РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.12.2025Справа № 910/12775/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича фабрика "СІМІ" (08601, Київська обл., Обухівський р-н, м. Васильків, вул. Володимирська, 92, ідентифікаційний код 37184114)

до Фізичної особи-підприємця Борисюк Наталії Сергіївни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 )

про стягнення 30 057, 59 грн

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробнича фабрика "СІМІ" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Фізичної особи-підприємця Борисюк Наталії Сергіївни (далі - відповідач) про стягнення 30 057, 59 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором купівлі-продажу № 511/23 від 01.12.2023 в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару, у зв`язку з чим виникла заборгованість у сумі 22 479, 36 грн. Крім того, внаслідок прострочення виконання грошових зобов`язань, позивач нарахував до стягнення з відповідача пені у розмірі 2 214, 43 грн, 18% річних у розмірі 1 092, 04 грн. та штраф 15% у розмірі 4 271, 76 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.10.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/12775/25, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників учасників справи.

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду від 20.10.2025 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, однак була повернута відділом поштового зв`язку до суду з поміткою не вдала спроба вручення (закінчення встановленого терміну зберігання).

Так, судом встановлено, що ухвала суду про відкриття провадження у справі від 20.10.2025 була направлена рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що є достатнім для того, щоб вважити повідомлення належним, оскільки отримання поштової кореспонденції адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

За приписами пунктів 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України визначено, що днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

При цьому, суд зауважує, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками "адресат відмовився", "за закінченням терміну зберігання", "адресат вибув", "адресат відсутній" і т.п., врахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.12.2020 у справі № 902/1025/19 Верховний Суд звернув увагу на те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

Враховуючи викладене вище, судом було вжито усіх належних заходів, щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, відтак, останній вважається повідомленим про розгляд справи належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

01.12.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробнича фабрика "СІМІ" (далі - продавець/позивач) та Фізичною особою-підприємцем Борисюк Наталією Сергіївною (далі - покупець/відповідач) було укладено договір купівлі-продажу № 511/23 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору продавець зобов`язується передати у власність, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товари, асортимент, кількість, ціна, а також інші характеристики, яких вказані в рахунках-фактурах, податкових, видаткових накладних (далі - товар).

Згідно з п. 2.3. договору факт передачі товару у власність покупця підтверджується видатковою накладною, оформленою належним чином.

Вартість товару погоджується сторонами у видаткових накладних, інших додатках до договору, які є його невід`ємною частиною (п. 3.2 договору).

За умовами п. 3.3. договору оплата покупцем кожної партії товару може проводитися у наступному порядку: за кожну отриману партію товару протягом 7 (семи) календарних днів від дня поставки Товару або на умовах передоплати у розмірі 100 (ста) відсотків на підставі рахунку-фактури, який дійсний 2 (два) календарні дні.

У п. 3.4 договору сторонами узгоджено, що спосіб оплати товару (із тих, що вказані у п. 3.3. договору), визначаються продавцем в рахунку-фактурі, який в залежності від обраного способу оплати надається покупцю до фактичної передачі товару покупцю, або під час передачі товару разом з іншими документами на товар.

Відповідно до п. 3.5. договору покупець оплачує вартість товару в гривнях шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця.

Даний договір, відповідно до п. 6.1. набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до закінчення календарного року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. У тому випадку, якщо сторони у термін не менш, ніж 20 (двадцять) днів до закінчення терміну дії даного договору, не повідомляють один одного про бажання розірвати його, то останній вважається продовженим терміном на кожен наступний календарний рік.

За доводами позивача, на виконання умов договору протягом червня-липня 2025 останнім поставлено відповідачу товар на загальну суму 33 759,95 грн. Вказаний товар відповідачем прийнято та частково оплачена на суму 11 280,59 грн.

Зокрема, як вказує позивач видаткова накладна № 16475 від 13.06.2025 на суму 6 483, 91 грн частково погашена відповідачем у сумі 1 801,72 грн, залишок заборгованості за вказаною накладною становить 4 682,19 грн. Повністю не оплаченими є видаткові накладні № 16476 від 13.06.2025 на суму 229,86 грн, № 16835 від 17.06.2025 на суму 229, 86 грн, № 16836 від 17.06.2025 на суму 2 164,00 грн, № 17337 від 20.06.2025 на суму 344,79 грн, № 17338 від 20.06.2025 на суму 3 421,40 грн, № 17451 від 23.06.2025 на суму 2 947, 35 грн, № 17452 від 23.06.2025 на суму 239,68 грн, № 17810 від 26.06.2025 на суму 359, 52 грн, № 17813 від 26.06.2025 на суму 1 947 23 грн, № 18122 від 30.06.2025 на суму 359,52 грн, № 18123 від 30.06.2025 на суму 4 751,81 грн, № 18988 від 08.07.2025 на суму 479,36 грн, № 18989 від 08.07.2025 на суму 322,79 грн.

У зв`язку з чим у відповідача утворився борг перед позивачем на загальну суму 22 479,36 грн, яку позивач просить стягнути з судовому порядку. Крім того, внаслідок прострочення виконання грошових зобов`язань, позивач нарахував до стягнення з відповідача пені у розмірі 2 214,43 грн, 18% річних у розмірі 1 092, 04 грн та штраф у розмірі 4 271,76 грн.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки, а тому вказаний правочин є підставою для виникнення у його сторін господарських є зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 670 Цивільного кодексу України, якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитись від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

У відповідності до норм ст. 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач за період поставив відповідачу товар на загальну суму 33759,95 грн, що підтверджується видатковими накладними, які підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками, а також товарно-транспортними накладними.

В свою чергу відповідачем товар прийнятий без жодних зауважень та заперечень та частково оплачений у розмірі 11 280,59 грн, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість у сумі 22 479,36 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Судом встановлено, що за умовами п. 3.3. договору оплата покупцем кожної партії товару може проводитися у наступному порядку: за кожну отриману партію товару протягом 7 (семи) календарних днів від дня поставки товару або на умовах передоплати у розмірі 100 (ста) відсотків на підставі рахунку-фактури, який дійсний 2 (два) календарні дні.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України, умов п. 3.3. договору строк виконання відповідачем грошового зобов`язання по сплаті вартості отриманого товару на момент розгляду справи настав.

Втім, як встановлено судом, відповідач, свої обов`язки щодо оплати у встановлені строки поставленого товару не виконав, зокрема частково не оплатив товар за видатковою накладною № 16475 від 13.06.2025 на суму 4 682,19 грн та повністю не оплатив товар за видатковими накладними: № 16476 від 13.06.2025 на суму 229,86 грн, № 16835 від 17.06.2025 на суму 229, 86 грн, № 16836 від 17.06.2025 на суму 2 164,00 грн, № 17337 від 20.06.2025 на суму 344,79 грн, № 17338 від 20.06.2025 на суму 3 421,40 грн, № 17451 від 23.06.2025 на суму 2 947, 35 грн, № 17452 від 23.06.2025 на суму 239,68 грн, № 17810 від 26.06.2025 на суму 359, 52 грн, № 17813 від 26.06.2025 на суму 1 947 23 грн, № 18122 від 30.06.2025 на суму 359,52 грн, № 18123 від 30.06.2025 на суму 4 751,81 грн, № 18988 від 08.07.2025 на суму 479,36 грн, № 18989 від 08.07.2025 на суму 322,79 грн.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт поставки позивачем товару та факт порушення відповідачем своїх зобов`язань в частині оплати поставленого товару, підтверджений матеріалами справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині стягнення 22 479,36 грн основного боргу.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. Приписами ст. 230 ГК України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності, зокрема, сплати штрафу та пені.

При цьому, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №910/12876/19.

Пунктом 4.1. сторони погодили, що у випадку несвоєчасної оплати відповідної партії товару, покупець зобов`язаний сплатити на користь продавця заборгованість з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, та пеню у розмірі 0,1% від суми несплаченого товару за кожен день прострочення.

За змістом пункту 4.3. договору у випадку прострочення терміну оплату, передбаченого п. 3.3. договору, на 30 календарних днів, покупець зобов`язаний сплатити продавцю штраф у розмірі 15% від простроченої суми.

Відтак, оскільки відповідач допустив прострочення оплати за поставлений товар, позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню у розмірі 2 214,43 грн на підставі п. 4.1. договору та штраф у відповідності до п. 4.3. договору у розмірі 4 271,76 грн.

Окрім цього, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У п. 4.2 договору сторонами узгоджено, що окрім сплати пені, передбаченої п. 4.1 договору, покупець відшкодовує продавцю 18 % річних від простроченої суми, розмір яких встановлено за домовленістю сторін на підставі ч. 2. ст. 625 ЦК України. Нарахування процентів річних, передбачених цим пунктом договору припиняється через 3 (три) роки від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

У зв`язку з чим позивачем нараховано 18% річних у розмірі 1 092,04 грн.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду №910/12604/18 від 01.10.2019 та у постанові Верховного Суду України у постанові №3-12г10 від 08.11.2010).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок штрафу, суд дійшов висновку про його обґрунтованість, вірність та відповідність фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача штраф 15% у розмірі 4 271,76 грн підлягає задоволенню у повному обсязі.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 18 % річних, суд дійшов висновку про його часткову обґрунтованість, оскільки позивачем не було враховано, що день сплати товару не включається в період часу, за який здійснюється стягнення річних, а тому за розрахунком суду до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 18 % річних у сумі 1 088,85 грн, в іншій частині слід відмовити.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 2 214,43 грн, суд зазначає таке.

Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, встановлених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

З огляду на викладене, судом встановлено, що відповідач у встановлений договором строк свого обов`язку з оплати за товар не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання (у період, який вказано позивачем), тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (ст. 610 ЦК України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 ЦК України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Водночас, стосовно посилання позивача на положення п. 4.1. договору (яким визначено, що за порушення термінів оплати замовник сплачує пеню у розмірі 0,1% за кожен день прострочки) суд звертає увагу позивача на наступне.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня.

Договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовано Законом "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", статтею 3 якого передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Аналогічна правова позиція щодо розміру обчислення пені за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 року у справі № 910/10224/14, від 23.05.2018 року у справі № 910/15492/17 та від 06.03.2019 року у справі № 916/4692/15.

Відтак, судом здійснено розрахунок пені з урахуванням приписів ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" а також враховано, що день сплати товару не включається в період часу, за який здійснюється стягнення пені.

Приймаючи до уваги вищевикладене, за розрахунком суду до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає пеня у розмірі 1 875,22 грн. В іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростували позовні вимоги, або свідчили про відсутність у нього обов`язку щодо сплати заборгованості, як і не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву.

Приймаючи до уваги вищевикладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 129, 231, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Борисюк Наталії Сергіївни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича фабрика "СІМІ" (08601, Київська обл., Обухівський р-н, м. Васильків, вул. Володимирська, 92, ідентифікаційний код 37184114) основний борг в сумі 22 479 грн 36 коп., пеню у розмірі 1 875 грн 22 коп., штраф у розмірі 4 271 грн 76 коп., 15 % річних у розмірі 1 088 грн 85 коп. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 993 грн 51 коп.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ позивачу після набрання рішенням суду законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст складено 18.12.2025

Суддя Л.Г. Пукшин