УХВАЛА

10 грудня 2025 року

м. Київ

cправа № 927/463/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульський Г. М. - головуючий, Краснов Є. В., Рогач Л. І.,

секретар судового засідання Зайченко О. Г.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства ?Кінотехпром?

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2025 (колегія суддів: Тищенко О. В. - головуючий, Сибіга О. М., Гончаров С. А.) та рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2025 (суддя Чебикіна С. О.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Кінотехпром"

до 1. Управління комунального майна Чернігівської обласної ради

2. Чернігівської обласної державної адміністрації

про визнання недійсним договору оренди та стягнення суми

за участю:

позивача: Олексієнко О. П. (директор), Торбєєв М. О. (адвокат)

відповідача-2: Стасюк В. М. (самопредставництво)

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст і підстави позовних вимог

1.1 Приватне акціонерне товариство "Кінотехпром" (далі - Товариство) звернулося до суду з позовом до Управління комунального майна Чернігівської обласної ради (далі - Управління), Чернігівської обласної державної адміністрації (далі - Адміністрація), у якому просило:

- визнати недійсним з моменту укладення договір оренди нерухомого майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області від 26.07.2018 № 122 із застосуванням наслідків недійсності оспорюваного правочину;

- стягнути з Управління 67 928,76 грн отриманої незаконно нарахованої орендної плати;

- стягнути з Адміністрації 41 908,61 грн отриманої незаконно нарахованої орендної плати.

1.2 Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний договір укладений з порушенням передбачених законодавством правил проведення розрахунку орендної плати, що встановлено відповідним судовим рішенням, а також цей правочин вчинений під впливом обману, що є порушенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача та підставою для визнання його недійсним, стягнення з відповідачів незаконної одержаної орендної плати.

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

2.1 Рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2025, відмовлено у задоволенні позову повністю.

2.2 Судові рішення мотивовано тим, що позивач не довів тих обставин з якими пов`язував свої вимоги, що виключає правові підстави для задоволення позову.

3. Короткий зміст касаційної скарги та позиція інших учасників справи

3.1 У касаційній скарзі позивач просить скасувати вище вказані судові рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

3.2 На обґрунтування касаційної скарги позивач посилався на те, що судові рішення прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник касаційної скарги вказує на те, що апеляційний суд не врахував правових висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, які викладено у постановах Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 910/12959/18, від 26.05.2023 у справі № 905/77/21, від 03.12.2024 у справі № 914/3310/23, від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22, від 18.05.2023 у справі № 906/743/21, від 27.01.2021 у справі № 910/17876/19, від 28.04.2020 у справі № 904/164/19, від 04.12.2018 у справі № 816/52/17, від 03.06.2019 у справі № 817/622/16 та відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

3.3 Управління та Адміністрація у відзивах на касаційну скаргу просять відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що суди у відповідності до норм матеріального та процесуального права надали належну правову оцінку поданим сторонами доказам, а доводи, викладені у касаційній скарзі, висновків судів не спростовують.

4. Мотивувальна частина

4.1 Суди встановили, що 26.07.2018 Управлінням (орендодавець) та Товариством (орендар) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області № 122 (далі - договір), відповідно до умов пункту 1.1 якого, з урахуванням акта приймання - передачі, орендар прийняв в строкове платне користування нерухоме майно, спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області (далі - майно), що розташоване за адресою: місто Чернігів, вулиця Любецька, 66 та перебуває в оперативному управлінні орендодавця, у складі: двоповерхова будівля майстерні "Т-2" загальною площею - 488,3 кв. м, приміщення механічної майстерні "А1-2" в двоповерховій будівлі загальною площею - 242,1 кв. м, загальна площа приміщень, що передаються в оренду складає 730,4 кв. м.

4.2 Згідно з пунктом 3.1 договору орендна плата є платежем у грошовій формі, який орендар вносить орендодавцю та до обласного бюджету незалежно від наслідків діяльності орендаря і сплачується за весь термін фактичного користування майном, що визначається на підставі акта приймання-передачі в оренду та акта приймання-передачі майна з орендного користування.

4.3 Пунктом 3.3 договору визначено, що розмір орендної плати визначається на підставі Методики розрахунку та порядку використання плати за оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області у новій редакції, затвердженої рішенням обласної ради від 17.05.2017 № 34-9/VІІ зі змінами (далі - Методика).

4.4 Відповідно до пунктів 3.4, 3.5 договору розмір та порядок розрахунку орендної плати наведено у Додатку № 2 до договору, що є невід`ємною його частиною і становить за базовий (березень 2018 року) місяць розрахунку (останній місяць, по якому є інформація про індекс інфляції) - 6 767,07 грн. Орендна плата за перший (квітень 2018 року) місяць оренди визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць розрахунку на індекс інфляції за квітень 2018 року. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

4.5 Згідно з пунктами 3.6, 3.7 договору орендну плату орендар зобов`язаний перераховувати щомісячно не пізніше останнього числа поточного місяця згідно виставлених рахунків орендодавцем у співвідношенні визначеного Методикою або за окремим рішенням обласної ради на період його дії. Орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, та якщо недоплата перевищує суму завдатку то сума перевищення, підлягає індексації і стягується відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу, включаючи день оплати.

4.6 Пунктом 3.9 договору визначено, що розмір орендної плати може бути змінено за погодженням сторін. На вимогу однієї із сторін розмір орендної плати може бути змінений у випадках встановлених законодавчими актами України.

4.7 Пунктом 10.1 договору сторони погодили, що цей договір діє з моменту нотаріального посвідчення та державної реєстрації по 31.10.2027, включно.

4.8 Додатком № 2 до договору визначено розрахунок розміру орендної плати за оренду майна, який виконано відповідно до Методики. Додатком № 2 до договору встановлено розмір орендної плати за базовий місяць (березень 2018 року).

4.9 При цьому встановлено, що рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 08.09.2021 у справі №620/6623/20, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.09.2022, визнано протиправним та нечинним рішення дев`ятої сесії сьомого скликання Чернігівської обласної ради від 17.05.2017 № 34-9/VII "Про затвердження Методики розрахунку та порядку використання плати за оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області в новій редакції" (далі - Рішення).

4.10 Також встановлено, що рішенням Господарського суду Чернігівської області від 09.03.2023 у справі № 927/1081/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.08.2023, стягнуто з Товариства до обласного бюджету м. Чернігова 18 599,28 грн заборгованості з орендної плати та 168,14 грн інфляційних нарахувань, стягнуто з Товариства на користь Управління 22 704,52 грн заборгованості з орендної плати, 212,25 грн інфляційних нарахувань, 187,32 грн процентів річних, розірвано договір оренди нерухомого майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області № 122, укладений 26.07.2018 Управлінням та Товариством.

4.11 Крім того встановлено, що рішенням Господарського суду Чернігівської області від 10.07.2023 у справі № 927/429/23, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.12.2023, за позовом Управління комунального майна Чернігівської обласної ради до Приватного акціонерного товариства "Кінотехпром" про стягнення 151 043,20 грн та за зустрічним позовом Приватного акціонерного товариства "Кінотехпром" до Управління комунального майна Чернігівської обласної ради про визнання недійсними пунктів 3.3, 3.4 договору оренди нерухомого майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області № 122 від 26.07.2018 та пункт 1 Додатку № 2 до цього договору, первісний позов задоволено повністю, у задоволенні зустрічного позову відмовлено. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суди виходили з наступного: ?Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) не заперечував ані у суді першої, ані у суді апеляційної інстанції того, що рахунки ним не оплачені, натомість, посилаючись на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 08.09.2021 у справі № 620/6623/20, залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.09.2022, яким визнане протиправним та нечинним рішення дев`ятої сесії сьомого скликання Чернігівської обласної ради від 17.05.2017 № 34-9/VII "Про затвердження Методики розрахунку та порядку використання плати за оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області в новій редакції", вважає, що у нього відсутні підстави для сплати орендної плати за спірний період (з 01.10.2020 по 31.08.2021). Проте, як правильно зазначено судом першої інстанції, відповідно до положень частини 2 статті 265 Кодексу про адміністративне судочинство (в редакції чинній на момент ухвалення судового рішення в справі № 620/6623/20) нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Судове рішення в справі № 620/6623/20 набуло законної сили 29.09.2022. Таким чином, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю з дати набрання чинності відповідним рішенням суду, тобто з 29.09.2022, а не з дати його прийняття, як це невірно трактує апелянт?.

4.12 Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог, викладених у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

4.13 Встановивши обставини справи та дослідивши подані сторонами докази, у їх сукупності, апеляційний суд констатував, що оскільки на час укладення оспорюваного договору, рішення органу місцевого самоврядування, яким затверджена Методика було чинним та втратило це рішення чинність лише 29.09.2022, згідно з рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 08.09.2021 у справі №620/6623/20, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.09.2022, підстави для визнання недійсним спірного договору саме на момент його укладення відсутні.

4.14 Суди попередніх інстанцій встановили, що позивачем не доведено наявності обставин, які б свідчили про введення його в оману згідно зі статтею 230 Цивільного кодексу України, тобто наявність умислу в діях Управління та істотність значення обставин щодо яких позивача введено в оману, що виключає правові підстави для задоволення позову.

4.15 Дослідивши доводи, викладені у касаційній скарзі, та підстави касаційного оскарження, Верховний Суд відзначає таке.

4.16 Касаційне провадження у справах згідно положень частини першої статті 300 ГПК України здійснюється судом виключно в межах доводів та вимог, викладених у касаційній скарзі, наведених скаржником і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

4.17 При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

4.18 Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, виходячи із наведених вимог статті 300 ГПК України на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог, викладених у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

4.19 Так, касаційне провадження у цій справі відкрито, зокрема на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якої підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

4.20 Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

4.21 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.

4.22 Як на одну з підстав касаційного оскарження заявник посилається на те, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 910/12959/18, від 26.05.2023 у справі № 905/77/21, від 03.12.2024 у справі № 914/3310/23, від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22, від 18.05.2023 у справі № 906/743/21, від 27.01.2021 у справі № 910/17876/19, від 28.04.2020 у справі № 904/164/19, від 04.12.2018 у справі № 816/52/17, від 03.06.2019 у справі № 817/622/16.

4.23 Утім, такі посилання заявника як на підставу касаційного оскарження є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази. (Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.12.2025 у справі № 211/6872/23).

4.24 У справі, яка переглядається у касаційному порядку, суди встановили, що рішеннями Господарського суду Чернігівської області від 09.03.2023 у справі № 927/1081/20, від 10.07.2023 у справі № 927/429/23, які набрали законної сили, стягнуто з Товариства відповідні суми, зокрема, заборгованості з орендної плати, яка виникла на підставі договору.

4.25 У касаційній скарзі скаржником не зазначено, що такі обставин були встановлені у наведених ним постановах суду касаційної інстанції, що свідчить про неподібність правовідносин у справах.

4.26 Як вбачається із викладеного вище, за результатами касаційного перегляду в межах доводів та вимог, викладених у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, фактичні обставини, а відповідно і правове регулювання у вказаних справах не є подібним до справи, що переглядається.

4.27 Крім того, колегія суддів у контексті наведених вище справ № 927/1081/20 та № 927/429/23, судовими рішеннями у яких із скаржника також було стягнуто заборгованість із орендної плати, констатує, що якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (п.123 рішення ЄСПЛ у справі "Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії" (Lupeni Greek Catholic Parish and Others v. Romania), заява №76943/11).

4.28 У пункті 112 постанови Велика Палата Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 754/8750/19 виснувала, що єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою вимогою принципу правової визначеності.

4.29 Доводи заявника касаційної скарги (пункт 91) про не врахуванням судом апеляційної інстанції висновків, які викладені у рішеннях Господарського суду Чернігівської області від 10.07.2023 у справі № 927/429/23, від 18.03.2024 у справі № 927/1449/23, які набрали законної сили, є помилковими, оскільки за змістом частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені саме в постановах Верховного Суду, тоді як рішення судів першої або апеляційної інстанцій, не є джерелом правозастосовчої практики в розумінні цієї правової норми, які необхідно враховувати судам попередніх інстанцій.

4.30 При цьому суд касаційної інстанції відмічає, що цитування у касаційній скарзі висновків із наведених постанов Верховного Суду, взагалі не є обґрунтуванням підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, адже з урахуванням положень статті 290 ГПК України саме скаржник (у скарзі) зобов`язаний повно викласти та детально описати невідповідність оскаржуваного судового рішення практиці Верховного Суду із застосування конкретної норми, а Верховний Суд не наділений такими повноваженнями замість скаржника.

4.31 Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла підтвердження під час касаційного провадження.

4.32 Касаційна скарга зводиться до незгоди позивача із результатом розгляду справи, а з її змісту не вбачається наявність виключної правової проблеми. Сформовані питання скаржником у касаційній скарзі, які на його думку необхідно вирішити для формування єдиної правозастосовчої практики, не свідчать про їх фундаментальне значення. До того ж касаційна скарга також не містить обґрунтування кількісного критерію, за допомогою якого можна було б встановити наявну правову проблему.

4.33 При цьому колегія суддів зазначає, що у пунктах 43, 44 постанови від 01.12.2025 у справі № 939/958/23, у постанові від 12.03.2025 у справі № 946/4729/21, Верховний Суд, виснував, що у постанові від 01.08.2018 у справі № 445/1011/17 Верховний Суд вказав, що тлумачення статті 230 ЦК України дає підстави дійти висновку, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

4.34 Обґрунтовуючи свою касаційну скаргу відсутністю висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах скаржник зазначав, що: ?У даному випадку підставою недійсності Договору оренди № 122 від 26.07.2018 є проведення розрахунку орендної плати, яка завідомо для орендодавця здійснюється із застосуванням незаконних та протиправних положень." (пункт 88.2 касаційної скарги); ?Судова практика про визнання недійсності правочину саме за вказаних підстав наразі відсутня, що також є окремою підставою для касаційного оскарження за приписами пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, оскільки відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.? (пункт 88.3 касаційної скарги).

4.35 Однак у справі № 927/601/24 за позовом Приватного акціонерного товариства "Кінотехпром" до: 1) Управління комунального майна Чернігівської обласної ради, 2) Чернігівської обласної державної адміністрації про визнання додаткової угоди недійсною та застосування наслідків недійсності правочину, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову з аналогічних підстав та обставин, а доводи заявника касаційної скарги відхилив. У справі № 927/1082/20 за позовом Управління комунального майна Чернігівської обласної ради до Приватного акціонерного товариства "Кінотехпром" про стягнення заборгованості з орендної плати та розірвання укладеного між сторонами договору оренди нерухомого майна, з аналогічних підстав та обставин суд касаційної інстанції касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Кінотехпром" залишив без задоволення.

4.36 Згідно з пунктом 4 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

4.37 Отже, із встановленням законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду право на касаційний перегляд судових рішень в Україні не є безумовним, що є передбачуваними для учасників судового процесу виходячи із наведених вище конкретних норм ГПК України.

4.38 Враховуючи викладене, касаційне провадження у справі підлягає закриттю на підставі статті 296 ГПК України.

4.39 Сплачена скаржником сума судового збору за подання касаційної скарги в силу положень пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" поверненню не підлягає, оскільки Верховним Судом закривається касаційне провадження, а не провадження у справі.

4.40 Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку, передбаченому статтею 129 ГПК України, покладається на скаржника.

Керуючись статтями 232, 234, 240, 296 ГПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Кінотехпром" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2025 у справі № 927/463/24 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г. М. Мачульськи

Судді Є. В. Краснов

Л. І. Рогач