ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" жовтня 2025 р. Справа№ 911/1216/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Мальченко А.О.

Михальської Ю.Б.

секретар судового засідання: Романенко К.О.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 28.10.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дербістар"

на рішення

Господарського суду Київської області

від 31.03.2025 (повне рішення підписане 15.05.2025)

у справі № 911/1216/24 (суддя Бабкіна В.М.)

за позовом Заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації Київської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дербістар"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України"

про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження землями лісогосподарського призначення

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Заступник керівника Київської обласної прокуратури (далі - прокурор) звернувся до Господарського суду Київської області в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЕРБІСТАР", за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - Державного спеціалізованого господарського підприємства "ЛІСИ УКРАЇНИ" про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження землями лісогосподарського призначення.

За змістом прохальної частини позовної заяви прокурор, зокрема, просить суд: 1) Усунути перешкоди власнику - державі в особі Обухівської районної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні землями лісогосподарського призначення шляхом скасування рішення державного реєстратора від 17.03.2020 за індексним номером 51650136 про державну реєстрацію права власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Дербістар" на земельну ділянку площею 2,1313 га з кадастровим номером :03:030:0009 із припиненням речових прав щодо неї; 2) Усунути перешкоди власнику - державі в особі Обухівської районної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні землями лісогосподарського призначення шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки площею 2,1313 га з кадастровим номером :03:030:0009 у Державному земельному кадастрі.

В обґрунтування позову прокурор посилався на те, що на підставі рішення Підгірцівської сільської ради від 29.07.2004 (протокол № 14) Дорошенко Ірині Павлівні видано державний акт серії ЯБ № 276975 від 29.12.2004 на право власності на земельну ділянку площею 0,7693 га для будівництва та обслуговування ресторанно-готельного комплексу на території Підігрцівської сільської ради Обухівського району. Згідно зазначеного державного акту (план меж) земельна ділянка загальною площею 0,7693 га складалась із 4 ділянок:1) площею 0,1906 га; 2) площею 0,1630 га; 3) площею 0, 2441 га; 4)площею 0,1716 га.

Також на підставі вищезазначеного рішення Підгірцівської сільської ради від 29.07.2004 ОСОБА_1 видано державний акт серії ЯБ № 276974 від 29.12.2004 на право власності на земельну ділянку площею 2,3 га. Для будівництва та обслуговування ресторанно-готельного комплексу на території Підігрцівської сільської ради Обухівського району. Згідно зазначеному у державному акті плану меж земельна ділянка площею 2,3 га складалась із 4 ділянок: 1) площею 1,7239 га; 2) площею 0,2128 га; 3) площею 0,1914 га; 4) площею 0,1719 га.

У подальшому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 19.01.2005 передали вищезазначені земельні ділянки загальною площею 3,0693 га до статутного фонду ТОВ "ДЕРБІСТАР", яке звернулось до Підгірцівської сільської ради про зміну землевласника.

Рішенням Підгірцівської сільської ради (протокол № 19) дозволено зміну землевласника земельної ділянки площею 3,0693 га в с. Підгірці Обухівського району Київської області по вул. Озерна, наданої для будівництва та обслуговування ресторанно-готельного комплексу. Надано дозвіл Обухівському бюро ДЗК на виготовлення державних актів на право приватної власності на землю.

07.02.2005 ТОВ "Дербістар" видано державний акт серії ЯА № 300629 на право власності на земельну ділянку площею 3,0693 га для обслуговування ресторанно-готельного комплексу на території с. Підгірці, вул. Озерна.

Відповідно до зазначеного у державному акті плану меж земельної ділянки загальною площею 3,0693 га, остання складається із 3 ділянок: 1) площею 2,1310 га з кадастровим номером :03:030:0009; 2) площею 0,5563 га з кадастровим номером :03:027:0006; 3) площею 0,3820 га з кадастровим номером :03:030:0010.

На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 07.02.2005 р. серії ЯА № 300629, державним реєстратором Васильківської районної державної адміністрації Степанець І.В. 17.03.2020 прийнято рішення за індексним номером 51650136 про реєстрацію права приватної власності за ТОВ "ДЕРБІСТАР" на земельну ділянку площею 2,1313 га з кадастровим номером :03:030:0009.

Однак прокуратурою встановлено, що відповідно до інформації філії "Київське лісове господарство" ДП "Ліси України" № 02-124 від 21.02.2024 р. земельна ділянка з кадастровим номером :03:030:0009 накладається на квартал 89 виділи 7,8,9,10 Козинського лісництва за матеріалами лісовпорядкування 2003 року. Також з даної інформації вбачається, що ДП "Київське лісове господарство" Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства не надавало жодних погоджень на вилучення чи зміну цільового призначення земельних лісових ділянок (переведення до інших категорій).

Окрім того, відповідно до інформації ВО "Укрдержліспроект" № 03-939 від 26.09.2023 за матеріалами лісовпорядкування 2014 року земельна ділянка з кадастровим номером :03:030:0009 накладається на квартал 89, виділи 7, 13, 14 Козинського лісництва.

Згідно інформації філії «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України» від 21.02.2024 № 02-124 підприємство не надавало жодних погоджень на вилучення чи зміну цільового призначення земельних лісових ділянок, на які накладається спірна земельна ділянка з кадастровим номером :03:030:0009.

Прокурор зазначає, що шляхом співставлення конфігурації і площі виділів 8,9,10 кварталу № 89 Козинського лісництва за матеріалами лісовпорядкування 2003року у співвідношенні до виділів 7,13,14 кварталу № 89 Козинського лісництва за матеріалами лісовпорядкування 2014 року вбачається, що вони являються ідентичними за площами та змінилась лише нумерація відділів.

На переконання прокурора спірна земельна ділянка з кадастровим номером :03:030:0009 частково накладається на землі державної власності лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства та використовуються для ведення лісового господарства на підставі планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2003 та 2014 років.

За доводами прокурора спірна земельна ділянка, всупереч вимог ст. ст. 12, 19, 55, 56, 57, 83, 116, 141, 142, 149, 173 Земельного кодексу України, ст.ст. 3,4,9,42,93,94 Лісового кодексу України набута у приватну власність за рахунок земель державної власності лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні спеціалізованого державного підприємства для введення лісового господарства.

Як наслідок накладання спірної земельної ділянки з кадастровим номером :03:030:009 на землі державної власності лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні Державного спеціалізованого підприємства "ЛІСИ УКРАЇНИ", яке є правонаступником ДП "Київське лісове господарство" створює перешкоди дійсному власнику у користуванні і розпорядженні даної категорії земель.

Прокурор зазначає, що рішення державного реєстратора від 20.07.2020 про внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень про реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за відповідачем прийнято за відсутності акту-приймання-передачі спірної земельної ділянки, а також за відсутності рішення правонабувача майна про надання згоди на передачу об`єкта нерухомого майна та за відсутності рішення відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Обґрунтовуючи обраний спосіб захисту порушеного права - негаторний позов, прокурор посилався на те, що у випадку, коли обставини справи безумовно вказують на неможливість виникнення у громадянина або юридичної особи права власності на спірну земельну ділянку лісогосподарського призначення, зокрема тоді, коли вона перебуває в постійному користуванні спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства та воля на її відчуження державою в особі уповноважених органів не виявлялась, способом захисту що відповідає суті порушеного права держави є подання негаторного позову на підставі ст.. 391 ЦК України та ч.2 ст. 152 Земельного кодексу України.

Предмет негаторного позову становить вимога власника, який володіє майном до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватись, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою негаторного позову є посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном і факти, які підтверджують дії відповідача у створенні позивачу перешкод здійснення цих правомочностей. Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки, яка має закріплений у законодавстві статус обмежно оборотоздатності.

Враховуючи те, що спірна земельна ділянка приватної форми власності з кадастровим номером :03:030:0009 частково накладається на землі державної власності лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні філії «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України», ефективним способом захисту порушеного права у даних правовідносинах є заявлення негаторного позову про скасування державної реєстрації права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду Київської області від 31.03.2025 у справі № 911/1216/24 позовні вимоги задоволено повністю, вирішено:

- усунути перешкоди власнику - державі в особі Обухівської районної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні землями лісогосподарського призначення шляхом скасування рішення державного реєстратора від 17.03.2020 за індексним номером 51650136 про державну реєстрацію права власності Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЕРБІСТАР" на земельну ділянку площею 2,1313 га з кадастровим номером :03:030:0009 із припиненням речових прав щодо неї;

- усунути перешкоди власнику - державі в особі Обухівської районної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні землями лісогосподарського призначення шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки площею 2,1313 га з кадастровим номером :03:030:0009 у Державному земельному кадастрі;

На підставі рішення суду з Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЕРБІСТАР" підлягає стягненню на користь Київської обласної прокуратури 6056 грн. 00 коп. витрат зі сплати судового збору.

Суд першої інстанції приймаючи оскаржуване рішення дійшов висновку про те, що на даний час спірна земельна ділянка, яка частково накладається на землі лісового фонду, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрована за відповідачем. Як наслідок, держава в особі Обухівської районної державної адміністрації, як власник, позбавлена можливості користуватись і розпоряджатись землями лісового фонду, які перебувають у приватній власності відповідача.

За встановлених обставин незаконності набуття земель лісового фонду у власність, записи та рішення про державну реєстрацію права приватної власності на спірну земельну ділянку за відповідачем підлягають скасуванню у судовому порядку відповідно до положень Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Суд визнав обґрунтованим звернення прокурора з цим позовом, оскільки після отримання повідомлення, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» від прокурора, компетентний орган (Обухівська РДА) не звернулася самостійного до суду з позовом в інтересах держави протягом розумного строку.

Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення вимоги про усунення перешкод шляхом скасування державної реєстрації права власності та скасував рішення державного реєстратора від 17.03.2020 за індексним номером 51650136 про державну реєстрацію права власності ТОВ «ДЕРБІСТАР» на земельну ділянку площею 2,1313 га з кадастровим номером :03:030:0009 із припиненням речових прав щодо неї.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення вимоги про усунення перешкод шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, оскільки подальша наявність недостовірних відомостей у Державному земельному кадастрі щодо земельної ділянки з кадастровим номером :03:030:0009 порушуватиме принципи об`єктивності, достовірності, повноти відомостей Державного земельного кадастру та створюватиме перешкоди у її використанні розпорядником за цільовим призначенням.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Київської області від 31.03.2025 у справі № 911/1216/24 та прийняти нове, яким задовольнити позов.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, не з`ясовано обставин, що мають значення для справи, не доведено обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та невідповідністю висновків, викладених у оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Апелянт в обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не врахував та не з`ясував наступні обставини:

- наявність дозволу на вилучення ділянки лісогосподарського призначення;

- наявність рішення уповноваженого органу про включення до земель запасу земельної ділянки лісогосподарського призначення;

- передача земельних ділянок (з яких сформовано, зокрема і спірну ділянку) фізичним особам у приватну власність;

- продаж фізичними особами цих ділянок на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за договорами купівлі-продажу;

- наявність оплати втрат та збитків лісогосподарського користування;

- невідповідність висновку про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 набули права власності на спірну земельну ділянку на підставі рішення Підгірцівської сільської ради від 29.07.2004 (рішення стосується зміни цільового призначення землі);

Апелянт вважає, що він є добросовісним власником, а отже спосіб захисту у вигляді усунення перешкод щодо добросовісного набувача є не належним.

Крім того, заявлені позовні вимоги стосуються частини ділянки, отже, на переконання апелянта, скасування державної реєстрації земельної ділянки з припиненням речових прав щодо неї з непропорційним втручанням у право власності ТОВ «Дербістар».

Також апелянт звертає увагу суду на те, що прокурором не доведено наявність накладення земельної ділянки взагалі, та в якій частині з накладення (межі, координати тощо). Усунення перешкод в частині скасування державної реєстрації земельна ділянки в ДЗК не є належним способом захисту.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Позивач, третя особа не скористалися правом подати письмовий відзив на апеляційну скаргу. Неподання відзиву не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті, що насамперед узгоджується з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України.

Позиції учасників справи

В судовому засіданні відповідач підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду Київської області від 31.03.2025 у справі № 911/1216/24 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову прокурора відмовити повністю.

Прокурор в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Третя особа проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Рішенням Підгірцівської сільської ради від 29.07.2004 (протокол № 14) ОСОБА_3 було передано земельну ділянку площею 0,7693 га для будівництва та обслуговування ресторанно-готельного комплексу на території Підгірцівської сільської ради Обухівського району, на підставі якого було видано державний акт серії ЯБ № 276975 від 29.12.2004 на право власності на земельну ділянку. 3гідно зазначеного державного акту (план меж) земельна ділянка загальною площею 0,7693 га складалась із 4 ділянок: 1) площею 0,1906 га; 2) площею 0,1630 га; 3) площею 0,2441 га; 4) площею 0,1716 га.

Цим же рішення Підгірцівської сільської ради ОСОБА_1 було передано земельну ділянку площею 2,3 га для будівництва та обслуговування ресторанно-готельного комплексу на території Підгірцівської сільської ради Обухівського районну. На підставі вищезазначеного рішення було видано державний акт серії ЯБ № 276974 від 29.12.2004 на право власності на земельну ділянку. Згідно зазначеного акту (плану меж), земельна ділянка площею 2,3 га складалась із 4 ділянок: 1) площею 1,7239 га; 2) площею 0,2128 га; 3) площею 0,1914 га; 4) площею 0,1719 га.

У подальшому, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передали вищезазначені земельні ділянки загальною площею 3,0693 га до статутного фонду ТОВ "ДЕРБІСТАР".

20.01.2005 рішенням Підгірцівської сільської ради (протокол № 19) дозволено зміну землевласника земельної ділянки площею 3,0693 га в с. Підгірці Обухівського району Київської області по вул. Озерна, наданої для будівництва та обслуговування ресторанно-готельного комплексу. Надано дозвіл Обухівському бюро ДЗК на виготовлення державних актів на право приватної власності на землю.

07.02.2005 ТОВ "ДЕРБІСТАР" видано державний акт серії ЯА № 300629 на право власності на земельну ділянку площею 3,0693 га для обслуговування ресторанно-готельного комплексу на території с. Підгірці, вул. Озерна.

Відповідно до зазначеного у державному акті плану меж земельної ділянки загальною площею 3,0693 га, остання складається із 3 ділянок: 1) площею 2,1310 га з кадастровим номером :03:030:0009; 2) площею 0,5563 га з кадастровим номером :03:027:0006; 3) площею 0,3820 га з кадастровим номером :03:030:0010.

На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 07.02.2005 р. серії ЯА № 300629, державним реєстратором Васильківської районної державної адміністрації Степанець І.В. 17.03.2020 прийнято рішення за індексним номером 51650136 про реєстрацію права приватної власності за ТОВ "ДЕРБІСТАР" на земельну ділянку площею 2,1313 га з кадастровим номером :03:030:0009.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до інформації філії "Київське лісове господарство" ДП "Ліси України" № 02-124 від 21.02.2024 р. земельна ділянка з кадастровим номером :03:030:0009 накладається на квартал 89 Козинського лісництва за матеріалами лісовпорядкування 2003 року. Також з даної інформації вбачається, що ДП "Київське лісове господарство" Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства не надавало жодних погоджень на вилучення чи зміну цільового призначення земельних лісових ділянок (переведення до інших категорій).

Відповідно до інформації ВО "Укрдержліспроект" № 03-939 від 26.09.2023 за матеріалами лісовпорядкування 2014 року земельна ділянка з кадастровим номером :03:030:0009 накладається на квартал 89, виділи 7, 13, 14 Козинського лісництва.

Прокурор зазначає, що спірна земельна ділянка кадастровим номером :03:030:0009 частково накладається на землі державної власності лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні Державного спеціалізованого підприємства "Ліси України", яке є правонаступником ДП "Київське лісове господарство", що створює перешкоди дійсному власнику у користуванні і розпорядженні даної категорії земель для ведення лісового господарства на підставі планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2003 та 2014 років.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Щодо підстав звернення прокурора до суду першої інстанції з відповідним позовом, суд апеляційної інстанції встановив таке.

Відповідно до статті 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Частиною 3 статті 53 Господарського процесуального кодексу України закріплено право прокурора у визначених законом випадках звертатися до суду з позовною заявою. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (частини 4, 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами частин 3, 4, 7 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження.

Отже, чинним законодавством визначено дві обов`язкові умови, за наявності яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді: 1) порушення або загроза порушення інтересів держави; 2) нездійснення або неналежним чином здійснення захисту інтересів держави органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.10.2018 у справі № 906/240/18, від 01.11.2018 у справі № 910/18770/17, від 05.11.2018 у справі № 910/4345/18).

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

У постанові від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями в спірних правовідносинах.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина четверта статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі 912/2385/18.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної фізичної чи юридичної особи, ЄСПЛ у своєму рішенні у справі "Трегубенко проти України" від 02.11.2004 категорично ствердив, що "правильне застосування законодавства незаперечно становить "суспільний інтерес".

Так, прокурор вказував у позові, що ч. 1,2,3,5,9 ст. 149 Земельного кодексу України визначено, що земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування, що здійснюють розпорядження земельними ділянками відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу.

Тобто до повноважень органів місцевого самоврядування віднесено прийняття рішень щодо розпорядження виключно землями комунальної, а не державної власності. Водночас, єдиним уповноваженим державним органом, до компетенції якого віднесено повноваження на вилучення з постійного користування спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства (за наявності його згоди) земель лісогосподарського призначення площею до 10 га для несільськогосподарських потреб була районна державна адміністрація.

Таким чином, прокурор наголошував, що розпорядження земельними ділянками державної власності лісогосподарського призначення на цей час покладено на Обухівську районну державну адміністрацію, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 122, п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України.

07.06.2024 Київська обласна прокуратура листом № 14/1-1234 просила Обухівську районну державну адміністрацію повідомити, чи вживалися заходи, спрямовані на захист інтересів держави з метою повернення вищезазначених земельних ділянок лісогосподарського призначення (пред`явлення позову, тощо) або повідомити про неможливість звернення до суду з вказаних питань з метою вжиття заходів представницького характеру обласною прокуратурою в порядку, визначеному ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

У порядку частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" Київська обласна прокуратура попередньо, до звернення до суду, повідомила позивача листом від 25.04.2024 №15/1-407 вих.24 про намір подати позов в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації, а підставою для пред?явлення даного позову слугує порушення вимог ст. ст. 12,19,55,56,57,83,84, 141,142,149 Земельного кодексу України та ст. ст. 3,4,9,42, 93,94 Лісового кодексу України, ТОВ «Дербістар» набуто право власності на земельну ділянку площею 2,1313 га з кадастровим номером :03:030:0009 за рахунок земель державної власності лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні філії «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України».

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина четверта статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі 912/2385/18.

Щодо суті спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.

Предметом позову у справі, яка розглядається, є вимоги прокурора про усунення перешкод власнику - державі в особі Обухівської районної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення державного реєстратора від 17.03.2020 за індексним номером 51650136 про державну реєстрацію права власності ТОВ «Дербістар» на земельну ділянку площею 2,1313 га з кадастровим номером :03:030:0009 з припиненням речових прав щодо неї. Усунення перешкоди власнику - державі в особі Обухівської районної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні землями лісогосподарського призначення шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки площею 2,1313 га з кадастровим номером :03:030:0009 у Державному земельному кадастрі.

Позовні вимоги прокурора обґрунтовані необхідністю захисту інтересів держави в особі Обухівської районної державної адміністрації у зв`язку з віднесенням спірної земельної ділянки до складу земель лісового фонду та, відповідно, до земель державної власності.

Отже правильне вирішення цієї справи перебуває у залежності від того, чи знайшло в перебігу розгляду справи підтвердження того факту, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення, перебуває у державній власності, розпоряджатися якою могла в силу вимог закону тільки Обухівська районна державна адміністрація та користувачем якої є Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України».

В силу положень статей 13, 14 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Згідно ст. 3 Земельного кодексу України (тут і надалі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин 26.12.2003) регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно - правовими актами.

Земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин повинні визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.

Стаття 1 Лісового кодексу України (тут і надалі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначає, що лісові відносини в Україні регулюються цим Кодексом, Законом України про охорону навколишнього природного середовища, іншими актами законодавства України.

Земельні, водні та гірничі відносини,а також відносини щодо охорони, використання і відтворення рослинного і тваринного світу в частині, не врегульованій цим Кодексом, регулюються відповідним Законодавством України.

Відповідно до ст. 5 Лісового кодексу України (тут і надалі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин 26.12.2003) до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.

Згідно ст. 6 Лісового кодексу України усі ліси в Україні є власністю держави.

Від імені держави лісами розпоряджається Верховна Рада України.

Верховна Рада України делегує відповідним Радам народних депутатів свої повноваження щодо розпорядження лісами, визначені цим Кодексом та іншими актами законодавства.

Ради народних депутатів в межах своєї компетенції надають земельні ділянки лісового фонду у постійне користування або вилучають їх в порядку, визначеному Земельним та цим кодексами.

Надання земельних ділянок лісового фонду у тимчасове користування провадиться без їх вилучення у постійних користувачів у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісового фонду; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати в запасі.

Положеннями ч. ч. 1-3 ст. 78 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Згідно зі ст. 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Статтею 80 Земельного кодексу України передбачено, що суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Пунктами а), б) частини 1 статті 81 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договорами купівлі - продажу, дарування, міни, іншими цивільно - правовими угодами;

б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

Відповідно до ч. 1 ст. 57 Земельного кодексу України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, а на умовах оренди - іншим підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціальні лісогосподарські підрозділи, для ведення лісового господарства, спеціального використання лісових ресурсів і для потреб мисливського господарства, культурно - оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних цілей, проведення науково - дослідних робіт тощо.

Статтею 16 Лісового кодексу встановлено компетенцію селищних і сільських Рад народних депутатів у галузі регулювання лісових відносин. До відання селищних і сільських Рад народних депутатів у галузі регулювання лісових відносин на їх території належить:

1) надання земельних ділянок лісового фонду у постійне користування в межах селищ і сіл та припинення права користування ними;

2) надання в межах селищ і сіл земельних ділянок лісового фонду у тимчасове користування для спеціального використання лісових ресурсів, культурно - оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, а також за їх межами для заготівлі другорядних лісових матеріалів, здійснення побічних лісових користувань та припинення права користування цими ділянками;

3) здійснення заходів щодо охорони і захисту лісів, ліквідації лісових пожеж, залучення для їх гасіння протипожежної безпеки, а також заборона відвідання лісів населенням і в`їзду до них транспортних засобів у період високої пожежної небезпеки в порядку, передбаченому законодавством;

4) організація благоустрою земельних ділянок лісового фонду і культурно - побутового обслуговування відпочиваючих у лісах земельних зон та інших лісах, що використовуються для цих цілей;

5) вирішення інших питань у галузі регулювання лісових відносин у межах своєї компетенції.

Статтею 42 Лісового кодексу визначено, що переведення лісових земель до нелісових для використання у цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, використанням лісових ресурсів і користуванням земельними ділянками лісового фонду для потреб мисливського господарства, культурно - оздоровчих, рекреаційних , спортивних і туристичних цілей та проведення науково - дослідних робіт, провадиться за рішенням органів, які надають ці землі у користування відповідно до земельного законодавства.

Переведення лісових земель до інших категорій провадиться за згодою відповідних державних органів лісового господарства Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя.

Статтею 55 Земельного кодексу України визначено, що до земель лісового фонду належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

Відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій відповідно до закону.

Відповідно до п. ґ ч.3 ст. 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 2 та 3 ст. 56 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення.

Інших випадків, які б передбачали надання у приватну власність земель лісогосподарського призначення, законодавство не містить.

Згідно приписів ст. ст. 95, 96 Лісового кодексу України державний облік лісів і державний лісовий кадастр ведуться з метою ефективної організації і охорони запас лісів, раціонального використання лісового фонду, відтворення лісів, здійснення систематичного контролю за якісними і кількісними змінами в лісовому фонді та забезпечення Рад народних депутатів, зацікавлених органів державної влади, лісокористувачів відомостями про лісовий фонд. Державний облік лісів і державний лісовий кадастр містять систему відомостей і документів про правовий режим лісового фонду, розподіл його між користувачами, якісний і кількісний стан лісового фонду, поділ лісів за групами та віднесення до категорій зависності, економічну оцінку та інші дані, необхідні для раціонального ведення лісового господарства і оцінки результатів господарської діяльності в лісовому фонді. Державний облік лісів і державний кадастр ведуться державними органам лісового господарства на основі матеріалів лісовпорядкування, інвентаризації, обстежень і первинного обліку лісів за єдиною для України системою за кошти державного бюджету. Порядок ведення державного обліку лісів і державного лісового кадастру встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 93 Лісового кодексу України лісовпорядкування включає систему державних заходів, спрямованих на забезпечення ефективної охорони і захисту, раціональне використання, підвищення продуктивності лісів та їх відтворення, оцінку лісових ресурсів, а також підвищення культури ведення лісового господарства. Лісовпорядкування на всій території України проводиться державними лісовпорядними службами за кошти державного бюджету і за єдиною системою в порядку, встановленому Міністерством лісового господарства України за погодженням з Міністерством охорони навколишнього природного середовища. Під час лісовпорядкування здійснюються: визначення меж і внутрігосподарська організація території лісового фонду, що перебуває у користування постійних лісокористувачів; виконання топографо - геодезичних робіт і спеціального картографування лісів; інвентаризація лісового фонду з визначенням породного і вікового складу деревостанів, їх стану, якісних в кількісних характеристик лісових ресурсів.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11.12.1986 р., планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Законом України "Про Державний земельний кадастр" (в редакції з 01.01.2013) встановлено, що документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними.

Прокурор, звертаючись до суду з даним позовом зазначив, що переведення лісових земель до інших категорій провадиться за згодою відповідних державних органів лісового господарства. Однак, згідно інформації філії «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України» підприємство не надавало жодних погоджень на вилучення чи зміну цільового призначення земельних ділянок, на які накладається спірна ділянка.

Зазначене твердження не відповідає обставинам справи, оскільки як вбачається з матеріалів справи, Київським державним лісогосподарським об`єднанням «Київліс» листом № 01-609 від 02.10.2003 повідомлено міського голову Підігрцівської сільської ради про надання згоди на вилучення та передачі до земель запасу сільської ради з послідуючим використанням для потреб села земельної ділянки із земель держлісфонду Козинського лісництва в кварталі 8, 9, 10, 11 площею 3,2 га розташованої в межах населеного пункту Підгірці. Одночасно зазначено про необхідність проведення відшкодування збитків землекористувачу (ДЛГО «Київліс»), розрахунок яких буде наданий додатково (а.с.32 том 2).

Таким чином, доводи прокурора про те, що земельна ділянка вибула від власника без його волі та відома спростовуються наявними у справі доказами.

26.12.2003 було прийнято рішення Х сесії ХХІV скликання Підгірцівської сільської ради № 10 на підставі вищезазначеної згоди землекористувача ДЛГО «Київліс» № 01-609 від 02.10.2003 про вилучення із земель держлісфонду Козинського лісництва в кварталі 89 виділ 8,9,10,11 земельну ділянку площею 3,2 га, розташовану в межах населеного пункту села Підгірці. Зарахувати вилучену земельну ділянку до земель запасу Підгірцівської сільської ради (індивідуальної забудови села). Просити Обухівський районний відділ земельних ресурсів внести відповідні зміни в земельно - кадастрову документацію (т. 2 а.с.31).

Відповідно до ст. 140 Земельного кодексу України підставами припинення права власності на земельну ділянку є добровільна відмова власника від права на земельну ділянку.

Пунктом 12 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України (в редакції станом на 26.12.2003 момент прийняття рішення Підігрцівської сільської ради) передбачено, що до розмежування державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Також підпунктом «З» пункту 3 тимчасового порядку розмежування земель права державно і комунальної власності, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2002 № 1100 із земель права державної власності у власність територіальних громад сіл, селищ, міст передаються землі лісового фонду в межах населених пунктів.

Тобто Підгірцівська сільська рада, отримавши згоду на вилучення земельної ділянки від Київського державного лісогосподарського об`єднанням «Київліс», в межах своїх повноважень прийняла рішення № 10 від 26.12.2003 (яке ніким не було оскаржено) про вилучення із земель держлісфонду Козинського лісництва в кварталі 89 виділ 8,9,10,11 земельну ділянку площею 3,2 га, розташовану в межах населеного пункту села Підгірці.

Також на підставі рішень X сесії XXIV скликання 26.12.2003 Підгірцівською сільською радою були прийняті рішення, за якими 14 громадян отримали в приватну власність земельні ділянки кожен по 0,25 га для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських будівель та є добросовісними набувачами. В матеріалах справи (том 2 стор.112-119) містяться рішення по кожному з 14 осіб. Надано дозвіл Обухівському бюро ДЗК на виготовлення Державних актів на право приватної власності на землю.

Крім того, в матеріалах справи міститься затверджений генеральним директором ДЛГО «Київліс» розрахунок збитків ліогосподарського виробництва за вилучення земельної ділянки держлісфонду в кварталі 89 діл. 8,9,10,11 площею3,7 га Козинського лісництва ГП ДЛГО «Київліс», яка передається до земель запасу Підгірцівської сільської ради та ділянки площею 0,13 га в кварталі 8 площею 0,13 га, згідно якого розмір збитків складає 63 824 грн. та 5 463 грн.

В матеріалах справи містяться квитанції до прибуткового касового ордеру, з яких вбачається що всі 14 осіб сплатили до Київського державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» грошові кошти з відшкодування збитків земельної ділянки Козинське лісництво Підгірцівської сільської ради пропорційно до розміру наданих земельних ділянок.

В подальшому 02.04.2004 ОСОБА_1 набула право власності земельні ділянок за договорами купівлі - продажу у 10 осіб, яким надавалися вищезазначені земельні ділянки. Зазначені договори зареєстровані в Підгірцевській сільській раді 11.05.2004.

02.04.2024 ОСОБА_3 набула право власності земельні ділянки за договорами купівлі-продажу у 4 осіб, яким надавалися вищезазначені земельні ділянки. Зазначені договори зареєстровані в Підгірцевській сільській раді 11.05.2004.

Придбання громадянами земельних ділянок за договорами купівлі - продажу не суперечить ст. 81 Земельного кодексу України.

22.04.2004 Підгірцівською сільською радою було розглянуто заяву гр. ОСОБА_3 та ухвалено рішення «Про зміну землевласника у зв`язку з купівлею приватної земельної ділянки», яким надано дозвіл на переоформлення Державного акту на право приватної власності на землю на ім`я покупця гр. ОСОБА_3 .

Зазначеним рішенням Державний акт № 1430 від 19.02.2004 на право приватної власності гр. ОСОБА_4 ; Державний акт № 1422 від 19.02.2004 на гр. ОСОБА_5 ; Державний акт № 1425 від 19.02.2004 на гр. ОСОБА_6 ; Державний акт № 1427 від 19.02.2004 на гр. ОСОБА_7 - анулювано. Надано дозвіл проектній землевпорядній групі у відповідності до договору з замовником на виготовлення Державного акту на право приватної власності на землю гр.. ОСОБА_3 .

Також 22.04.2004 Підгірцівською сільською радою було розглянуто заяву гр.. ОСОБА_1 та ухвалено рішення «Про зміну землевласника у зв`язку з купівлею приватної земельної ділянки», яким надано дозвіл на переоформлення Державного акту на право приватної власності на землю на ім`я покупця гр. ОСОБА_1 .

Зазначеним рішенням Державний акт № 1432 від 19.02.2004 на право приватної власності на землю гр. ОСОБА_8 , Державний акт №1423 від 19.02.2004 на гр.. ОСОБА_9 ; Державний акт № 1424 від 19.02.2004 на гр. ОСОБА_10 ; Державний акт № 1429 від 19.02.2004 на гр. ОСОБА_11 ; Державний акт № 1431 від19.02.2004 на гр.. ОСОБА_12 ; Державний акт № 1426 від 19.02.2004 на гр. ОСОБА_13 ; Державний акт № 1433 від 19.02.2004 на гр. ОСОБА_14 ; Державний акт № 1421 від 19.02.2004 на гр. ОСОБА_15 ; Державний акт № 1428 від 19.02.2004 на гр. ОСОБА_16 ; Державний акт № 1420 від 19.02.2004 на гр. ОСОБА_17 - анульовано. Надано дозвіл проектній землевпорядній групі у відповідності до договору з замовником на виготовлення Державного акту на право приватної власності на землю гр. ОСОБА_1 .

Київським обласним головним управлінням земельних ресурсів затверджено висновок державної землевпорядної експертизи 24.05.2004 від № 16-271а представлену на державну землевпорядну експертизу технічну документацію визнано такою, що відповідає вимогам земельного законодавства та діючим нормативно - технічним документам (а.с. 137 зворотня сторона -138 том2).

24.05.2004 виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ №112646 на ОСОБА_1 , який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землі та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 1432 ( а.с. 138 зворотня сторона -139 том 2).

24.05.2004 виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ №112668 на ОСОБА_3 , який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землі та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 1430 ( а.с. 139 зворотня сторона-140 том 2).

29.07.2004 рішенням ХІV сесії ХХІV скликання протокол № 14 Підгірцівською сільською радою було розглянуто заяву ОСОБА_3 про зміну цільового призначення земельної ділянки площею 0,7693 га, наданої для будівництва і обслуговування приватного будинку та господарських будівель та ухвалено рішення, яким надано ОСОБА_3 дозвіл на зміну цільового призначення земельної ділянки з будівництва і обслуговування приватного будинку та господарських будівель на будівництво та обслуговування ресторанно - готельного комплексу ( а.с. 140 звортня сторона том 2)

Також 29.07.2004 Підгірцівською сільською радою було розглянуто заяву ОСОБА_1 про зміну цільового призначення земельної ділянки площею 2,3 га, наданої для будівництва і обслуговування приватного будинку та господарських будівель та ухвалено рішення, яким надано дозвіл ОСОБА_1 на зміну цільового призначення земельної ділянки з будівництва і обслуговування приватного будинку та господарських будівель на будівництво та обслуговування ресторанно - готельного комплексу (а.с. 141 том 2).

Таким чином, на підставі рішення Підгірцівської сільської ради від 29.07.2004 протокол № 14 було надано дозволи ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на зміну цільового призначення земельних ділянок, які вони викупили у фізичних осіб, а саме з будівництва і обслуговування приватного будинку та господарських будівель на будівництво та обслуговування ресторанно - готельного комплексу, а не як стверджує прокурор набуття права власності на земельні ділянки на підставі рішення Підгірцівської сільської ради від 29.07.2004.

В матеріалах справи міститься розрахунок розміру втрат лісогосподарського виробництва від 09.12.2004, спричинених вилученням лісогосподарських угідь земель Козинського лісництва в межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області гр. ОСОБА_1 під будівництво та обслуговування рестораннно - готельного комплексу, згідно якого вартість втрат складає 158 360 грн. (а.с. 145-145 зворотня сторона том 2).

29.11.2004 на XVIII сесії XXІV скликання протокол № 18 Підгірцівською сільською радою розглядались заяви громадян ОСОБА_3 , ОСОБА_1 «Про корегування Генерального плану забудови с. Підгірці» з урахуванням наданих документів про погодження Проекту зміни цільового призначення земельної ділянки з будівництва та обслуговування житлового будинку на будівництво та обслуговування ресторанно - готельного комплексу. З розгляду даних питань були прийняті рішення: «Про коригування генерального плану АДРЕСА_1 з урахуванням будівництва ресторанно - готельного комплексу; просити Обухівський районний відділ архітектури та містобудування внести відповідні зміни до Генерального плану забудови села( а.с. 142 зворотня сторона -143 том 2).

Також згідно розрахунку від 09.12.2004 розміру втрат лісогосподарського виробництва, спричинених вилученням лісогосподарських угідь земель Козинського лісництва в межах Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області гр. ОСОБА_3 під будівництво та обслуговування ресторанно - готельного комплексу, згідно якого вартість втрат складає 61928 грн. (а.с.145 зворотня сторона том 2).

13.12.2004 № 16-899 затверджено позитивний висновок державної землевпорядної експертизи Київського обласного головного управління земельних ресурсів по проекту відведення земельних ділянок, цільове призначення яких змінюється, громадян ОСОБА_1 , ОСОБА_3 із будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на будівництво та обслуговування ресторанно - готельного комплексу на території Підігрцівської сільської ради Обухівського району Київської області. Пунктом 3 висновку затверджено розрахунок витрат лісогосподарського виробництва у розмірі 61 928 грн. та 158 360 грн. ( а.с.141 зворотня сторона 142).

Як вбачається з матеріалів справи, 24.12.2004, 25.12.2004, 27.12.2004 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 сплатили грошові кошти з відшкодування втрати лісогосподарського виробництва у розмірі 158360 грн. та 61928 відповідно.

29.12.2004 за результатами зміни цільового призначення земельних ділянок оформлено Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №276975 видано ОСОБА_3 про те, що вона є власником земельної ділянки площею 0,7693га, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землі та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 1430; Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №276974 видано ОСОБА_1 про те, що вона є власником земельної ділянки площею 2.3000га, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землі та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 1432 ( а.с. 26-29 том1).

10.01.2005 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулись до сесії Підгірцівської сільської ради з заявами про надання погодження на внесення належних їм земельних ділянок до статутного фонду ТОВ «Дербістар» та проведення зміни землевласника.

19.01.2005 Директор ТОВ «Дербістар» звернувся до сесії Підігрцевської сільської ради з заявою «Про зміну землевласника» та повідомило, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є засновниками ТОВ «Дербістар», земельні ділянки загальною площею 3,0693 га внесені до статутного фонду підприємства, які знаходились у приватній власності. Внесення земельних ділянок до статутного фонду підприємства зареєстровано 19.01.2005 в реєстрі № 117,118 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Чеботар С.І. ТОВ «Дербістар» просило дозволити зміну землевласника та провести коригування Генерального плану забудови АДРЕСА_1 з урахуванням будівництва ресторанно - готельного комплексу (а.с.30 том 1).

Згідно викопіювання з технічної документації межі приватної земельної ділянки площею 3,0693 га громадян ОСОБА_1 , і ОСОБА_3 були чітко визначені, Обухівська РДА погоджувала таку схему, що підтверджується підписом Першого заступника голови Обухівської РДА (а.с.144 зворотня строна том 2).

20.01.2005 рішенням ХІХ сесії ХХІV скликання Підгірцівської сільської ради, протокол № 19 заяву ТОВ «Дербістар» розглянуто, дозволено заміну землевласника земельної ділянки площею 3,0693 га в АДРЕСА_1 , наданої для будівництва та обслуговування ресторанно - готельного комплексу ( а.с. 31 том 1).

Рішенням Підгірцівської сільської ради від 20.01.2005 було надано дозвіл «Дербістар» на проведення проектно - вишукувальних робіт на виготовлення технічної документації по будівництву ресторанно - готельного комплексу ( а.с.143 зворотня сторона том 2).

28.01.2005 отримано позитивний Висновок державної землевпорядної експертизи № 16-40 (а.с. 149 том 2) з якого вбачається, що погодження технічної документації також відбувалось Обухівським районним відділом містобудування та архітектури та відділом земельних ресурсів, які є структурними підрозділами Обухівської РДА.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що Обухівська районна державна адміністрація була обізнана про наявність вищезазначених рішень Підгірцівської сільської ради, оскільки відділом технічної документації Обухівським районним відділом містобудування і архітектури, відділом земельних ресурсів погоджувалась технічна документація. Крім того, в матеріалах справи ( а. с. 144- 144 звортня сторона том 2) міститься викопіровка з плану землекористування Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, на якій містяться умовні позначення: приватна земельна ділянка ОСОБА_1 і ОСОБА_3 пл. 30693 га намічена для зміни її цільового призначення із «будівництва житлових будинків та споруд» на «будівництво ресторанно - готельного комплексу», який підписаний першим заступником голови райдержадміністрації.

07.02.2005 було виготовлено Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА № 300629 видано ТОВ «Дербістар» на земельну ділянку площею 3,0693 га, який зареєстрований у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 31. У даному акті земельні ділянки були об`єднані в три ділянки: площею 2.1310 га з кадастровим номером :03:030:0009; площею 0,5563га з кадастровим номером :03:027:0006; площею 0,3820 га за кадстровим номером :03:030:0010 (а.с.32-33 том1).

17.03.2020 державним реєстратором Васильківської районної державної адміністрації Степанець І.В., на підставі акту на право власності на земельну ділянку від 07.02.2005 серії ЯА №300629 виданого Обухівським районом відділом земельних ресурсів, прийнято рішення за індексним номером 515650136 про державну реєстрацію права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Дербістар» на земельну ділянку площею 2,1313 га з кадастровим номером :03:030:0009.

Враховуючи вищевикладені обставини, судова колегія приходить до висновку про те, що ТОВ «Дербістар» у встановленому законодавством порядку, яке діяло на момент набуття, набуло право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:030:0009 площею 2,1313 га, що не суперечить ст. 56 Земельного кодексу України.

Звертаючись з позовом до суду в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації Київської області прокурор стверджує, що відповідно до інформації філії "Київське лісове господарство" ДП "Ліси України" № 02-124 від 21.02.2024 земельна ділянка з кадастровим номером :03:030:0009 накладається на квартал 89 виділи 7,8,9,10 Козинського лісництва за матеріалами лісовпорядкування 2003 року (а.с.36 том1). Проте, згідно інформації, викладеній у листі йдеться про дві земельній ділянки з кадастровими номерами :03:030:001 та :03:030:0009. Згідно планшету № 6 Козинського лісництва ДП «Київське лісове господарство» за матеріалами лісовпорядкування 2003 року, спірна земельна ділянка з кадастровим номером :03:030:0009 накладається на виділи 8,9,10 кварталу 89.

Прокурор зазначає, що відповідно до інформації ВО "Укрдержліспроект" № 03-939 від 26.09.2023 р. за матеріалами лісовпорядкування 2014 року, земельна ділянка з кадастровим номером :03:030:0009 частково накладається на квартал 89, виділи 7, 13, 14 Козинського лісництва за матеріалами лісовпорядкування 2014 року.

Прокурор шляхом співставлення конфігурації і площі виділів 8,9,10 кварталу № 89 Козинського лісництва за матеріалами лісовпорядкування 2003року у співвідношенні до виділів 7,13,14 кварталу № 89 Козинського лісництва за матеріалами лісовпорядкування 2014 року дійшов висновку, що вони є ідентичними за площами та змінилась лише нумерація виділів. На переконання прокурора, спірна земельна ділянка з кадастровим номером :03:030:0009 частково накладається на землі державної власності лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства та використовуються для ведення лісового господарства на підставі планово - картографічних матеріалів землевпорядкування 2003 та 2014 років.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем було надано до матеріалів справи планшети з матеріалів лісовпорядкування 2003 та 2014 років, з планшету лісовпорядкування № 7 за 2014 рік вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :03:030:0009 не накладається на землі державного лісового фонду Козинського лісництва філії «Київське лісове господарство» Державного підприємства «Ліси України». На переконання відповідача, відмінність між контурами планшету № 6 (матеріали землевпорядкування 2003 року) та планшету № 7 (матеріали землевпорядкування 2014) дає змогу встановити їх відмінність з урахуванням вилучених земель та відсутність накладення контурів земельної ділянки з кадастровим номером :03:030:0009 на контури виділів земель держлісфонду. Крім того, надана інформація ВО "Укрдержліспроект" та картографічні матеріали від 26.09.2023 № 03-939 (витяг з картографічної бази даних не відповідають за матеріалами лісовпорядкування 2014 року (планшету №7).

Представник ДП "Ліси України" під час розгляду справи у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції пояснив, що представник відповідача надав до суду копію цифрового, «чорнового», не підписаного планшета № 7, який є неактуальним, а актуальним є планшет № 7 від 2014р з підписами уповноважених осіб, які складали планшет.

Представник відповідача заперечуючи проти пояснень ДП «Ліси України» щодо наявності «чорнового» планшету № 7 та не чорнового, зазначає, що наданий відповідачем ніби-то «чорновий планшет» не містить накладень, оскільки земельна ділянка з кадастровим номером :03:030:0009 вилучена з кварталу № 89 Козинського лісництва, а наданий «не чорновий» планшет заламінований, наданий значно пізніше, він є аналогічним до планшету 2003 року та не відображає жодних вилучень, містить накладення контурів земельної ділянки, провести його експертне дослідження неможливо.

Прокурор в судовому засіданні зауважив, що докази, надані відповідачем до суду першої інстанції не спростовують того, що земельна ділянка, яка є предметом спору частково накладається на землі лісогосподарського призначення, а також недійсність рішень сільської ради, які прийняті з порушенням закону.

Колегія суддів зазначає, що прокурор звертаючись до суду має довести, яка саме земельна ділянка, в яких межах накладається на землі лісогосподарського призначення. Захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо (близькі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 441/123/16).

Отже, для вирішення подібних спорів земельні ділянка має бути ідентифікована, зокрема, визначення координат поворотних точок меж і даних до прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі.

Виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справ або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

За змістом частини 1 статті 79 Земельного Кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні, яка ідентифікується насамперед її просторовим розташуванням, що описується через її межі. Частина земельної ділянки, яка накладається на землі лісогосподарського призначення та межі якої відомі, може бути витребувана від особи, яка незаконно заволоділа такою земельною ділянкою.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.01.2025 у справі № 446/478/19 виснувала, що у разі часткового накладання спірної земельної ділянки на земельну ділянку позивача, витребування як належний спосіб захисту не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається.

Для вирішення подібних спорів земельна ділянка має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України "Про Державний земельний кадастр"). Не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Таке втручання не може визнаватися законним. Судове рішення про витребування частини земельної ділянки, що накладається, є підставою для внесення інформації щодо прав на земельні ділянки до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку, визначеному законодавством.

Тобто, особа, за якою в Державному реєстрі речових прав зареєстроване право власності буде позбавлена права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку позивача, а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання у власність якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи надані прокурором письмові докази, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що існує часткове накладення меж спірної земельної ділянки, яка належить ТОВ «Дербістар» на праві власності на землі лісового фонду, однак неточності по планшетам, відсутність координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж ділянок до пунктів державної геодезичної мережі унеможливлюють достовірно встановити межі її часткового накладення у відповідних координатах.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу.

Крім того, спосіб захисту права або інтересу повинен бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388, 1212 ЦК України) та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Прокурор обрав спосіб захисту порушеного права негаторний позов та посилається на те, що у випадку, коли обставини справи безумовно вказують на неможливість виникнення у громадянина або юридичної особи права власності на спірну земельну ділянку лісогосподарського призначення, зокрема тоді, коли вона перебуває в постійному користуванні спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства та воля на її відчуження державою в особі уповноважених органів не виявлялась, способом захисту що відповідає суті порушеного права держави, є подання негаторного позову. У вказаній категорії справ відновлення порушеного права має бути забезпечено не шляхом витребування спірної земельної ділянки на підставі ст. 387 ЦК України, а на підставі ст. 391 цього Кодексу та ч.2 с. 152 Земельного кодексу шляхом пред`явлення позову про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельної ділянки.

Предмет негаторного позову становить вимога власника, який володіє майном до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватись, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою негаторного позову є посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном і факти, які підтверджують дії відповідача у створенні позивачу перешкод здійснення цих правомочностей.

Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки, яка має закріплений у законодавстві статус обмежно оборотоздатності.

Враховуючи те, що спірна земельна ділянка приватної форми власності з кадастровим номером :03:030:0009 частково накладається на землі державної власності лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні філії «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України», прокурор вважає ефективним способом захисту порушеного права у даних правовідносинах є заявлення негаторного позову про скасування державної реєстрації права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; реєстраційна дія - державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з Державного реєстру прав.

Державній реєстрації прав підлягають, зокрема право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки (ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 17.03.2020 на підставі рішення державного реєстратора Васильківської районної державної адміністрації Степанець І.В. за індексним номером 51650136 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю «Дербістар» право власності на земельну ділянку площею 2,1313 га, кадастровий номер :03:030:0009.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц Верховний Суд відступив від своїх попередніх висновків, та зазначив, що оскільки законодавство прямо передбачає можливість перебування земель лісового фонду у володінні приватних суб`єктів, оскільки вони можуть мати такі ділянки на праві власності, то на відміну від земель водного фонду захист прав власника на які має здійснюватися у спосіб подання негаторного позову, захист прав власника на землі лісогосподарського призначення має здійснюватися у спосіб подання віндикаційного позову, в порядку передбаченому ст. 387 Цивільного кодексу України, за умови, що за відповідачем зареєстроване право власності на земельну ділянку в Державному реєстрі прав, що є підтвердженням здійснення відповідачем володіння такою земельною ділянкою.

Пунктом 72 постанови від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

Згідно приписів ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Тобто негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Цей спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Пунктом 70 постанови від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що відповідно до принципу реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном його фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на таке майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. У таких випадках підлягає застосуванню стаття 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов).

Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Тобто предметом віндикаційного позову є вимога неволодіючого власника до особи, яка незаконно фактично володіє майном, про його повернення (витребування) з чужого незаконного володіння.

Як вже зазначалося вище та підтверджується наявними матеріалами справи, право власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Дербістар» на спірну земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на майно, отже, відповідач є володільцем спірної земельної ділянки.

Велика Палата Верховного Суду пунктом 146 постанови від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц виснувала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Пунктом 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц суд виснував, що належним відповідачем за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Отже, враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції доходить до висновку, що прокурор, здійснюючи захист інтересів держави в особі Обухівської районної державної адміністрації Київської області, усвідомлюючи, що право власності на спірну земельну ділянку зареєстроване за відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю "Дербістар" в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та яке здійснює фактичне володіння спірною земельною ділянкою, стверджуючи про приналежність спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення та державної власності мав звернутися до суду не з негаторним позовом та просити усунути перешкоди у користуванні майном, а мав звернутися із віндикаційним позовом за правилами ст. ст. 387, 388 Цивільного кодексу України, а тому обраний прокурором спосіб захисту порушеного права не є належним до даних правовідносин.

Суд апеляційної інстанції також відхиляє посилання прокурора в позові постанови Верховного Суду, відповідно до яких протиправне зайняття земельної ділянки державного лісового фонду або державну реєстрацію права власності на неї необхідно розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом.

Додатково обґрунтовуючи обраний спосіб порушеного права прокурор посилався на правові висновки викладені Верховним Судом постановах від 19.01.2022 у справі № 363/2877/18, від 16.02.2022 у справі № 363/669/17, від 18.01.2023 у справі № 369/10847/19, згідно яких зайняття земельних ділянок, зокрема, шляхом часткового накладання, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цим майном, а тому ефективним слід вважати подання позову про усунення перешкод у користуванні майном.

Така позиція обумовлена тим, що у разі коли незаконно сформована земельна ділянка частково накладається на землі державного лісового фонду, лише частина спірної земельної ділянки є власністю держави, а інша належить іншій особі. За таких обставин повернення усієї земельної ділянки у власність держави порушуватиме право цієї особи на іншу частину земельної ділянка, а часткове повернення неможливе у зв`язку з її сформованістю як єдиного об?єкта цивільних прав.

Тому ефективним способом захисту порушеного права у разі часткового накладання спірної земельної ділянки на землі лісового фонду прокурор вважає подання негаторного позову, у складі позовних вимог якого має бути вимога про скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі.

Як вбачається, серед іншого, прокурор просить усунути перешкоди власнику - державі в особі Обухівської районної державної адміністрації у Київській області користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :03:030:0009 у Державному земельному кадастрі.

Як встановлено в судовому засіданні поясненнями сторін та матеріалами справи, спірна земельна ділянка приватної форми власності з кадастровим номером :03:030:0009 частково накладається на землі державної власності лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні філії «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 у справі № 446/478/19, Верховний Суд сформував висновки про те, що навіть у разі часткового накладання спірної земельної ділянки особи, за якою зареєстровано право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно належним способом захисту порушеного права слід вважати саме віндикаційний позов.

Особа, що звертається із таким позовом має довести, яка саме земельна ділянка, в яких межах накладається. Захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо. Тобто позивач має ідентифікувати, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України "Про Державний земельний кадастр").

Інакше, особа, за якою в Державному реєстрі речових прав зареєстроване право власності буде позбавлена права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку позивача, а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання у власність якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним.

Прокурор, посилаючись на часткове накладання спірної земельної ділянки на землі лісогосподарського призначення, що перебувають у державній власності та у користуванні ДП "СЛП "Київоблагроліс" зазначених вимог не дотримався, межі ймовірного накладання не визначив, а тому вимоги про усунення перешкод у користуванні, зокрема, шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :11:001:0011 у Державному земельному кадастрі в цілому не відповідають ознакам законності та не можуть бути задоволені як з мотивів обрання неналежного способу захисту порушеного права (подання негаторного позову замість віндикаційного) так і з мотивів недоведеності позовних вимог (щодо меж часткового накладання).

Відповідно до статті 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Велика Палата Верховного Суду: 1) у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права; 2) діє як суд апеляційної інстанції у справах, розглянутих Верховним Судом як судом першої інстанції; 3) аналізує судову статистику та вивчає судову практику, здійснює узагальнення судової практики; 4) здійснює інші повноваження, визначені законом.

Таким чином, саме Велика Палата Верховного Суду є спеціально створеним колегіальним органом Верховного Суду, метою діяльності якого є забезпечення однакового застосування судами норм права.

А тому, оскільки висновки Великої Палати Верховного Суду в подібних правовідносинах мають перевагу над висновками касаційних судів у складі Верховного Суду, викладених з відповідного питання, суд не приймає до уваги посилання прокурора в позові на висновки, що викладено у постановах Верховного Суду, перелік яких зазначено в позові та вважає, що релевантними для розглядуваної справи є саме висновки, що викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 у справі № 446/478/19.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав також є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76).

На підставі вищевикладеного, враховуючи недоведеність прокурором факту безпідставності набуття відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Дербістар» права власності на земельну ділянку, а також недоведеність в якій частині земельна ділянка накладається до категорії земель лісогосподарського призначення, позов не може бути задоволений і з підстав обрання прокурором неналежного способу захисту порушеного права, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно положень статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (частина 2).

Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом (частина 3).

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина 5).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення

Пунктом 1 частини першої статті 277 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є не з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розцінюватись як вимога детально відповідати на кожний аргумент апеляційної скарги (рішення ЄСПЛ у справі Трофимчук проти України, № 4241/03, від 28.10.2010 р.).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 ).

З огляду на встановлені та досліджені у даній справі обставини в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Дербістар» підлягає задоволенню. Рішення Господарського суду Київської області від 31.03.2025 у справі № 911/1216/24 слід скасувати, ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у відповідності до висновків цієї постанови.

Розподіл судових витрат

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на прокурора.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 2 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дербістар" на рішення Господарського суду міста Київської області від 31.03.2025 у справі № 911/1216/24 задовольнити.

Рішення Господарського суду Київської області від 31.03.2025 у справі № 911/1216/24 скасувати.

Постановити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Стягнути з Київської обласної прокуратури (01601, м. Київ, бул. Л.Українки, 27/2, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дербістар" (08704, Київська обл., м. Обухів, вул. Каштанова, 23, ) судові витрати на сплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 7267, 20 грн.

Видати наказ.

Видачу наказу доручити Господарському суду Київської області.

Матеріали справи № 911/1216/24 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена відповідно до ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено та підписано 17.12.2025.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді А.О. Мальченко

Ю.Б. Михальська