ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2025 року м. ЧернівціСправа № 926/2853-б/24 (926/2488/25)

Господарський суд Чернівецької області у складі судді Дутки В.В., при секретарі судового засідання Кушлак Л.Л., розглянувши матеріали справи

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Роско Груп, м.Чернівці

до товариства з обмеженою відповідальністю ДЕСЕНТО, м.Одеса

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - товариства з обмеженою відповідальністю Компанія Ніко-Тайс, м.Київ

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача товариство з обмеженою відповідальністю «ПРАЙМ ОРГАНІКС», Дніпропетровська область, Павлоградський район, село Нова Дача

про стягнення заборгованості в сумі 2 416 184,76 грн

в межах справи

за заявою товариства з обмеженою відповідальністю Компанія Ніко-Тайс, м. Київ

до товариства з обмеженою відповідальністю Роско Груп, м. Чернівці

про банкрутство

представники

від позивача Кочин Н.В.

від відповідача Молодецький Р.А.

від третьої особи-1 Грищенко О.М.

від третьої особи-2 не з`явився

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду Чернівецької області перебуває справа №926/2853-б/24 про банкрутство ТОВ Роско Груп. Постановою від 07.05.2025 припинено процедуру розпорядження майном, визнано ТОВ Роско Груп банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Ліквідатором призначено арбітражного керуючого Кочин Н.В.

28.07.2025 через систему Електронний суд надійшла позовна заява ТОВ Роско Груп в особі ліквідатора Кочин Н.В. про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 2416184,76 грн у зв`язку з неналежним та несвоєчасним здійснення виконання грошового зобов`язання щодо повернення безпідставно набутого майна (грошових коштів) в порядку ст.1212 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 01.08.2025 прийнято позовну заяву до розгляду у межах справи 926/2853-б/24 та відкрито провадження у справі № 926/2853-б/24 (926/2488/25) за правилами загального позовного провадження.

20.08.2025 через систему «Електронний суд» відповідач подав відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач на противагу вимогам позивача про безпідставне збереження грошових коштів у сумі 2416184,76 грн. надав докази у підтвердження наявності договірних правовідносин між сторонами та виконання договірних зобов`язань. Також, відповідач звертає увагу суду на пропуск трирічного строку позовної давності на звернення з позовом до суду.

29.08.2025 через систему «Електронний суд» позивач подав заяву про відмову від позову в частині стягнення суми коштів в розмірі 1 690 384,76 грн. та просив врахувати, що в іншій частині позову про стягнення коштів в сумі 725 800,00 грн. позивач підтримує позов та від них не відмовляється.

Також, 29.08.2025 позивач подав відповідь на відзив, в якій зазначив про обґрунтованість доводів відповідача в частині стягнення коштів в сумі 1 690 384,76 грн та в зв`язку з чим подав до суду заяву про відмову від позову в цій частині. Натомість інша частина позовних вимог про стягнення 725800,00 грн, за твердженнями позивача, є правомірною та обґрунтованою. Позивач зазначає про безпідставне твердження відповідача про нібито мало місце відступлення права вимоги згідно договору №01/04/20 ВПВ про відступлення права вимоги від 21.04.2020 року (сума відступлення 600521,38 грн), оскільки наданий примірник договору не містить підпису керівника ТОВ «АЛЬФАРД КОМПАНІ» та печатки товариства. Окремо, позивач звертає увагу на вагомі припущення та фіктивність технічного створення договору. Посилання відповідача на нібито здійснення виконання ним на користь ТОВ «АЛЬФАРД КОМПАНІ» даного договору в сумі 600 521,38 грн. не є належним доказом навіть із обраним призначенням платежу, адже перерахування коштів ТОВ «РОСКО ГРУП» не погоджувало, у призначені платежу не вказано ідентифікуючих даних ТОВ «РОСКО ГРУП» як особи із врахуванням інтересів якої було укладено договір відступлення та існує вагоме припущення того, що предметом та стороною договору №01/04/20ВПВ про відступлення права вимоги від 21 квітня 2020 року може бути інша особа, ніж ТОВ «РОСКО ГРУП». Поряд з викладеним, позивач вважає, що договір №01/04/20ВПВ про відступлення права вимоги від 21 квітня 2020 року підпадає під ознаки та визначення фраудаторності, та є таким що укладений на шкоду Кредиторів із врахуванням порушення загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правами. Позивач зазначає, що строки позовної давності щодо стягнення заборгованості у зв`язку із неналежним та несвоєчасним здійснення виконання грошового зобов`язання щодо повернення безпідставно набутого майна (грошових коштів) (мало місце котрих 27.09.2018 року та 21.12.2018 року, по завершенню трирічного строку відповідно 27.09.2021 року та 21.12.2021 року) не сплинули, оскільки були призупиненні на строк дії карантину та воєнного стану.

19.09.2025 відповідач звернувся до суду з клопотанням про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ТОВ «ПРАЙМ ОРГАНІКС» (колишня назва ТОВ «АЛЬФАРД КОМПАНІ»). Поряд з цим, відповідач подав заперечення на відповідь на відзив.

22.09.2025 позивач надав суду додаткові пояснення у справі та подав заперечення на клопотання про залучення ТОВ «ПРАЙМ ОРГАНІКС» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Ухвалою від 24.09.2025 залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача товариство з обмеженою відповідальністю «ПРАЙМ ОРГАНІКС», продовжено строк підготовчого провадження у справі на 30 днів.

Ухвалою від 12.11.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті на 26.11.2025.

Ухвалою від 26.11.2025 відкладено розгляд справи на 10.12.2025 за клопотанням відповідача з метою надання сторонам можливість укласти мирову угоду в справі.

Ухвалою від 10.12.2025 розгляд справи відкладено на 15.12.2025.

У судовому засіданні 15.12.2025 представник позивача просив прийняти відмову від позову в частині стягнення 1 690 384,76 грн. та задовольнити позовні вимоги в частині стягнення 725 800,00 грн. заборгованості.

Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи-1 вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Представник третьої особи-2 в судове засідання не з`явися, що не перешкоджає розгляду справи, оскільки учасники справи належним чином повідомлені про слухання справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, під час виконання обов`язків ліквідатора по справі про банкрутство ТОВ «РОСКО ГРУП» стало відомо, що розмір дебіторської та кредиторської заборгованостей Товариства збільшився протягом останніх років.

Товариство направляло отримані від реалізації товарів та наявні кошти на безпідставне перерахування на користь різного роду Одержувачів, при цьому не розраховувалось зі своїми постачальниками, а також не здійснювало виконання існуючих грошових зобов`язань.

Так, на сьогодні за результатами вжитих арбітражним керуючим заходів в межах справи №926/2853-б/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСКО ГРУП» отримано інформацію у вигляді банківських виписок від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та АТ «ОТПБАНК».

Виходячи із аналізу отриманої та наявної інформації щодо активів Боржника та розпорядженням ними останнім до порушення справи про банкрутство, а також відповідно до банківських виписок встановлено, що товариством з обмеженою відповідальністю «ДЕСЕНТО» із поточного рахунку ТОВ «РОСКО ГРУП», відкритого в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та АТ «ОТПБАНК», було отримано грошові кошти відповідно до наступної інформації/даних:

- 26.02.2019 Поворотна безвідсоткова фінансова допомога по дог.№2602-1 від 26.02.2019 без ПДВ на суму 50000,00 грн.;

- 28.02.2019 Поворотна безвідсоткова фінансова допомога по дог.№2602-1 від 26.02.2019 без ПДВ. на суму 200 000,00 грн

- 15.03.2019 Оплата за засоби захисту рослин по рах.№26 від 15.03.2019 в т. ч. ПДВ 20% на суму 150000,00 грн;

- 18.03.2019 Оплата за засоби захисту рослин по рах.№26 від 15.03.2019 в т. ч. ПДВ 20% на суму 300 000,00 грн;

- 19.03.2019 Оплата за засоби захисту рослин по рах.№26 від 15.03.2019 в т. ч. ПДВ 20% на суму 300 000,00 грн;

- 09.04.2019 Оплата за добрива по рах.№34 від 28.03.2019 в т. ч. ПДВ 20% на суму 99303,25 грн;

- 15.04.2019 Оплата за добрива по рах.№49 від 15.04.2019 в т. ч. ПДВ 20% на суму 228965,28 грн;

- 23.04.2019 Оплата за добрива по рах.№60 від 23.04.2019 в т. ч. ПДВ 20% на суму 612116,23 грн;

- 21.05.2019 Поворотна фінансова допомога ПО ДОГ.№ 2602-1 ВIД 26.02.2019 БЕЗ ПДВ. на суму 253500,00 грн;

- 23.05.2019 Поворотна фінансова допомога ПО ДОГ.№ 2602-1 ВIД 26.02.2019 БЕЗ ПДВ. на суму 63000,00 грн;

- 30.05.2019 Поворотна фінансова допомога ПО ДОГ.№ 2602-1 ВIД 26.02.2019 БЕЗ ПДВ. на суму 31000,00 грн;

- 19.06.2019 Поворотна фінансова допомога ПО ДОГ.№ 2602-1 ВIД 26.02.2019 БЕЗ ПДВ. на суму 66000,00 грн;

- 10.07.2019 Поворотна фінансова допомога ПО ДОГ.№ 2602-1 ВIД 26.02.2019 БЕЗ ПДВ. на суму 30 000,00 грн;

- 12.07.2019 Поворотна фінансова допомога ПО ДОГ.№ 2602-1 ВIД 26.02.2019 БЕЗ ПДВ. на суму 16300,00 грн;

- 16.07.2019 Поворотна фінансова допомога ПО ДОГ.№ 2602-1 ВIД 26.02.2019 БЕЗ ПДВ. на суму 16000,00 грн.

Загальна сума перерахованих позивачем на рахунок відповідача коштів становить 2416184,76 грн.

У зв`язку із проведенням ліквідаційної процедури у справі №926/2853-б/24 про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю «РОСКО ГРУП» та у відповідності до норм/положень Кодексу України з процедур банкрутства, ліквідатором Позивача було направлено 15.04.2025 на адресу Відповідача вимогу вих. №277/25 від 14 квітня 2025 року про повернення майна (погашення дебіторської заборгованості).

Однак, вимога позивача залишена без задоволення.

Позивач зазначає, що враховуючи відсутність доказів укладання між сторонами цивільно правового договору у встановленому законом порядку, перераховані ТОВ «РОСКО ГРУП» на рахунок ТОВ «ДЕСЕНТО» грошові кошти в сумі 2416184,76 грн, у розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України, вважаються такими, що в день їх перерахування безпідставно набуті ТОВ «ДЕСЕНТО», і, як наслідок, із наступного дня після їх отримання підлягають поверненню на користь ТОВ «РОСКО ГРУП».

Таким чином, як станом на 17 липня 2019 року, так і на сьогодні заборгованість ТОВ «ДЕСЕНТО» перед ТОВ «РОСКО ГРУП» щодо неповернення безпідставного набутого майна (грошових коштів) становить 2416184,76 грн, у зв`язку з чим позивач і звернувся до суду з даним позовом.

Розглянувши заяву позивача про відмову від позову в частині стягнення 1 690 384,76 грн, суд зазначає таке.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.

Частиною 1 ст. 191 ГПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Дослідивши матеріали справи та подану заяву про відмову від позову, суд дійшов висновку, що відмова ТОВ Роско Груп від позовних вимог не суперечить законодавству України та не порушує права інших осіб. Зокрема, судом встановлено, що заява про відмову від позову підписана ліквідатором ТОВ Роско Груп Кочин Н.В.

З огляду на зміст заяви про відмову від позову, суд дійшов висновку, що наслідки відмови від позову, передбачені ст. 231 ГПК України, позивачу відомі та зрозумілі.

За таких обставин, заява ТОВ Роско Груп про відмову від позову підписана ліквідатором Кочин Н.В., який не обмежений на вчинення такої процесуальної дії, як відмова від позову.

Згідно приписів ч. 3 ст. 191 ГПК України, у разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом.

У зв`язку з тим, що позивач з власної ініціативи у заяві відмовився від позову в частині стягнення 1 690 384,76 грн і відмова прийнята господарським судом, провадження у справі в цій частині підлягає закриттю.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 725 800,00 грн. безпідставно набутих грошових коштів, суд встановив наступне.

Як вбачається з договору №2602-1 про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги від 26.02.2019, ТОВ «Роско Груп» (позикодавець) надає ТОВ «ДЕСЕНТО» (позичальник) безвідсоткову поворотну фінансову допомогу, а позичальник зобов`язується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених цим Договором (п.1.1.Договору).

Поворотна фінансова допомога надається в національній валюті України в сумі 725 800,00 грн, якщо сторони додатково не узгодять іншу суму Даного Договору (п.2.1.Договору).

Відповідно до п.3.1. Договору, поворотна фінансова допомога підлягає поверненню не пізніше 31 грудня 2020 року, можливо частинами на власний розсуд Позичальника, або достроково за вимогою Позикодавця, протягом не більше ніж 30 банківських днів з моменту отримання Позичальником відповідної вимоги.

Згідно п.6.1. Договору, даний Договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до 31.12.2020, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами їх зобов`язань за Договором.

Відповідно до банківських виписок з особових рахунків позивача, відкритих в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та АТ «ОТПБАНК», за період з 26.02.2019 по 16.07.2019 товариством з обмеженою відповідальністю «ДЕСЕНТО» із поточного рахунку ТОВ «РОСКО ГРУП» отримано грошові кошти в загальній сумі 725 800,00 грн. з призначенням платежу: поворотна фінансова допомога по договору №2602-1 від 26.02.2019.

Як стверджує відповідач у відзиві на позов, в подальшому ТОВ Роско Груп відступив право вимоги за укладеним Договором про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги на користь ТОВ «АЛЬФАРД КОМПАНІ» згідно з Договором №01/04/20ВПВ від 21.04.2020 року про відступлення права вимоги, якому ТОВ «ДЕСЕНТО» здійснило повернення фінансової допомоги у сумі 600 521,38 грн, що підтверджується відповідними даними виписками з банківських рахунків (два платежі від 04.05.2020 року на суму 279000 грн та 79957,68 грн, а також платіж від 20.05.2020 року на суму 241563,70 грн). Відступлення права вимоги було погоджено з ТОВ «ДЕСЕНТО» згідно п. 6.4. Договору від 26.02.2019 року та у наступному підтверджено відповідним повідомленням від 27.04.2020 року отриманим від ТОВ «Роско груп».

Відповідач надав суду копію Договору 01/04/20 ВПВ про відступлення права вимоги від 21.04.2020 між ТОВ «АЛЬФАРД КОМПАНІ» (Новий кредитор) та ТОВ «РОСКО ГРУП» (Первісний кредитор).

Згідно п.1.1. Договору, на умовах, встановлених даним Договором Первісний кредитор передає, а Новий кредитор приймає на себе право вимоги до ТОВ «ДЕСЕНТО» за зобов`язаннями, яке виникло на підставі Договору №2602-01 від 26.02.2019, укладеного між Первісним кредитором та Боржником в обсязі, встановленому у даному договорі.

Право, яке відступається Первісним Кредитором є грошове зобов`язання Боржника по поверненню фінансової допомоги за договором №2602-01 від 26.02.2019 600521,38 грн.

Позивач заперечуючи проти того, що мало місце відступлення права вимоги, вказує, що наданий примірник договору не містить підпису керівника ТОВ «АЛЬФАРД КОМПАНІ» та печатки ТОВ «АЛЬФАРД КОМПАНІ», а також відсутній підпис керівника ТОВ «Роско Груп» на той час, котрий лише 2 дні як приступив до виконання обов`язків керівника Позивача в той час, є особою, котра є власником та керівником більш ніж 500 фірм як суб`єктів господарювання, ОСОБА_1 зареєстрований у місті Донецьк, та із 2014 року не є внутрішньо переміщеною особою, тобто залишився проживати на тимчасово не підконтрольній території України.

Позивач також звертає увагу на вагомі припущення та фіктивність технічного створення «договору №01/04/20ВПВ про відступлення права вимоги від 21 квітня 2020 року», оскільки в порівнянні із договором №2602-1 про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги від 26 лютого 2019 року печатки як ТОВ «РОСКО ГРУП», так і ТОВ «ДЕСЕНТО», безпосередньо на договорі №01/04/20ВПВ про відступлення права вимоги від 21 квітня 2020 року різняться; є різними як форма, так і «візерунок» печатки, розміщення різних ідентифікуючих даних; та на печатці ТОВ «РОСКО ГРУП» у 2020 році виникає інформація про існування нумерованих печаток.

Відповідачем в якості доказів виконання Договору 01/04/20 ВПВ та повернення фінансової допомоги Новому кредитору ТОВ «АЛЬФАРД КОМПАНІ» надані виписки з банківських рахунків та платіжну інструкцію №1374 від 04.05.2020 про сплату ТОВ «ДЕСЕНТО» за договором про відступлення права вимоги 01/04/20 ВПВ від 21.04.2020 наступних платежів: 04.05.2020 на суму 79957,68 грн та платіж на суму 279000,00 грн; 20.05.2020 платіж на суму 241563,70 грн.

Позивач заперечуючи проти виконання договору №01/04/20ВПВ зазначив, що перерахування коштів ТОВ «РОСКО ГРУП» не погоджувало, у призначені платежу не вказано ідентифікуючих даних ТОВ «РОСКО ГРУП» як особи із врахуванням інтересів було укладено договір відступлення та існує вагоме припущення того, що предметом та стороною договору №01/04/20ВПВ про відступлення права вимоги від 21 квітня 2020 року може бути інша особа, ніж ТОВ «РОСКО ГРУП».

Вказані вище обставини із вагомих причини та підстав, на думку позивача, ставлять під сумнів дійсність та реальність існування договору №01/04/20ВПВ про відступлення права вимоги від 21 квітня 2020 року.

Стаття 207 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі ч. 1 цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини 2, 4 ст. 207 ЦК України).

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, у зв`язку з чим, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

Відповідно до частини третьої статті 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним в силу вимог частини першої статті 215 Цивільного кодексу України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України, а також статтями 229 - 233 Цивільного кодексу України врегульовано питання щодо недійсності вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У постанові від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що Договір 01/04/20 ВПВ про відступлення права вимоги від 21.04.2020 не підписаний Сторонами, натомість скріплений печаткою ТОВ «РОСКО ГРУП», що не свідчить про його укладення.

Суд критично оцінює посилання відповідача на платежі ТОВ «Десенто» в рахунок повернення фінансової допомоги у сумі 600521,38 грн щодо виконання Договору 01/04/20 ВПВ про відступлення права вимоги від 21.04.2020 оскільки платежі здійснені поза волею ТОВ «РОСКО ГРУП», а також доводи відповідача про погодження щодо відступлення права вимоги з ТОВ «ДЕСЕНТО» (лист від 21.04.2020 №21/04-1) та у наступному повідомленням ТОВ «РОСКО ГРУП» від 28.04.2020, оскільки матеріали справи не містять доказів надіслання цих документів адресатам чи отримання ними такої кореспонденції.

З огляду на вищевикладене, враховуючи відсутність у матеріалах справи підписаного Договору 01/04/20 ВПВ про відступлення права вимоги від 21.04.2020, відсутність будь-яких доказів, які б підтверджували як факт укладення між сторонами вищевказаного договору так і доказів, які б підтверджували факт виконання саме по цьому договору, заперечення представника позивача щодо підписання сторонами даного договору, суд приходить до висновку про необґрунтованість доводів відповідача про повернення ТОВ «ДЕСЕНТО» фінансової допомоги отриманої за Договором №2602-1 від 26.02.2019 року.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України).

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознак безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Отже, якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у вигляді розірвання договору.

Відтак, задля застосування до спірних правовідносин у справі ст. 1212 ЦК України, перш за все необхідно встановити факт наявності або відсутності між сторонами у справі договірних правовідносин, які б свідчили про наявність або відсутність правових підстав для перерахування заявлених до стягнення грошових коштів.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підстави виникнення цивільних прав та обов`язків виникають з договорів та інших правочинів.

Статтями 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Системний аналіз вищезазначених положень дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №917/803/18, від 09.07.2019 у справі №918/926/17, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18).

Отже, однією із підстав виникнення господарського зобов`язання є юридично значимі дії суб`єктів господарювання, наслідком вчинення яких є встановлення, зміна або припинення взаємних прав та обов`язків сторін.

Статтею 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач свої зобов`язання за договором №2602-1 про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги від 26.02.2019 виконав у повному обсязі, надав відповідачу поворотну фінансову допомогу у розмірі 725800,00 грн. У визначений сторонами строк відповідач кошти на суму 725 800,00 грн не повернув, чим порушив умови п.3.1. договору.

Отже, грошові кошти в розмірі 725 800,00 грн отримані відповідачем в порядку виконання договірного зобов`язання, що виключає застосування до правовідносин сторін положень статті 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, котра викладена у постанові від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, як помилково вважали суди попередніх інстанцій у цій справі.

При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (пункти 83, 85, 86).

Обов`язок позичальника повернути позику врегульований приписами статті 1049 Цивільного кодексу України, з аналізу приписів частини 1 якої, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Пунктом 3.2 договору визначено, що фінансова допомога підлягає поверненню не пізніше 31.12.2020 року.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та пункту 3.1 договору, строк виконання відповідачем грошового зобов`язання з повернення позики, отриманої за договором №2602-1 про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги від 26.02.2019, на момент розгляду справи настав.

Втім, як встановлено судом, відповідач, у встановлені договором строки, повернення позики не здійснив.

На день розгляду спору заборгованість відповідача згідно укладеного договору №2602-1 про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги від 26.02.2019 становить 725800,00 грн, підтверджена матеріалами справи та є обґрунтованою.

Щодо застосування позовної давності, то суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право.

Як зазначає відповідач у справі, позивач звернувшись із позовною заявою в липні 2025 року щодо господарських відносин, які виникли у березні 2019 року пропустив трирічний строк позовної давності, що є також підставою для відмови у задоволенні позову.

Однак суд відхиляє вказані доводи відповідача, оскільки перебіг позовної давності у спірних правовідносинах про повернення фінансової допомоги розпочався з 01.01.2021 і, відповідно, мав закінчитися 01.01.2024, - однак станом на 26.07.2025 (дата надсилання позовної заяви до суду згідно з відтиском печатки на конверті) не закінчився з огляду на наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12.03.2020 на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України № 530-ІХ від 17.03.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, п. 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У п. 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30.03.2020 № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22).

Отже, Законом України від 30.03.2020 № 540-IX про внесення змін до деяких законодавчих актів України, який набрав чинності 02.04.2020, трирічний строк позовної давності було продовжено на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Відтак за змістом норми п. 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України продовження позовної давності пов`язується із встановленням карантину.

У свою чергу, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин, який постановами Кабінету Міністрів України неодноразово продовжувався і був скасований 01.07.2023.

Окрім того, за п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29.01.2024, а після 30.01.2024 перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.

Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24 зазначила, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02.04.2020, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30.06.2023 - на строк дії карантину, а надалі до 29.01.2024 - на строк дії воєнного стану), а з 30.01.2024 перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.

Таким чином, твердження відповідача про те, що позивач пропустив строки позовної давності, суд вважає помилковими.

Частинами 1-2 статті 74 ГПК України унормовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частин 1-3 статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

З огляду на викладене та враховуючи обставини справи, суд дійшов висновку, що відповідачем набуто спірні кошти в порядку виконання договірного зобов`язання, тобто не безпідставно, а відтак вимога позивача про стягнення з відповідача 725 800,00 грн заборгованості є правомірною та підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує таке.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначаються Законом України "Про судовий збір".

Відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно зі статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік", з урахуванням норм частини 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір", прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб становить 3028,00грн.

При поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору (ч.3 ст.4 Закону України "Про судовий збір").

З урахуванням приписів частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір" та висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 16.11.2022 у справі № 916/228/22, про застосування коефіцієнта 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору, ціни позову (2 416 184,76,00грн), належною до сплати сумою судового збору за подання позовної заяви у цій справі є 28 994,22 грн.

Матеріали справи свідчать, що позивачу було відстрочено сплату судового збору за подання до суду позовної заяви до ухвалення судового рішення у справі № 926/2853-б/24 (926/2488/25).

Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Оскільки відмова від позову в частині стягнення з відповідача 1 690 384,76 грн. подана позивачем до початку розгляду справи по суті, суд вважає за доцільне стягнути з позивача в дохід Державного бюджету України 50% судового збору в розмірі (20284,62 : 2) 10142,31 грн.

Враховуючи обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення 725 800,00 грн, судовий збір за такою вимогою підлягав сплаті позивачем в сумі (725800 х 1.5% х 0.8) 8709,60 грн.

Згідно приписів ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 129, п.4. ч.1 ст. 231, ст.ст. 232-233, 238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Прийняти відмову товариства з обмеженою відповідальністю Роско Груп від позову в частині стягнення 1 690 384,76 грн.

2. Позов задовольнити частково.

3. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕСЕНТО» (65048, м.Одеса, вул.Успенська, буд.39, офіс 44, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «РОСКО ГРУП» (58000, місто Чернівці, вулиця Головна, будинок 122А; ідентифікаційний код 36063919) 725 800,00 грн. заборгованості, 8709,60 грн. судового збору.

4. Провадження у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Роско Груп до товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕСЕНТО» про стягнення 1 690 384,76 грн - закрити.

5. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю Роско Груп (58000, м.Чернівці, вул.Головна, будинок 122 А, ) до Державного бюджету України (отримувач коштів: ГУК у м. Києві / м.Київ / 22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA0026001, код класифікації доходів бюджету: 22030106) судовий збір в розмірі 18851,91 грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Західного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 17.12.2025.

Суддя В.В.Дутка