ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2025 р. Справа № 910/5395/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Буравльова С.І.

Корсака В.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державного підприємства "Медичні закупівлі України"

на рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2025

у справі № 910/5395/25 (суддя Літвінова М.Є.)

за позовом Державного підприємства "Медичні закупівлі України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пюбе Глобал"

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Медичні закупівлі України" (надалі - позивач; ДП "Медичні закупівлі України"; Підприємство; апелянт; скаржник) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пюбе Глобал" (Pube Global LLC) (надалі - відповідач; ТОВ "Пюбе Глобал"; Товариство) про стягнення пені в розмірі 219 322,62 грн.

В обґрунтування заявлених вимог, Підприємство зазначило, що замовлений ним товар Товариство поставило з порушенням погодженого сторонами строку поставки. Враховуючи, що прострочення зобов`язання відповідачем становило 118 днів (з 01.02.2023 до 29.05.2023 включно), позивач звернувся до нього з претензією від 21.06.2023 № 05/3716-06/2023 про сплату 479 206,54 грн пені та 284 307,34 грн штрафу, нарахованих на підставі п. 8.2 договору. Втім, отримана претензія була визнана та задоволена відповідачем лише частково на суму 544 245,26 грн. При цьому листом-відповіддю від 26.06.2023 № PG6032023 відповідач повідомив про безпідставність нарахування пені у сумі 259 937,92 грн, оскільки прострочення відповідача тривало не 118, а лише 64 дні, а саме: з 01.02.2023 до 05.04.2023. Так, у графі 24 міжнародної товарно-транспортної накладної СMR «Груз получен» зазначено дату отримання продукції - 05.04.2023, час - 17 год 20 хв, міститься прізвище, підпис та відбиток печатки вантажоотримувача. Таким чином, відповідно до умов поставки DAP Інкотермс-2020, погоджених сторонами у п.п. 2.1, 2.2 договору, відповідач виконав зобов`язання з поставки продукції саме 05.04.2023, передавши у розпорядження замовника (вантажоотримувача) товар, готовий до розвантаження з транспортного засобу, що прибув у визначене позивачем місце призначення. Натомість, наведена позивачем кінцева дата періоду прострочення поставки товару - 29.05.2023, є помилковою, оскільки обумовлена не датою поставки на склад замовника на умовах DAP Інкотермс-2020, а моментом переходу права власності на продукцію від постачальника до замовника шляхом підписання між сторонами акта приймання продукції № 1 до договору від 29.05.2023, як то визначено у п. 2.4 договору. Не погоджуючись з доводами відповідача, позивач вдруге звернувся до нього з претензією від 10.04.2024 № 05/1491-04/2024, вимагаючи сплати залишкових 219 322,62 грн пені. Однак, вказана претензія була залишена відповідачем без відповіді та без задоволення, що і стало підставою звернення підприємства до суду з даним позовом.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.09.2025 у задоволенні позовних вимог Державного підприємства "Медичні закупівлі України" відмовлено повністю. Стягнуто з Державного підприємства "Медичні закупівлі України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Пюбе Глобал" витрат на професійну правничу допомогу розмірі 10 000 (десять тисяч) грн.

Місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що прострочення відповідачем взятого на себе зобов`язання перед позивачем з поставки продукції тривало 64 дні, а саме: з 01.02.2023 до 05.04.2023.

При цьому доводи Підприємства в тій частині, що прострочення відповідача тривало до 29.05.2023 судом першої інстанції відхилено, оскільки вони є наслідком помилкового ототожнення позивачем понять «передання майна» та «переходу права власності на майно».

Окрім цього, підписання сторонами лише 29.05.2023 акта приймання-передачі продукції № 1, який у розумінні п. 2.4 договору є документальним оформленням переходу права власності на продукцію, не спроможне спростувати того факту, що ця продукція була передана відповідачем та прийнята позивачем у своє розпорядження готовою до розвантаження з транспортного засобу, що прибув у погоджене місце (пункт) призначення, 05.04.2023 - дату, вказану у CMR, що у розумінні умов поставки DАР Інкотермс-2020 і означає виконання постачальником взятих на себе договірних зобов`язань.

Враховуючи, що прострочення відповідача тривало до 05.04.2023, то правові підстави для нарахування та стягнення з нього 219 322,62 грн пені за період з 06.04.2023 до 29.05.2023 відсутні, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вказані позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Також, суд першої інстанції врахував незначну складність даної справи, а тому виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, суд першої інстанції погодився з доводами позивача стосовно того, що в даному випадку розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 20 000,00 грн є надмірно завищеним, у зв`язку з чим зменшив заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката до 10 000,00 грн.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Державне підприємство "Медичні закупівлі України" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2025 по справі № 910/5395/25 повністю, а позов задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, оскільки поставка та отримання регулюється профільним законодавством, що має пріоритет в застосуванні, зокрема: ст.ст. 7, 9, абз. 2 ст.ст. 17, 27 Закону України «Про лікарські засоби» (далі - Закон), п.п. 5, 8 Постанови КМУ від 14.09.2005 № 902 «Про затвердження Порядку здійснення державного контролю якості лікарських засобів, що ввозяться в Україну», які вказують на те, що медична продукція, що потрапляє на територію України набуває статусу ліків, які можливо використовувати пацієнтам виключно після проведення лабораторного аналізу, адже до отримання вказаного позитивного висновку така медична продукція є товаром невідомого походження, яка має невідому діючу речовину. Також оскаржуване рішення скаржник вважає таким, що прийнято місцевим господарським судом з порушенням норм процесуального права.

Апелянт зазначає, що лікарська продукція хоч і поставлена на склад 05 квітня 2023 року, але фактично вона належала відповідачу, який до моменту отримання позитивного висновку контролюючого органу, а також підписання акта приймання-передачі мав право нею розпоряджатися, як і мав право вільного доступу та право вимоги повернути поставлений товар у будь-який момент та у будь-якій кількості.

За відповідних обставин позивач вважає, що суд першої інстанції не надав оцінку суті господарської операції та її особливостей.

Крім цього скаржник вказує, що неодноразове збільшення строків поставки (Додаткові угоди № 1, № 2, № 4) суд першої інстанції розцінив як відсутність порушень, а не як підтвердження того, що відповідач затримував поставку.

В межах наведеного позивач також звернув увагу, що суд 1-ої інстанції розподілив судові витрати за розглядом судової справи № 910/5395/25 на користь відповідача, стягнувши, при цьому 10 000 грн замість 20 000 грн, про які було заявлено відповідачем. Водночас, зменшуючи суму витрат за надання професійної правничої допомоги відповідачу, місцевий господарський суд не врахував, що відповідач на такі витрати надав дефектні первинні документи.

До апеляційної скарги позивачем долучено новий доказ, зокрема лист № 05/348-01/2023 від 17.01.2023 Державного підприємства "Медичні закупівлі України", скерованого до ТОВ "Пюбе Глобал".

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.09.2025, апеляційна скарга у справі № 910/5395/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Корсак В.А., Шапран В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.09.2025 заяву судді Шапрана В.В. про самовідвід від розгляду справи № 910/5395/25 за апеляційною скаргою Державного підприємства "Медичні закупівлі України" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2025 - задоволено. Матеріали справи № 910/5395/25 передано для здійснення визначення складу судової колегії автоматизованою системою відповідно до положень ст. 32 ГПК України.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 24.09.2025 апеляційна скарга у справі № 910/5395/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Буравльов С.І., Корсак В.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.09.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Медичні закупівлі України" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2025 у справі № 910/5395/25.

Про перегляд справи в апеляційному порядку сторони повідомлялись шляхом надіслання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження у передбачений законом спосіб, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками від 02.10.2025 про доставку електронного документа до електронних кабінетів позивача та представника відповідача.

При цьому колегія суддів враховує, що у постанові від 18.01.2022 у справі № 910/5257/21 Верховний Суд виснував, що судові документи можуть не відправлятися за кордон для вручення у разі, якщо іноземна юридична особа:

- має представника на території України, призначеного відповідно до вимог ГПК;

- має офіційне представництво на території України.

Відповідно до абзацу с) ст. 10 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15.11.1965 передбачена альтернативна можливість вручення документів за кордоном через представника, що бере участь у судовому процесі, та судовими посадовими особами чи іншими компетентними особами.

Виходячи з наведеного, а також беручи до уваги, що відповідач, будучи іноземною юридичною особою, має представника на території України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку за можливе, з метою вирішення спору в розумні строки скористатися альтернативним способом вручення відповідачу документів у даній судовій справі - через його представника, що бере участь у судовому процесі.

Таким чином, відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи апеляційним господарським судом.

До апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Пюбе Глобал" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останнє просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Відповідач зазначає, що відсутність необхідності здійснення лабораторного аналізу лікарських засобів не є підставою вважати «медичну продукцію товаром невідомого походження яка має невідому діючу речовину».

На думку Товариства, такі доводи позивача суперечать Закону України «Про лікарські засоби», «Порядку державної реєстрації (перереєстрації) лікарських засобів», затверджених постановою КМУ № 376 від 26.05.2005, постанові Кабінету Міністрів України від 14.09.2005 № 902 «Про затвердження Порядку здійснення державного контролю якості лікарських засобів, що ввозяться в Україну».

Також відповідач вказує, що відповідно до розділу 5 договору, перед відправкою продукції у постачальника виникає зобов`язання за 10 робочих днів до дати відправки продукції в пункт призначення надати замовнику для погодження:

- сертифікат якості (сертифікат аналізу) серії продукції;

- сертифікат походження від виробника, який охоплює всі одиниці продукції, що постачається;

- чинні сертифікати відповідності умов виробництва продукції вимогам GMP на виробничій дільниці, зазначені у матеріалах реєстраційного досьє, які є відповідальними за випуск (сертифікацію) серії готової продукції, яка постачається (буде постачатися) в Україну;

- реєстраційне посвідчення, яке видається Міністерством охорони здоров`я України для кожного виду продукції, що постачається, а у випадку, коли незареєстрована продукція може ввозитись на митну територію України в порядку та на умовах, визначених чинним законодавством - документ, що підтверджує реєстрацію продукції у Сполучених Штатах Америки, Швейцарській Конфедерації, Японії, Австралії, Канаді або реєстрацію компетентним органом Європейського Союзу за централізованою процедурою та застосування на території однієї з таких країн;

- інструкцію для медичного застосування продукції, затверджену Міністерством охорони здоров`я України.

Тому, як вважає відповідач, зазначені положення договору та законодавство, що регламентує порядок обігу лікарських засобів, свідчать про те, що позивач не може бути необізнаним в тому, які лікарські засоби він імпортує, а навпаки покликане забезпечити повний контроль, зі сторони позивача, якість лікарських засобів, що досягається завдяки моніторингу документації, яка є обов`язковими для супроводження лікарських засобів. Отже, доводи позивача, про пріоритет законодавства щодо обігу лікарських засобів над цивільно-правовими аспектами строків їх поставки, переходу права власності на них логічно дисонують між собою, оскільки в контексті предмету спору не є речами одного порядку.

Щодо витрат на правничу допомогу в першій інстанції, відповідач повідомив, що платіжна інструкція № 1 від 17.07.2025 про сплату Товариству з обмеженою відповідальністю "Пюбе Глобал" 20 000 грн, згідно договору № 1 від 14.07.2025 про надання правничої допомоги, завантажена із банківських виписок Адвокатського бюро «Вапельник і Партнери». Тому в розділі «Платник» значиться «Облік вхідних платежів на бізнес-клієнтів». В той же час, згідно призначення платежу, платником зазначено Товариство з обмеженою відповідальністю "Пюбе Глобал", що підтверджує факт сплати коштів саме Товариством з обмеженою відповідальністю "Пюбе Глобал". Відтак, відповідач вважає за необхідне додати до відзиву на апеляційну скаргу платіжну інструкцію № 1 від 17.07.2025, яка надана довірителем з їх обслуговуючого банку.

У цілому, відповідач не погоджується з доводами та аргументами апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою, а висновки суду першої інстанції законними та обґрунтованими.

До відзиву відповідачем долучено відповідну платіжну інструкцію № 1 від 17.07.2025.

За змістом частини 3 статті 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною 10 цієї статті та частиною 2 статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 ГПК України унормовано, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до частини 5 статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки необхідності призначення справи до розгляду у відкритому засіданні судом не встановлено, ця постанова апеляційного господарського суду прийнята за результатами дослідження наявних в матеріалах справи документів в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

16.10.2025 до Північного апеляційного господарського суду від Господарського суду міста Києва, надійшли матеріали справи № 910/5395/25.

Щодо поданих сторонами нових доказів, а саме: листа № 05/348-01/2023 від 17.01.2023 та платіжної інструкції № 1 від 17.07.2025, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями статті 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Статті 80, 269 статті 269 Господарського процесуального кодексу України регламентують, що докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на позивача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою. Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у т.ч. апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії (наприклад, якщо стороні не було відомо про існування доказів), тягар доведення яких також покладений на учасника справи (у даному випадку - позивача).

За ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Положеннями ч.ч. 2, 4 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до приписів ч.ч. 1, 3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Наведені положення передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи», і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою).

Близька за змістом правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.04.2021 у справі № 909/722/14.

Відповідно до вищезазначеного, суд апеляційної інстанції не вбачає наявності підстав для долучення до матеріалів справи листа № 05/348-01/2023 від 17.01.2023 та платіжної інструкції № 1 від 17.07.2025, що існували на момент прийняття рішення судом першої інстанції та враховуючи відсутність причин неможливості їх подання до суду першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 15 червня 2022 року між Державним підприємством «Медичні закупівлі України» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Пюбе Глобал" (постачальник) було укладено договір про закупівлю № 09/108-06/2022 (скорочено - Договір), згідно з п. 1.1 якого постачальник зобов`язався поставити замовнику фармацевтичну продукцію, а замовник прийняти таку продукцію та оплатити її в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 1.2 Договору його предметом є продукція, асортимент, ціна та кількість якої вказується в специфікації (додаток № 1), що є невід`ємною частиною цього договору (далі за текстом продукція).

У п.п. 2.1, 2.2 Договору сторони погодили, що поставка продукції здійснюється відповідно до Incoterms 2020.

Поставка продукції здійснюється на умовах DAP склад замовника (на території України).

Згідно з п. 2.3 Договору адреса пункту призначення (складу замовника в Києві чи Київській обл.) визначається замовником шляхом заповнення електронних форм в електронному кабінеті постачальника, створеному в інформаційно-аналітичній системі замовника, та/або в заявці на поставку продукції, складеній замовником за формою, встановленою у додатку № 2 до цього договору (далі за текстом - заявка на поставку продукції).

Право власності на продукцію переходить від постачальника до замовника після прийняття продукції в пункті призначення та підписання видаткової накладної та/або акта приймання продукції згідно з розділом 6 цього договору (п. 2.4 Договору).

Усі витрати, пов`язані із транспортуванням (включаючи завантаження та розвантаження продукції (крім кінцевого розвантаження на складі замовника), перебування транспорту на митницях під час проходження митних процедур тощо, доставкою продукції до пункту призначення здійснюється за рахунок постачальника (п. 2.5 Договору).

Постачальник зобов`язаний забезпечити схоронність продукції протягом усього періоду її транспортування, включаючи період її зберігання на складах (крім періоду зберігання на складі замовника до оформлення акта приймання продукції) до моменту передачі замовнику (або його уповноваженому представникові) (п. 2.6 Договору).

У п. 3.1 Договору визначено, що валютою цього договору є національна валюта України гривня. Загальна ціна продукції складає 4 061 749,20 грн без ПДВ.

Пунктом 3.6 Договору встановлено, що замовником може здійснюватись попередня оплата з урахуванням положень бюджетного законодавства та нормативно - правових актів, що регулюють питання здійснення попередньої оплати.

В пункті 4.1 Договору зазначено, що постачальник зобов`язаний здійснити поставку товару за цим договором у строк до 01.11.2022 включно. Поставка продукції здійснюється постачальником однією або окремими партіями.

У випадку, коли поставка здійснюється на умовах попередньої оплати, постачальник зобов`язаний здійснити поставку продукції у строк, узгоджений сторонами в договорі, або зазначений в заявці на поставку продукції, але у межах строку, передбаченого чинним на момент здійснення попередньої оплати законодавством, що регулює порядок здійснення попередньої оплати, та з урахуванням п.п. 4.1-4.4 цього договору (п. 4.5 Договору).

Приймання продукції здійснюється у відповідності до інструкцій та нормативних документів щодо приймання даного виду продукції (п. 6.2 Договору).

Згідно з п. 6.4 Договору приймання продукції здійснюється після перевірки замовником особисто та/або із залученням третьої особи продукції на: відповідність технічним вимогам до даного виду продукції та вимогам нормативної документації та проведення замовником особисто та/або із залученням третьої особи вхідного контролю якості продукції, у т.ч. перевірки товаросупровідних документів, визначених п. 6.7 договору, візуального огляду кожної серії продукції щодо зовнішнього вигляду, відповідності, цілісності, неушкодженості пакування, дотримання температурних умов транспортування продукції, проведення повного кількісного контролю-перерахунку (інвентаризації) продукції на складі замовника, лабораторного аналізу (за наявності підстав). Вхідний контроль якості проводиться упродовж 10 (десяти) робочих днів, без урахування терміну, відведеного для лабораторного аналізу (у разі проведення такого). Строк вхідного контролю якості може бути продовжено за наявності обґрунтованих підстав (відсутності, несвоєчасного отримання, невірного оформлення або невідповідності супровідних документів, передбачених цим договором, вимогам чинних нормативно-правових актів України; проведення лабораторного аналізу (у разі необхідності проведення за наявності підстав) тощо).

Враховуючи специфіку продукції, що поставляється за цим договором, замовник для прийняття її за якістю може залучати третіх осіб за власним вибором, без погодження з постачальником (п. 6.4.1 Договору).

Після здійснення перевірки продукції, у разі відсутності зауважень замовника до продукції, замовник підписує видаткову накладну та/або акт приймання продукції, що підтверджує перехід права власності на продукцію від постачальника до замовника, та повертає належні екземпляри постачальнику (п. 6.4.2 Договору).

Пунктом 8.1 договору визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань, що виникають з цього договору, сторони несуть відповідальність, передбачену цим договором та чинним законодавством України.

У разі порушення строку поставки, непередачу (несвоєчасну передачу, повернення з підстав, встановлених цим договором) продукції, постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1 (нуль цілих одна десята) відсотка від ціни продукції, строк поставки якої порушено, за кожний день прострочення або ціни не переданої (несвоєчасно переданої, повернутої) продукції, за кожний день затримки передачі. Пеня нараховується протягом строку порушення виконання зобов`язань за договором, включаючи день виконання такого зобов`язання. За порушення строку поставки продукції понад 30 (тридцять) календарних днів додатково сплачується штраф у розмірі 7 (сім) відсотків від ціни продукції, строк поставки якої порушено (п. 8.2 Договору).

Між сторонами були укладені додаткові угоди №№ 1 - 9 до Договору.

Згідно платіжної інструкції № 4 від 05.01.2023 замовником було проведено 100% передоплату продукції.

Згідно відмітки у графі 24 міжнародної товарно-транспортної накладної CMR замовлена продукція 05.04.2023 була доставлена відповідачем до вказаного позивачем місця (пункту) призначення - Київська область, м. Вишгород, вул. Шолуденка, 18, отримувач ТОВ «Бізнес центр Фармація».

10.04.2023 продукція пройшла візуальний контроль якості, що підтверджується протоколом візуального контролю за № 1015/1. Відібрані зразки серій продукції направлено для проведення лабораторного аналізу.

За результатами лабораторного аналізу Державним підприємством «Центральна лабораторія з аналізу якості лікарських засобів і медичної продукції» було надано висновки щодо якості лікарського засобу, оформлені сертифікатами аналізу від 26.05.2023 № 0862, від 26.05.2023 № 0861.

29.05.2023 Державною службою з лікарських засобів та контролю за наркотиками у м. Києві було надано висновок про якість ввезеного в Україну лікарського засобу з метою безоплатного постачання (передачі) обласним, Київській та Севастопольській міським держадміністраціям або суб`єктам господарювання, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, за результатами закупівель за кошти державного бюджету, здійснених особою, уповноваженою на здійснення закупівель у сфері охорони здоров`я, для виконання програм та здійснення централізованих заходів з охорони здоров`я № 26156/23/26.

29.05.2023 постачальником та замовником було підписано акт приймання-передачі продукції № 1 до договору.

В обґрунтування заявлених вимог Підприємство зазначило, що замовлений ним товар відповідач поставив з порушенням погодженого сторонами строку поставки. Враховуючи, що прострочення зобов`язання відповідачем становило 118 днів (з 01.02.2023 до 29.05.2023 включно), позивач звернувся до нього з претензією від 21.06.2023 № 05/3716-06/2023 про сплату 479 206,54 грн пені та 284 307,34 грн штрафу, нарахованих на підставі п. 8.2 договору. Втім, отримана претензія була визнана та задоволена відповідачем лише частково на суму 544 245,26 грн. При цьому листом-відповіддю від 26.06.2023 № PG6032023 відповідач повідомив про безпідставність нарахування пені у сумі 259 937,92 грн, враховуючи те, що прострочення відповідача тривало не 118, а лише 64 дні, а саме: з 01.02.2023 до 05.04.2023. Так, у графі 24 міжнародної товарно-транспортної накладної СMR «Груз получен» зазначено дату отримання продукції - 05.04.2023, час - 17 год 20 хв, міститься прізвище, підпис та відбиток печатки вантажоотримувача. Таким чином, відповідно до умов поставки DAP Інкотермс-2020, погоджених сторонами у п.п. 2.1, 2.2 договору, відповідач виконав зобов`язання з поставки продукції саме 05.04.2023, передавши у розпорядження замовника (вантажоотримувача) товар, готовий до розвантаження з транспортного засобу, що прибув у визначене позивачем місце призначення. Натомість, наведена позивачем кінцева дата періоду прострочення поставки товару - 29.05.2023, є помилковою, оскільки обумовлена не датою поставки на склад замовника на умовах DAP Інкотермс-2020, а моментом переходу права власності на продукцію від постачальника до замовника шляхом підписання між сторонами акту приймання продукції № 1 до договору від 29.05.2023, як це визначено у п. 2.4 договору. Не погоджуючись з доводами відповідача, позивач вдруге звернувся до нього з претензією від 10.04.2024 № 05/1491-04/2024, вимагаючи сплати залишкових 219 322,62 грн пені. Однак, вказана претензія була залишена відповідачем без відповіді та без задоволення, що і стало підставою звернення підприємства до суду з даним позовом.

Відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог, з підстав, викладених у описовій частині цієї постанови.

Приймаючи до уваги фактичні обставини справи, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 статті 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 655 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

За ст. 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.

Якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу (ст. 693 Цивільного кодексу України).

Як уже зазначалося, у п. 2.1 Договору сторони погодили, що поставка продукції здійснюється відповідно до Incoterms 2020.

Згідно з п. 2.2 Договору поставка продукції здійснюється на умовах DAP склад замовника (на території України).

Отже, у вказаних пунктах договору сторони чітко виписали свій намір застосовувати правила Інкотермс у редакції 2020 до правовідносин, що виникли між ними з даного договору.

Як зазначено в офіційному перекладі правил Інкотермс 2020 Міжнародної торгової палати (офіційний переклад на українську мову здійснений ТОВ «Асоціація експортерів та імпортерів» у 2019 році), правила Інкотермс не стосуються моменту переходу права власності на продані товари (п. 7 Вступу до правил Інкотермс 2020), а пояснюють низку торговельних термінів; описують обов`язки продавця та покупця; ризик: де і коли продавець постачає товари, іншими словами, коли ризик переходить від продавця до покупця; витрати: яка зі сторін несе відповідальність і за які витрати. Правила Інкотермс охоплюють сферу 10 статей, пронумерованих А1/В1 тощо. У статтях А містяться обов`язки продавця, а у статтях В містяться обов`язки покупця (п.п. 4, 5 Вступу до правил Інкотермс 2020).

Так, відповідно до статті А2 умов поставки DАР Інкотермс-2020 продавець зобов`язаний поставити товар шляхом його надання у розпорядження покупця на транспортному засобі, що прибув, готовим до розвантаження в узгодженому пункті, якщо такий є, у названому місці призначення або забезпечити надання товару, поставленого у такий спосіб. У будь-якому випадку, продавець має поставити товар в узгоджену дату, в межах узгодженого періоду.

Стаття А3 умов поставки DАР Інкотермс-2020 передбачає, що продавець несе всі ризики втрати чи пошкодження товару до моменту його поставки відповідно до статті А2, за винятком втрати чи пошкодження за обставин, зазначених у статті В3.

Відповідно до статті В2 умов поставки DАР Інкотермс-2020 покупець зобов`язаний прийняти поставку товару, якщо він поставлений відповідно до статті А2.

Стаття В3 умов поставки DАР Інкотермс-2020 передбачає, що покупець несе всі ризики втрати чи пошкодження товару з моменту його поставки, як передбачено статтею А2.

Таким чином, поставка товару, здійснювана на умовах DАР (повна назва - Delivered at Place або «Поставка у місце призначення») означає, що продавець виконав свої договірні зобов`язанням з поставки, тобто поставка відбулася, коли він передав у розпорядження покупця товар, готовий до розвантаження з транспортного засобу, що прибув у погоджене місце (пункт) призначення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар.

Так, у графі 3 наявної в матеріалах справи копії міжнародної товарно-транспортної накладної CMR «Место розгрузки груза» значиться вказана замовником адреса пункту призначення: Київська область, м. Вишгород, вул. Шолуденка, 18, отримувач ТОВ «Бізнес центр Фармація» ().

У графі 24 вказаної CMR міститься відмітка про те, що замовлена продукція прибула на склад призначення вантажоодержувача 05.04.2023.

При цьому, вказаний факт позивачем не заперечується.

Отже, виходячи з встановлених фактичних обставин справи та умов поставки DАР Інкотермс-2020 слідує, що відповідач виконав своє зобов`язання з поставки продукції 05.04.2023, тобто коли передав у розпорядження замовника (вантажоотримувача) товар, готовий до розвантаження з транспортного засобу, що прибув у визначене замовником місце у вищевказану дату.

Скаржник посилається на те, що будь-яка медична продукція, що потрапляє на територію України набуває статусу ліків, які можливо використовувати пацієнтам виключно після проведення лабораторного аналізу, адже до отримання вказаного позитивного висновку така медична продукція є товаром невідомого походження, яка має невідому діючу речовину. Наведене фактично впливає на факт отримання позивачем лікарської продукції від відповідача, який відбувається за двома подіями, а саме фактична поставка на склад та отримання позитивного висновку від контролюючого органу про сам лікарський препарат, оскільки позивач не є вільним суб`єктом господарювання до нього не застосовуються звичаї ділового обороту, а його діяльність регламентується спеціальним законодавством.

Судом апеляційної інстанції враховано доводи відповідача щодо відсутності необхідності здійснення лабораторного аналізу лікарських засобів та не є підставою вважати «медичну продукцію товаром невідомого походження яка має невідому діючу речовину». Такі доводи позивача суперечать Закону України «Про лікарські засоби», «Порядку державної реєстрації (перереєстрації) лікарських засобів», затверджених постановою КМУ № 376 від 26.05.2005, постанові Кабінету Міністрів України від 14.09.2005 № 902 «Про затвердження Порядку здійснення державного контролю якості лікарських засобів, що ввозяться в Україну».

Також, як вже зазначалось, на думку відповідача, відповідно до розділу 5 Договору, перед відправкою продукції у Постачальника виникає зобов`язання за 10 робочих днів до дати відправки продукції в пункт призначення надати Замовнику для погодження:

- сертифікат якості (сертифікат аналізу) серії продукції;

- сертифікат походження від виробника, який охоплює всі одиниці продукції, що постачається;

- чинні сертифікати відповідності умов виробництва продукції вимогам GMP на виробничій дільниці, зазначені у матеріалах реєстраційного досьє, які є відповідальними за випуск (сертифікацію) серії готової продукції, яка постачається (буде постачатися) в Україну;

- реєстраційне посвідчення, яке видається Міністерством охорони здоров`я України для кожного виду продукції, що постачається, а у випадку, коли незареєстрована продукція може ввозитись на митну територію України в порядку та на умовах, визначених чинним законодавством - документ, що підтверджує реєстрацію продукції у Сполучених Штатах Америки, Швейцарській Конфедерації, Японії, Австралії, Канаді або реєстрацію компетентним органом Європейського Союзу за централізованою процедурою та застосування на території однієї з таких країн;

- інструкцію для медичного застосування продукції, затверджену Міністерством охорони здоров`я України.

За ч. 1 ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно ч. 2 ст. 334 Цивільного кодексу України переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки.

Апелянт зазначає, що лікарська продукція хоч і поставлена на склад 05 квітня 2023 року, але фактично вона належала відповідачу, який до моменту отримання позитивного висновку контролюючого органу, а також підписання акта приймання-передачу мав право нею розпоряджатися, як і мав право вільного доступу та право вимоги повернути поставлений товар у будь-який момент та у будь-якій кількості.

В наведеному суд апеляційної інстанції вказує таке.

Зі змісту ст. 334, ч. 1 ст. 655, ч. 1 ст. 677, ч. 1 ст. 697 Цивільного кодексу України вбачається, що передання майна це фізичний акт передачі речі, тоді як перехід права власності це юридичний наслідок, результат, який означає зміну власника. І цей юридичний наслідок може настати як безпосередньо у момент передачі товару, так і до цього моменту, або після нього - відповідно до умов договору купівлі-продажу та положень чинного законодавства.

Таким чином, колегія суддів висновується, що підписання сторонами лише 29.05.2023 акта приймання-передачі продукції № 1, який у розумінні п. 2.4 Договору є документальним оформленням переходу права власності на продукцію, не спроможне спростувати того факту, що ця продукція була передана відповідачем та прийнята позивачем у своє розпорядження готовою до розвантаження з транспортного засобу, що прибув у погоджене місце (пункт) призначення, 05.04.2023 - дату, вказану у CMR, що у розумінні умов поставки DАР Інкотермс-2020 і означає виконання постачальником взятих на себе договірних зобов`язань.

Крім цього скаржник вказує, що неодноразове збільшення строків поставки (Додаткові угоди № 1, № 2, № 4) суд першої інстанції розцінив як відсутність порушень, а не як підтвердження того, що відповідач затримував поставку.

Водночас, суд апеляційної інстанції акцентує, що підписання додаткових угод не є доказом порушення умов Договору та порушенням погодженого сторонами строку поставки. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції.

З огляду на фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з твердженням відповідача про те, що прострочення ним виконання взятого на себе зобов`язання з поставки продукції тривало 64 дні, а саме: з 01.02.2023 до 05.04.2023.

За ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 693 Цивільного коодексу України у разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 538 Цивільного кодексу України, якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.

Отже, положення п.п. 2.2., 5.2. Договору корелюються з приписами ст.ст. 530, 538, 692, 693 Цивільног кодексу України в частині виконання покупцем свого обов`язку з оплати товару негайно після настання обумовленої події, - передачі постачальником товару в розпорядження покупця.

Зважаючи на зазначене, судовою колегією критично оцінюються доводи апелянта щодо прострочення відповідача поставки до 05.04.2023, та існування правових підстав для нарахування та стягнення з нього 219 322,62 грн пені за період з 06.04.2023 до 29.05.2023.

Крім того, рішенням Господарського суду міста Києва від 09.09.2025 стягнуто з Державного підприємства "Медичні закупівлі України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Пюбе Глобал" витрат на професійну правничу допомогу розмірі 10 000 (десять тисяч) грн.

За ст. 124 Господарського процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

При розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч.ч. 1, 2 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України).

Колегія суддів зазначає, що в заявах по суті спору сторони зазначають попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вони понесли і які очікують понести у зв`язку із розглядом справи.

В свою чергу, у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат.

У той же час, сторона не обмежена в праві доведення іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно статті 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої - третьої статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку (ч. 6 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Одночасно, за змістом частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно, до закінчення судових дебатів у справі сторона повинна зробити заяву про подання доказів понесення нею судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи.

Водночас, за змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при поданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

При цьому витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.

Визначення договору про надання правничої допомоги міститься в статті першій Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За змістом частини третьої статті 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" до договору про надання правничої допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правничої допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг та на нього поширює своє регулювання Глава 63 Цивільного кодексу України. Так, згідно зі статтею 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу України передбачає загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Відповідно до статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Водночас, згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Ціна договору, тобто розмір адвокатського гонорару, може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата, кожний з яких відрізняється порядком обчислення. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (аналогічна правова позиція викладена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.11.2020 у справі № 922/1948/19, від 12.08.2020 у справі № 916/2598/19, від 30.07.2019 у справі № 911/1394/18).

Колегія суддів, серед іншого, враховує, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При цьому, критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.

Частиною 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Зокрема відповідно до ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц.

У розумінні положень ч. 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Водночас, у пункті 6.1 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, вказано що "під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу. Суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи".

Колегія суддів вважає, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідачів про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У такому разі, суди мають таке право відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України та висновків об`єднаної палати про те, як саме повинна застосовуватися відповідна норма права.

При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

На підставі долучених до матеріалів справи документів, апеляційним господарським судом встановлено, що 14.07.2025 між Адвокатським бюро "ВАПЕЛЬНИК і ПАРТНЕРИ" (Бюро; Виконавець) в особі директора Вапельника С.Д. (адвокат), який діє на підставі Статуту, що зареєстровано за законодавством України, з однієї сторони, та ТОВ "Пюбе Глобал" (Pube Global LLC) (Клієнт; Замовник), в особі Голови правління Ебейд Н., яка діє на підставі Статуту, що зареєстровано за законодавством Польщі, з іншої сторони, уклали даний договір за умовами якого Бюро приймає доручення Клієнта та бере на себе зобов`язання надати Клієнту правову допомогу - адвокатські послуги у судовому провадженні господарського судочинства № 910/5395/25 за позовом Державного підприємства «Медичні закупівлі України», про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Пюбе Глобал" штрафу в розмірі 219 322,62 грн, за договором про закупівлю № 09/108-06/2022, а саме:

??- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань. Складання листів (заяв, скарг, пропозицій) та інших документів правового характеру. ??Складання процесуальних документів (відповідь на претензію, зустрічну позовну заяву, відзив на позов заперечень клопотань, апеляційної, касаційної скарг, заяв про вжиття заходів забезпечення позову та інших документів відповідно до вимог процесуального законодавства);

??- представництва та захисту інтересів Клієнта в будь-яких органах державної влади, на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування, в органах державної виконавчої служби, в тому числі Міністерстві охорони здоров`я України, Державній службі України з лікарських засобів та контролю за наркотиками, Державному експертному центрі МОЗ України, Державному підприємстві «Медичні закупівлі України», Державному підприємстві «Український фармацевтичний інститут якості», усіх відділеннях поштового зв?язку Укрпошти тощо з будь-яких питань діяльності Товариства з правом підписувати, завіряти копії, подавати, отримувати від імені Товариства всі необхідні заяви, довідки, листи, відповіді надавати усні та письмові пояснення. наводити свої доводи та міркування з усіх питань, вести переговори.

За п. 2.1 договору про надання правової допомоги сторони домовились, що гонорар обчислюється у фіксованому грошовому розмірі, не залежно від обсягів наданої правової допомоги та витраченого часу адвокатом.

Згідно п. 2.3 договору про надання правової допомоги сторони узгодили, що загальний розмір гонорару, який Клієнт сплачує Бюро за надану правову допомогу в суді першої інстанції, становить 20 000,00 грн.

Крім того, заявником надано рахунок-фактуру № 14.07.2025 від 14.07.2025 на суму 20 000 грн з оплати згідно договору № 1 від 14.07.2025.

Матеріали справи містять ордер серії АІ № 1954776 підписаний адвокатом Вапельник С.Д., який діє на підставі договору про надання правової допомоги № 1 від 14.07.2025.

З акта приймання-передачі наданих послуг від 21.07.2025 вбачається, що відповідно до умов договору про надання правничої (правової) допомоги №1 Бюро надано передбачені договором юридичні послуги, зокрема: ??аналіз підстав та предмету позову, обрання правової позиції (доказів) спрямованих на спростування аргументів позивача; складання та подання процесуальних документів до суду.

Згідно платіжної інструкції № 1 від 18.07.2025 у призначенні платежу зазначено назву платника, а саме: платник Товариство з обмеженою відповідальністю «Пюре Глобал» - оплата зг. Договору № 1 від 14.07.2025 (рах.-факт № 14.07.25) від 14.07.2025).

Скаржник у апеляційній скарзі наголошував на тому, що суд першої інстанції розподілив судові витрати за розглядом судової справи № 910/5395/25 на користь відповідача, стягнувши, при цьому 10 000 грн замість 20 000 грн, про які заявлено відповідачем. Водночас, зменшуючи суму витрат за надання професійної правничої допомоги відповідачу суд першої інстанції не врахував того, що відповідач на такі витрати надав дефектні первинні документи, а саме платіжну інструкцію, у якій зазначено платника «Облік вхідних платежів на бізнес-клієнтів» замість вірно зазначеного найменування відповідача, а отже зазначена платіжна інструкція не може слугувати підтвердженням сплати наданої послуги правничої допомоги.

Водночас, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необґрунтованість відповідного доводу апелянта щодо дефектності первинного документа, оскільки згідно платіжної інструкції № 1 від 18.07.20205 в призначенні платежу зазначено: платник - Товариство з обмеженою відповідальністю «ПЮБЕ ГЛОБАЛ», що підтверджує факт сплати коштів саме відповідачем.

Крім того, аргументи скаржника про відсутність в матеріалах справи будь-яких доказів сплати відповідачем Бюро вартості послуг відхиляються колегією суддів, оскільки згідно правових позицій Верховного Суду, викладених у межах процесуального питання щодо підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та вартості витрат за надану професійну правничу допомогу, усталеною є практика щодо їх розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Колегія суддів вказує, що як вбачається з матеріалів справи, у відзиві на позовну заяву було зазначено про орієнтовний розрахунок суми судових витрат відповідачем, а саме вказувалось про понесення витрат на правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн.

У даному випадку судом першої інстанції враховано такі критерії визначення розміру витрат на правничу допомогу, а саме: реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру. В наведеному суд 1-ої інстанції акцентував на: незначну складність спору; відсутність необхідності застосування до спірних правовідносин великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів, які б підлягали опрацюванню та аналізу адвокатом; незначну ціну позову - 219 322,62 грн; відсутність великої кількості документів, на дослідження яких адвокату знадобилося б витрачати значний час.

З огляду на наведене, враховуючи незначну складність даної справи, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, суд першої інстанції погодився з доводами позивача про те, що у даному випадку розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 20 000,00 грн є надмірно завищеним, у зв`язку з чим вирішено зменшити заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката до 10 000,00 грн.

За таких обставин, з огляду на приписи ч.ч. 1, 2, 3 ст. 124, ч.ч. 5, 6 ст. 129 ГПК України, зважаючи на зазначені вище докази, що підтверджують надання Виконавцем правничої допомоги Клієнту, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що відповідачем подано належні докази в обґрунтування обсягу наданих ним послуг і виконання робіт та їх вартості, наведено опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (ми) та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Крім того, колегія суддів вважає вмотивованими висновки про співмірність та розумність судових витрат у цій справі з урахуванням предмета спору, об`єму відповідної роботи, обґрунтованість вимог позивача про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги через надмірне завищення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, що в цілому є підставами для стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанцій у сумі 10 000 грн.

Зважаючи на наведене, на переконання колегії суддів обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про часткове задоволення заяви відповідача про ухвалення додаткового рішення та покладення на позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн, оскільки стягнення таких витрат відповідає критеріям розумності, необхідності, співромірності та справедливості.

В свою чергу, судовою колегією критично оцінюються доводи апелянта щодо неврахування судом першої інстанції того, що відповідач на такі витрати надав дефектні первинні документи.

Інші посилання апелянта, викладені ним в апеляційній скарзі, апеляційний господарський суд вважає такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, в частині розподілу судових витрат.

Також суд апеляційної інстанції зазначає, що відзив на апеляційну скаргу містить заяву відповідача про стягнення з позивача судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 10 000,00 грн.

12.11.2025 через підсистему «Електронний суд» від позивач надійшло клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, в якому посилався на наступне. Зазначає, що вартість професійної правничої допомоги є очевидно завищеною, а понесені витрати є не підтвердженими, оскільки згідно долученого до відзиву на апеляційну скаргу акта вбачається, що переважна частина правничої допомоги надана за межами розгляду судової справи № 910/5395/25, тому, сума судових витрат повинна бути зменшена щонайменше на дві третіх. Таким чином відсутні дані, які б підтверджували зв`язок цієї оплати з наданими адвокатськими послугами саме у межах справи № 910/5395/25. У зв`язку з вищенаведеним позивач вважає, що: заявлена сума витрат на правничу допомогу не підтверджена документально; факт її сплати належним чином не доведено; значна частина заявлених послуг не пов`язана з розглядом справи по суті.

Як вже зазначалось, згідно зі статтею 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої - третьої статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Одночасно, за змістом частини восьмої статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Таким чином, за змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при поданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

При цьому витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.

Визначення договору про надання правничої допомоги міститься в статті першій Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За змістом частини третьої статті 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" до договору про надання правничої допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правничої допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг та на нього поширює своє регулювання Глава 63 Цивільного кодексу України. Так, згідно зі статтею 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Водночас, згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Ціна договору, тобто розмір адвокатського гонорару, може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата, кожний з яких відрізняється порядком обчислення. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (аналогічна правова позиція викладена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.11.2020 у справі № 922/1948/19, від 12.08.2020 у справі № 916/2598/19, від 30.07.2019 у справі № 911/1394/18).

У постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що: "Неврахування судом умов договору про надання правничої допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України".

Здійснюючи розгляд заяви Товариства, апеляційний господарський суд встановив, що на підтвердження понесених судових витрат при розгляді апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Пюбе Глобал" на рішення Господарського суду м. Києва від 09.09.2025 відповідачем долучено наступні документи:

- додаткову угоду № 1 від 06.10.2025 до договору про надання правової допомоги - адвокатських послуг від 14.07.2025, якою визначено, що у зв?язку з оскарженням Державним підприємством «Медичні закупівлі України», рішення Господарського суду м. Києва у справі № 910/5395/25 за позовом Державного підприємства «Медичні закупівлі України» про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Пюбе Глобал" пені в розмірі 219 322,62 грн., сторони вирішили доповнити розділ 2 «Гонорар» договору №1 про надання правничої допомоги - адвокатських послуг від 14.07.2025 пунктом 2.4 наступного змісту:

« 2.3. Загальний розмір гонорару, який Клієнт сплачує Бюро за надану правничу допомогу в Північному апеляційному господарському суді, становить фіксований розмір 10 000,00 грн»;

- рахунок-фактуру № 061025 від 06.10.2025 на оплату згідно додаткової угоди № 1 до договору про надання правничої допомоги;

- платіжну інструкцію від 07.10.2025 на підтвердження сплати відповідачем на рахунок Адвокатського бюро 10 000,00 грн, за надані послуг при розгляді апеляційної скарги у Північному апеляційному господарському суді.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Зокрема відповідно до ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Також колегія суддів, серед іншого, враховує, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При цьому, критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.

Також колегією суддів враховано правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17, згідно якого стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини у справах "Баришевський проти України", "Двойних проти України", заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У наведеному контексті судова колегія акцентує, що викладені позивачем у відзиві на апеляційну скаргу заперечення в межах оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2025 у справі № 910/5395/25 по суті дублюють зміст відзиву на позов (а.с. 121 - 125 том. 1), поданого до суду першої інстанції.

На підставі викладеного вище, дослідивши надані відповідачем докази, встановивши фактичний обсяг наданих Виконавцем послуг з представництва інтересів Клієнта у суді апеляційної інстанції, з урахуванням критеріїв пропорційності та реальності адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, апеляційний господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви відповідача та стягнення з позивача на його користь 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції, що відповідатиме критерію співмірності та розумності.

Отже, колегія суддів зазначає, що судові витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції стягуються з позивача на користь відповідача в сумі 5 000 грн.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у частині 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, за загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За висновками колегії суддів, доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, що судом першої інстанції не правильно застосовано норми матеріального та порушено норми процесуального права, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2025 у справі № 910/5395/25 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів статті 277 Господарського процесуального кодексу України не вбачається.

Апелянтом не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків місцевого господарського суду.

В свою чергу, викладені у відзиві на апеляційну скаргу твердження відповідача знайшли своє підтвердження в спростування викладених позивачем в апеляційні скарзі доводів у цілому.

Згідно ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору, що були понесені стороною в суді апеляційної інстанції покладаються на скаржника (позивача у справі).

Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Медичні закупівлі України" - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2025 у справі № 910/5395/25 ? залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Державне підприємство "Медичні закупівлі України".

4. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Пюбе Глобал" (Pube Global LLC) про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції у справі № 910/5395/25 - задовольнити частково.

5. Стягнути з Державного підприємства "Медичні закупівлі України" (адреса: 01001, м. Київ, Кловський узвіз, буд. 7; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Пюбе Глобал" (Pube Global LLC) (адреса: 00-867, Республіка Польща, м. Варшава, вул. Яна Павла ІІ, № 27; 3) судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції - 5 000,00 грн (п`ять тисяч гривень).

6. У задоволенні заяви в решті вимог щодо стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, - відмовити.

7. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ на виконання п. 5 постанови Північного апеляційного господарського суду.

8. Справу № 910/5395/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, що визначені в частині 3 статті 287 281-284 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді С.І. Буравльов

В.А. Корсак