940 967 грн 27 коп. (01.07.2016 - 448 804 грн 53 коп., 25.07.2016 - 4 492 162 грн 74 коп.).

У зв`язку з тим, що позивач прострочив більш ніж на 30 днів сплату відсоткової винагороди за користування майном, Банк направив ТОВ "БУТАР ТРЕЙД" повідомлення від 31.05.2017 про розірвання Договору, а також запропонував сплатити наявну заборгованість та передати майно за актом прийому-передачі.

15.06.2017 сторонами складено та підписано акт прийому-передачі майна, відповідно до якого лізингоодержувач передав, а банк прийняв майно, яке було предметом Договору.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 17.04.2019 у справі №916/2652/18 позов Банку до ТОВ "БУТАР ТРЕЙД" про стягнення заборгованості за Договором задоволено, стягнуто з позивача на користь відповідача 22 622 914 грн 92 коп., з яких: заборгованість за відсотковою винагородою за користування майном - 21 812 811 грн 91 коп., пеня - 810 103 грн 01 коп.

Позивач надіслав 09.03.2023 відповідачу вимогу №02 від 09.03.2023, у якій просив у семиденний строк з моменту отримання вимоги повернути шляхом перерахування на поточний рахунок позивача лізингові платежі як попередню оплату за отримане ним у майбутньому майно (об`єкт лізингу) на суму 4 940 967 грн 27 коп.

21.03.2023 позивач надіслав відповідачеві заяву ТОВ "БУТАР ТРЕЙД" вих. №03 про залiк зустрiчних однорiдних вимог, зазначивши про те, що на підставі цього документу припиняються наступні зустрічні грошові зобов`язання ТОВ "БУТАР ТРЕЙД" та АТ КБ "ПриватБанк" за Договором фінансового лізингу №4Б16053ЛИ від 01.07.2016:

1) грошовi зобов`язання ТОВ "БУТАР ТРЕЙД" перед АТ КБ "ПриватБанк" у розмiрi 22 622 914,92 грн. по сплатi заборгованостi за відсотковою винагородою за користування майном;

2) грошовi зобов`язання АТ КБ "ПриватБанк" перед ТОВ "БУТАР ТРЕЙД" на суму 4 940 967,27 грн. по сплатi заборгованостi за повернення сплачених лiзингових платежiв, як сплату частини вартості об`єкту лізингу.

Звертаючись із даним позовом до суду позивач зазначив, що відповідачем ТОВ «БУТАР ТРЕЙД» не визнається правомірність, дійсність й правові наслідки вчиненого ним одностороннього правочину - заяви про залік зустрічних однорідних вимог №03 від 21.03.2023, що зумовило звернення із даним позовом до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог та відмовив у їх задоволенні в повному обсязі.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дослідивши наявні матеріали справи, доводи та вимоги учасників справи, дійшла наступних висновків.

За ч.4 ст.75 ГПК обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню (постанова Верховного Суду від 24.11.2021 у справі №649/1393/19, на яку посилається скаржник).

Верховний Суд неодноразово зазначав, що преюдиціальність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду (постанова Верховного Суду від 08.06.2022 у справі №438/723/17).

Водночас, у ч.7 ст.75 ГПК передбачено, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду, а у ч.4 ст. 236 ГПК встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення (п.66 постанови Верховного Суду від 26.10.2022 у справі №910/406/21)».

Колегією суддів було встановлено, що вищенаведене питання з припинення зобов`язань сторін за Договором шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог за вищенаведеною заявою вже було предметом дослідження в межах справи №916/803/23(916/2849/23) на стадії виконання рішення суду за заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» в обґрунтування поданої ним заяви про визнання наказу Господарського суду Одеської області у справі №916/803/23(916/2849/23) від 02.07.2024 таким, що не підлягає виконанню, зазначало про відсутність обов`язку щодо виконання цього виконавчого документу у зв`язку з припиненням такого обов`язку з огляду на вчинення ТОВ «БУТАР ТРЕЙД» на підставі статті 601 Цивільного кодексу України одностороннього правочину, а саме, заліку зустрічних однорідних вимог щодо заборгованості з простроченого повернення АТ Комерційний банк «ПриватБанк» лізингових платежів, як сплати частини вартості об`єкту лізингу за договором фінансового лізингу №4Б16053ЛИ від 01.07.2016, на загальну суму 4940967,27 грн.

Так, ухвалою Господарського суду Одеської області від 17.12.2024 по справі №916/803/23(916/2849/23), яка залишена без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.03.2025, відмовлено Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» у задоволенні заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.

Дійшовши висновку про відсутність підстав для визнання виданого у такій справі наказу таким, що не підлягає виконанню, суди встановили, що зобов`язання по сплаті заборгованості з повернення сплачених лізингових платежів, як частини вартості об`єкту лізингу, про яке заявляло у позові Товариство з обмеженою відповідальністю «БУТАР ТРЕЙД», не є безспірним, а відтак, умови застосування зустрічних однорідних вимог відсутні, тому обов`язок відповідача в частині оплати позивачу 1400000 грн не припинився.

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій у справі №916/803/23(916/2849/23), між тими ж сторонами, встановили, що зобов`язання Банку щодо оплати ТОВ «БУТАР ТРЕЙД» грошових коштів вказаних у заяві про зарахування зустрічних однорідних вимог не є припиненими внаслідок подання такої заяви, такі обставини є преюдиційними, у цій справі та не підлягають доказуванню у відповідності до приписів ст. 75 ГПК України.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що АТ Комерційний банк "ПриватБанк" з моменту отримання відповідної заяви про залiк зустрiчних однорiдних вимог не вчинив жодних погоджувальний дій, які б достеменно свідчили про схвалення відповідного правочину про залік.

Навпаки, як вбачається із змісту заяв по суті справи, пояснень наданих позивачем, а також висновків судів у справах №916/803/23(916/176/25) та №916/803/23(916/2849/23), АТ Комерційний банк "ПриватБанк" послідовно заперечував наявність заборгованості перед ТОВ "БУТАР ТРЕЙД" та зазначав, що не має обов`язку з повернення відповідачеві лізингових платежів у сумі 4 940 967,27 грн.

Відповідно, АТ Комерційний банк "ПриватБанк" одночасно заперечуючи наявність своїх зобов`язань, щодо суми яких подано заяву про залiк зустрiчних однорiдних вимог (повернення лізингових платежів у сумі 4 940 967,27 грн), та наполягаючи на припиненні цих зобов`язань перед позивачем (Боржником) на підставі статті 601 ЦК України через зазначену заяву про залiк зустрiчних однорiдних вимог, Банк вдається до суперечливої поведінки у спірних правовідносинах, оскільки і заперечуючи такі свої зобов`язання перед позивачем, і наполягаючи на їх припиненні, Банк одночасно їх і визнає, і не визнає.

Водночас Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що однією з основних засад законодавства є добросовісність, а дії учасників правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин.

Зокрема доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується на давньоримській максимі "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі цієї доктрини є принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 43 ГПК України, аналогічно частина перша статті 44 ЦПК України).

Висновки, сформульовані, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.02.2025 у справі № 925/457/23 (провадження № 12-33гс24).

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає необґрунтованими заявлені позовні вимоги, оскільки як було встановлено вище, умови застосування зустрічних однорідних вимог відсутні.

Колегія суддів відхиляє твердження апелянта про те, що заява про залік зустрічних вимог №03 від 21.03.2023, як односторонній правочин, вчинений відповідачем, є дійсною, її недійсність прямо не встановлена законом й цей правочин не визнаний судом недійсним, оскільки, як вже було вказано вище, в іншій справі, за участю тих самих сторін, вже було встановлено обставини, які свідчать про те, що умови застосування зустрічних однорідних вимог за відповідною заявою, відсутні.

Відповідно, твердження скаржника про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження, що зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні апеляційної скарги та залишення оскаржуваного рішення без змін.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржником порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 09.09.2025 відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення без змін.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 09.09.2025 по справі №916/803/23(916/2546/25) залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 15.12.2025.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Принцевська Н.М.

Суддя Філінюк І.Г.