ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

02.12.2025 м. Харків Справа №905/571/25

Господарський суд Донецької області у складі судді Ніколаєвої Л.В.,

при секретарі судового засідання Зайцевій А.А.,

розглянувши справу №905/571/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Логістик Машинері» (07400, Київська обл., м. Бровари, вул. Металургів, буд. 17, оф. 9)

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Алеко» (85700, Донецька обл., Волноваський р-н, м. Волноваха, вул. Шевцової, буд. 11-А)

про розірвання договору та стягнення 1 642 658,49 грн,

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився,

від відповідача: не з`явився,

Суть спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Логістик Машинері» звернулось до Господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Алеко» про розірвання договору №495 від 02.12.2021 та стягнення 1 642 658,49 грн, з яких: 848 160 грн - попередня оплата, 337 405,02 грн - пеня, 80 307,97 грн - 3% річних, 376 785,50 грн - інфляційні втрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем зобов`язань за договором №495 від 02.12.2021 в частині розроблення конструкторської документації, виготовлення п`яти кузовів з використанням власних матеріалів, встановлення їх на автомобілі позивача та передання їх останньому.

07.07.2025 господарським судом постановлено ухвалу, якою прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження; призначене підготовче засідання на 06.08.2025; встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи.

06.08.2025 господарським судом постановлено протокольну ухвалу, якою відкладено підготовче засідання на 04.09.2025, про що сторін повідомлено ухвалою від 06.08.2025.

04.09.2025 господарським судом постановлено протокольну ухвалу, якою продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів до 06.10.2025 та відкладено підготовче засідання на 06.10.2025, про що сторін повідомлено ухвалою від 04.09.2025.

06.10.2025 господарським судом постановлено протокольну ухвалу, якою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 05.11.2025, про що сторін повідомлено ухвалою від 06.10.2025.

05.11.2025 господарським судом постановлено протокольну ухвалу, якою оголошено перерву в судовому засіданні до 02.12.2025, про що сторін повідомлено ухвалою від 05.11.2025.

Позивач у судове засідання 02.12.2025 не з`явився, у заяві за вх. № 01-41/11195/25 від 01.12.2025 просив суд розглянути справи за відсутності його представника.

Відповідач відзив на позов не надав, в судове засідання 02.12.2025 не з`явився, причини неявки не повідомив. При цьому, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином з урахуванням наступного.

За інформацією з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцезнаходженням відповідача є: 85700, Донецька обл., Волноваський р-н, м. Волноваха, вул. Шевцової, буд. 11-А.

Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 №376 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» затверджений відповідний Перелік, відповідно до якого територія Волноваської міської територіальної громади Волноваського району Донецької області з 10.03.2022 і по теперішній час належить до тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, а тому пересилання поштової кореспонденції до м. Волноваха Донецької області наразі є неможливим.

Неможливість направлення ухвали від 05.11.2025 на юридичну адресу відповідача: 85700, Донецька обл., Волноваський р-н, м. Волноваха, вул. Шевцової, буд. 11-А, підтверджується актом про неможливість відправки в умовах воєнного стану від 07.11.2025.

Згідно з ч. 1 ст. 121 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якщо остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасників справи знаходиться на тимчасово окупованій території, суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають електронного кабінету, про дату, час і місце першого судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати відповідного судового засідання. Суд викликає або повідомляє таких учасників справи про дату, час і місце інших судових засідань чи про вчинення відповідної процесуальної дії через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання або вчинення відповідної процесуальної дії. З опублікуванням такого оголошення відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

З огляду на викладене, враховуючи відсутність у відповідача зареєстрованого електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд» ЄСІКС (відповідь №11816397, отримана на запит суду), відповідач був повідомлений про дату, час та місце судового засідання, призначеного на 02.12.2025, шляхом розміщення 11.11.2025 відповідного повідомлення на офіційному сайті суду за посиланням https://dn.arbitr.gov.ua/sud5006/pov/1913909/.

Додатково ухвала суду від 05.11.2025 направлена на адреси електронної пошти відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1;ІНФОРМАЦІЯ_2, які зазначені в позовній заяві, та згідно з даними автоматизованої системи «Діловодство спеціалізованого суду» доставлена до електронних скриньок.

Крім того, господарським судом здійснено спробу передати відповідачу телефонограму за телефонним номерами 050-470-82-82, 095-949-49-41, 062-444-19-93, НОМЕР_1 , що зазначені в позові та в ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, однак, за телефонним номером НОМЕР_2 невідома особа відмовилась назвати своє ім`я та підтвердити прийняття телефонограми, за іншими телефонними номерами встановити зв`язок з відповідачем не вдалось.

Ухвала від 05.11.2025 направлена відповідачу (поштове відправлення R01) на адресу: АДРЕСА_1 , яка зазначена в позові та в листі відповідача від 29.02.2022 як адреса для листування. Проте, ухвала від 05.11.2025 (поштове відправлення R01) повернута до суду з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою».

Також ухвала від 05.11.2025 направлена відповідачу на адресу: 08160, Київська обл., Фастівський р-он, с. Гатне, вул. Симоненка, буд. 27 (поштове відправлення R40), яка зазначена в позові як адреса для листування та за відомостями з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є адресою засновника відповідача - ОСОБА_1 . Ця ухвала від 05.11.2025 (поштове відправлення R40) вручена адресату 13.11.2025.

Відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 29.03.2021 у справі №910/1487/20 та врахована судом, направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, яким в даному випадку є суд (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) та постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

У разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною (наявність такої адреси в ЄДРПОУ прирівнюється до повідомлення такої адреси стороною), і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі (постанови Верховного Суду від 17.11.2021 у справі № 908/1724/19, від 14.08.2020 у справі №904/2584/19, від 13.01.2020 у справі № 910/22873/17, від 22.10.2024 у справі №910/18480/20).

Отже, відповідач є таким, що повідомлений про розгляд справи належним чином.

Слід також зазначити, що ухвала від 05.11.2025 розміщена в ЄДРСР, який є відкритим для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч.1 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»), та відповідач мав додаткову можливість ознайомитись з ними у цьому реєстрі.

З огляду на те, що господарським судом вжито всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача про розгляд судової справи та забезпечення реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів, спір вирішено за наявними матеріалами відповідно до приписів ч. 9 ст. 165 ГПК України.

На підставі ст. 240 ГПК України у судовому засіданні 02.12.2025 господарським судом складено та підписано скорочене (вступна та резолютивна частини) рішення.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлено наступне.

02.12.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Завод Алеко» (виконавець, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Логістик Машинері» (замовник, позивач) укладено договір №495, відповідно до п. 1.1. якого виконавець зобов`язується виготовити з власних матеріалів кузов та встановити його на автомобіль замовника марка SHACMAN SX32586Т324С (надалі - транспортний засіб) у кількості п`яти одиниць з розробкою конструкторської документації, а замовник зобов`язується прийняти виконані роботи та провести оплату замовлення. Вимоги до кузова наведені в специфікації №1 до цього договору.

Ціна робіт по кузову, а також розробці необхідної документації та сертифікації одного транспортного засобу становить 339 264 грн з ПДВ 20%, що згідно погодженому сторонами курсу гривні до долару США - 27,36 грн за 1 долар США, становить 12 400 доларів США. Загальна ціна робіт за договором становить 62 000 доларів США з ПДВ 20%, що згідно погодженому сторонами курсу гривні до долару США - 27,36 грн за 1 долар США, становить 1 696 320 грн (п. п. 2.1., 2.2. договору).

Попередня оплата складає 50% вартості товару, а саме: 848 160 грн, в т.ч. ПДВ 20%, що згідно погодженому сторонами (на дату укладення цього договору) курсу гривні до долару США - 27,36 грн за 1 долар США, становить 31 000 доларів США, сплачується протягом семи банківських днів після підписання обома сторонами цього договору. Залишок суми в розмірі 50%, а саме 848 160 грн, в т.ч. ПДВ 20%, що згідно погодженому сторонами (на дату укладення цього договору) курсу гривні до долару США - 27,36 грн за 1 долар США, становить 31 000 доларів США, сплачується замовником продовж трьох банківських днів з моменту підписання акту приймання-передачі. У випадку зміни курсу, згідно міжбанківського курсу (https://minfin.com.ua/currency/mb/), на дату оплати вартості товару, порівняно з курсом гривні до долару США, встановленої в п. 2.2. цього договору, в частині неоплаченої його вартості, така (неоплачена) вартість підлягає відповідному коригуванню на день такої оплати. Коригуванню підлягає лише несплачена частини суми договору, вказана в цьому (3.2.) пункті договору (п. п. 3.1., 3.2. договору).

З моменту узгодження конструкції та підписання цього договору виконавець розроблює внутрішню технічну документацію згідно цього замовлення. Виконавець зобов`язаний негайно проінформувати замовника про закінчення розробки технічної документації (п. 4.1. договору).

Виконавець зобов`язується виконати зобов`язання за договором строком березень 2022 року, за умови виконання замовником п. 3.1. цього договору, поставки ТЗ на наступну адресу: Донецька обл., Волноваський р-н, м. Волноваха, вул. Шевцової, буд. 11-А до кінця лютого 2022 року та передачі виконавцю детальної технічної документації транспортного засобу (креслення). Виконавець вправі виконати роботи достроково (п. 4.2. договору).

Монтаж кузову здійснюється протягом чотирьох робочих днів з моменту поставки ТЗ на наступну адресу: Донецька обл., Волноваський р-н, м. Волноваха, вул. Шевцової, буд. 11-А (п. 4.3. договору).

Виконавець не несе відповідальність за строки виконання згідно цього договору у разі затримки поставки ТЗ (п. 4.4. договору).

Після виготовлення та монтажу кузова виконавець у продовж п`яти робочих днів проводить сертифікацію транспортного засобу (п. 4.5. договору).

Виконавець передає замовнику готову продукцію за наступною адресою: м. Волноваха, вул. Шевцової, буд. 11-а. Готовий кузов передається згідно акту виконаних робіт. Датою виконання робіт вважається дата, зазначена у видатковій накладній, що підписується уповноваженими представниками сторін в момент передачі готової продукції від виконавця до замовника (п. п. 4.6., 4.7. договору).

У випадку невиконання або неналежного виконання сторонами своїх договірних обов`язків по оплаті виконаних робіт, рівнозначно як і по якості та строкам виконання робіт, винна сторона зобов`язана сплатити іншій стороні пеню (неустойку) в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості невиконаного в строк зобов`язання за кожний календарний день прострочення (п. 7.2. договору).

Договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами та діє до закінчення гарантійного строку (який складає 12 місяців з дати підписання сторонами видаткової накладної), але в будь-якому випадку до повного виконання своїх зобов`язань (п.п. 9.2, 11.1. договору).

З укладенням договору сторонами також підписано специфікацію №1, що містить технічні характеристики кузову, як то розмір та тип кузову, марку, модель, параметри внутрішніх та зовнішніх деталей, обладнання, загальний опис його частин тощо. У тексті специфікації безпосередньо наведено креслення кузову з визначенням відповідних розмірів.

07.12.2021 позивач перерахував відповідачу грошові кошти в розмірі 848 160 грн за виготовлення кузова та встановлення його на автомобіль, про що свідчить платіжна інструкція №UA13786 від 07.12.2021.

12.04.2022 відповідач направив позивачу лист від 29.02.2022, в якому, посилаючись на форс-мажорні обставини, які засвідчені листом ТПП України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1, а саме, введення воєнного стану в Україні, активні бойові дії на території м. Волноваха, де розташоване товариство, та подальшу окупацію міста, повідомив про неможливість виконання ним зобов`язань за договором.

07.04.2025 позивач направив відповідачу претензію №1, в якій, посилаючись на невиконання відповідачем договору та втрату інтересу позивача до нього, вимагав протягом 7 днів з дня її отримання повернути сплачений ним платіж в розмірі 31 000 доларів США у гривневому еквіваленті за офіційним курсом гривні до долару США, що встановлений НБУ на день здійснення відповідачем такого платежу (листи №№07/04-2, 07/04-3, 07/04-4 від 07.04.2025). Ці листи надіслані позивачем відповідачу засобами поштового зв`язку Акціонерного товариства «Укрпошта» та за інформацією, розміщеною на офіційному вебсайті Акціонерного товариства «Укрпошта» (https://offices.ukrposhta.ua), 22.04.2025 повернуті відправнику у зв`язку з закінченням терміну зберігання.

Оскільки відповідь на претензію відповідачем не надано, зобов`язання щодо виготовлення кузовів та встановлення їх на автомобіль позивача з розробкою конструкторської документації не виконано, попередню оплату не повернуто, позивач звернувся до суду з цим позовом про розірвання договору №495 від 02.12.2021 та стягнення з відповідача 1 642 658,49 грн, з яких: 848 160 грн - попередня оплата, 337 405,02 грн - пеня, 80 307,97 грн - 3% річних, 376 785,50 грн - інфляційні втрати.

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитор) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, платити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог ч. 1 ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому (ч. 1 ст. 656 ЦК України).

Як вище встановлено судом, між сторонами у справі укладено договір №495 від 02.12.2021, згідно з яким відповідач зобов`язався виготовити з власних матеріалів 5 кузовів з розробленням конструкторської документації, встановити їх на автомобілі позивача марки SHACMAN SX32586Т324С та передати йому готову продукцію, а позивач - прийняти виконані роботи та оплатити готову продукцію.

З огляду на умови укладеного між сторонами договору та фактичні правовідносини, що склались між ними, за висновком суду, договір №495 від 02.12.2021 за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.

Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування (ч. 1 ст. 664 ЦК України).

У ч. 1 ст. 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 538 ЦК України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту.

У договорі №495 від 02.12.2021 (п.п. 3.1, 3.2 договору) сторони погодили оплату товару на умовах попередньої оплати та післяплати. Зокрема, попередня оплата складає 50% вартості товару, а саме, 848 160 грн, в т.ч. ПДВ 20%, що згідно погодженому сторонами (на дату укладення цього договору) курсу гривні до долару США - 27,36 грн за 1 долар США становить 31 000 доларів США, та сплачується протягом семи банківських днів після підписання обома сторонами цього договору. Залишок суми в розмірі 50%, а саме, 848 160 грн, в т.ч. ПДВ 20%, що згідно погодженому сторонами (на дату укладення цього договору) курсу гривні до долару США - 27,36 грн за 1 долар США становить 31 000 доларів США, сплачується замовником продовж трьох банківських днів з моменту підписання акту приймання-передачі.

Також у договорі №495 від 02.12.2021 (п.п.4.2,4.3 договору) сторони погодили строк та порядок виконання зобов`язань відповідача щодо виготовлення з власних матеріалів 5 кузовів з розробленням конструкторської документації, встановлення їх на транспортні засоби позивача та передачі йому готової продукції. Зокрема, такі зобов`язання мали бути виконані відповідачем у строк до кінця березня 2022 року, за умови виконання позивачем п. 3.1. цього договору (здійснення попередньої оплати у розмірі 50% вартості товару) та поставки ним транспортного засобу на наступну адресу: Донецька обл., Волноваський р-н, м. Волноваха, вул. Шевцової, буд. 11-А до кінця лютого 2022 року і передачі відповідачу детальної технічної документації транспортного засобу (креслення).

Таким чином, виходячи із правової природи договору та його змісту, можна дійти висновку, що сторонами визначено зустрічне виконання зобов`язань.

За ст. ст. 612, 613 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. Кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.

Як свідчать обставини справи, на виконання умов п. 3.1. договору 07.12.2021 позивач перерахував на користь відповідача попередню оплату в розмірі 848 160 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від №UA13786 від 07.12.2021.

Одночасно, зобов`язання, визначені п. 4.2. договору, щодо поставки транспортних засобів (для встановлення на них відповідачем виготовлених ним кузовів) за адресою: Донецька обл., Волноваський р-н, м. Волноваха, вул. Шевцової, буд. 11-А та передання відповідачу детальної технічної документації транспортних засобів (креслення) до кінця лютого 2022 року, позивачем не виконані, про що він сам зазначає у позові.

Отже, з огляду на те, що виконання зобов`язання відповідача щодо виготовлення з власних матеріалів кузовів з розробленням конструкторської документації, встановлення їх на транспортні засоби позивача та передачі йому готової продукції до кінця березня 2022 року обумовлено попереднім виконанням зобов`язання позивача щодо поставки транспортних засобів (для встановлення на них відповідачем виготовлених ним кузовів) до кінця лютого 2022 року та передання відповідачу детальної технічної документації транспортних засобів (креслення), за висновком суду, відповідач не є таким, що прострочив виконання зобов`язання у розумінні ст.ст. 612, 613 ЦК України.

Згідно з ч. 2 ст. 651 ЦК України, на яку посилається позивач, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Аналіз наведеної норми свідчить, що для її застосування сторона, яка порушує питання про розірвання чи зміну договору, має довести наявність порушення договору іншою стороною. При цьому, у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 183/262/17, від 04.12.2024 у справі № 642/1088/23, від 16.02.2021 у справі 910/2861/18 зроблено висновок про те, що у вказаній нормі матеріального права йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Одночасно, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 693 ЦК України, на яку також посилається позивач, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

У постанові від 28.02.2019 у справі №912/2275/17 Верховним Судом викладено правову позицію, згідно з якою умовою застосування ч. 2 ст. 693 ЦК України є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця. Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі позову. Аналогічні висновки також викладені у постановах Верховного Суду від 27.05.2020 у справі № 922/2131/19, від 22.06.2023 у справі № 925/1238/22.

Для задоволення вимог покупця щодо повернення суми попередньої оплати суд повинен установити факт прострочення продавця щодо передачі товару, факт належного виконання покупцем своїх обов`язків за договором, а звідси - і право покупця вимагати повернення суми попередньої оплати (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №924/277/19).

З огляду на викладене та враховуючи попередній висновок про те, що відповідач не є таким, що прострочив виконання зобов`язання (допустив порушення зобов`язання), суд вважає, що у позивача відсутнє право вимагати розірвання договору на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України у зв`язку з істотним порушенням договору другою стороною, а також повернення суми попередньої оплати згідно з ч. 2 ст. 693 ЦК України.

При цьому, суд зауважує, що за змістом договору виконання позивачем зобов`язань з поставки транспортних засобів та передачі детальної технічної документації на них відповідачу не пов`язано з попереднім виконанням відповідачем будь-якого іншого обов`язку. Тому, невиконання відповідачем передбаченого п. 4.1. договору зобов`язання з розроблення внутрішньої технічної документації не впливає на можливість виконання позивачем своїх зобов`язань за договором.

Разом з цим, суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Згідно з ч. 2 ст. 218 ГК України (яка була чинною на час виникнення спірних відносин) учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

В п. п. 8.1., 8.2. договору сторони погодили, що при настанні форс-мажорних обставин та неможливості повного чи часткового виконання кожною зі сторін зобов`язань за цим договором, а саме, пожеж, стихійних лих, воєнних операцій будь-якого характеру, блокади, актів влади та інших, що не залежать від сторін обставин, термін виконання зобов`язань відсувається відповідно до часу, протягом якого будуть діяти такі обставини. Якщо обставини будуть продовжуватися більше 3 місяців, то кожна зі сторін буде вправі відмовитися виконувати свої договірні зобов`язання і, у даному випадку, жодна зі сторін не буде мати права жадати від іншої сторони відшкодування збитків. Сторона, для якої створилася неможливість виконання зобов`язань за договором, повинна негайно сповістити іншу сторону про настання та припинення обставин, що перешкоджають сторонам у виконанні договору. Належним доказом наявності зазначених вище обставин будуть служити свідчення ТПП замовника або виконавця.

Отже, у договорі, зокрема, погоджено відкладення строку виконання сторонами зобов`язань на строк дії форс-мажорних обставин та право сторін на відмову від зобов`язань за договором (фактично односторонню відмову від договору) у разі продовження таких обставин більше 3 місяців. При цьому, сторона, для якої наступили форс-мажорні обставини, зобов`язана негайно повідомити іншу сторону про це та надати відповідні підтверджуючі документи ТПП України.

За змістом позову невиконання позивачем зобов`язання щодо поставки транспортних засобів (для встановлення на них відповідачем виготовлених ним кузовів) за адресою: Донецька обл., Волноваський р-н, м. Волноваха, вул. Шевцової, буд. 11-А до кінця лютого 2022 року та передання відповідачу детальної технічної документації транспортних засобів (креслення) пов`язано з повномасштабним військовим вторгненням Російської Федерації на територію України 24.02.2022, у т.ч. на територію Волноваського району Донецької області, та подальшою окупацією м. Волновахи з 10.03.2022. Докази попереднього повідомлення відповідача про такі обставини та/або надання йому підтверджуючих документів ТПП України матеріали справи не містять.

Одночасно, за змістом листа відповідача від 29.02.2022 неможливість виконання ним зобов`язань за договором (щодо виготовлення з власних матеріалів кузовів з розробленням конструкторської документації), встановлення їх на транспортні засоби позивача та передачі йому готової продукції до кінця березня 2022 року) пов`язана з форс-мажорними обставинами, які засвідчені листом ТПП України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1, а саме, введенням воєнного стану в Україні з 24.02.2022, активними бойовими діями на території м. Волноваха, де розташоване товариство, та подальшою окупацією міста. Цей лист надісланий позивачу 12.04.2022, до нього додано лист ТПП України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1.

Так, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб, який в подальшому був неодноразово продовжений і діє по теперішній час.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (ст. 1 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану»).

Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 №376 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» затверджений відповідний Перелік, відповідно до якого територія Волноваської міської територіальної громади Волноваського району Донецької області з 24.02.2022 по 09.03.2022 була віднесена до територій активних бойових дій, а з 10.03.2022 - по теперішній час належить до тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України.

Обставини щодо запровадження воєнного стану на території України у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, ведення активних бойових дій на території м. Волноваха Волноваської міської територіальної громади Волноваського району Донецької області та тимчасової окупації цієї території є загальновідомими і в силу приписів ч. 3 ст. 75 ГПК України не потребують доказування.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо (ч. 2 ст. 14-1 ЗУ «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Ознаками форс-мажорних обставин, які належить встановити судам, є такі елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності (постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 912/3323/20, від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21, від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21).

Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.

Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (п. 38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.

Приймаючи до уваги викладене, а також те, що місцем виконання договору є м. Волноваха, де з 24.02.2022 по 09.03.2022 велись активні бойові дії, а з 10.03.2022 - по теперішній час місто є окупованим, суд вважає, що за цих обставин є очевидним те, що виконання як позивачем, так і відповідачем, договору №495 від 02.12.2021 без внесення відповідних змін до нього щодо місця виконання зобов`язань є неможливим. При цьому, матеріали справи не містять відомостей про вчинення сторонами дій, спрямованих на внесення таких змін до договору (або про існування у сторін такого наміру).

Такі обставини не залежать від волі сторін, мають надзвичайний характер, є невідворотними, тобто сторони не могли передбачити їх настання навіть за умови прояву належного ступеня обачливості, як і не можуть передбачити їх тривалість та запобігти наслідкам цих обставин.

Таким чином, у відносинах сторін виникли (мають місце) обставини (запровадження воєнного стану, ведення активних бойових дій у м. Волноваха та подальша окупація міста), які за всіма ознаками є форс-мажорними та які перешкодили виконанню (унеможливили виконання) зобов`язань за договором №495 від 02.12.2021: як позивачу - в частині поставки транспортних засобів до м. Волноваха та передачі детальної технічної документації на них, так і відповідачу - в частині виготовлення, встановлення кузовів на транспортні засоби позивача та передання їх позивачу в м. Волноваха.

Статтею 14-1 ЗУ «Про торгово-промислові палати в Україні» передбачено, що торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

У ст. 3.3. Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затв. рішенням Президії ТПП від 18.12.2014 №44(5), вказано, що сертифікат (в певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (далі - сертифікат) - документ встановленої ТПП форми, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП або регіональною ТПП згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

Відповідно до ст. 6.2 цього Регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за особистим зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

При цьому, за змістом висновків, які містяться у постанові Верховного Суду від 13.09.2023 у справі № 910/7679/22, лист ТПП України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 про засвідчення форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили) - військової агресії Російської Федерації проти України, що стало підставою для введення воєнного стану, на який відповідач посилається у листі від 29.02.2022, не є підтвердженням факту настання форс-мажору у спірних відносинах, оскільки він адресований «Всім, кого це стосується», тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні.

Цей лист не можна вважати сертифікатом у розумінні ст. 14-1 ЗУ «Про торгово-промислові палати в Україні», він не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта (відповідача), для якого могли настати певні форс-мажорні обставини.

Крім того, 13.05.2022 ТПП України опублікувала на своєму сайті пояснення, що у разі необхідності сторона, яка порушила свої зобов`язання в період дії форс-мажорних обставин, має право звертатися до ТПП України та уповноважених нею регіональних ТПП за отриманням відповідного сертифіката про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), дотримуючись порядку, встановленого Регламентом ТПП України від 18.12.2014, за кожним зобов`язанням окремо.

Отже, лист ТПП України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 не є доказом настання форс-мажорних обставин для всіх без виключення суб`єктів господарювання України з початком військової агресії Російської Федерації. Кожен суб`єкт господарювання, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин.

Водночас, у постановах Верховного Суду від 07.06.2023 у справі №912/750/22, від 07.06.2023 у справі № 906/540/22, від 15.06.2023 у справі № 910/8580/22, від 29.06.2023 у справі № 922/999/22 та від 13.12.2023 у справі №922/193/23 зазначено, що сертифікат ТПП України не є єдиним доказом існування форс-мажорних обставин; обставина форс-мажору має оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Також, у постановах Верховного Суду від 22.06.2022 у справі №904/5328/21, від 31.08.2022 у справі №910/15264/21 зроблено висновок, що неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про форс-мажорні обставини позбавляє сторону, яка порушила цей обов`язок, права посилатися на ці обставини як на підставу звільнення від відповідальності, якщо це передбачено договором (втрата стороною права посилання на форс-мажор). Тобто, про те, що сторона позбавляється права посилатися на форс-мажорні обставини через неповідомлення або несвоєчасне повідомлення має бути прямо зазначено в договорі.

Отже, саме лише недотримання сторонами умов п. 8.1 договору (позивачем - в частині повідомлення відповідача про форс-мажорні обставини, обома сторонами - в частині надання сертифікату ТПП України), за відсутністю у договорі імперативної умови про те, що недотримання порядку повідомлення про форс-мажорні обставини та їх засвідчення позбавляє сторін права посилатись на такі обставини, не спростовує наявність таких обставин та не виключає можливість застосування їх наслідків, що погоджені в договорі.

При цьому, судом враховано, що повідомлення позивача про форс-мажорні обставини здійснено відповідачем 12.04.2022, тобто через 1 місяць і 19 днів після введення воєнного стану, що, на думку суду, є розумним строком повідомлення іншої сторони про форс-мажорні обставини в умовах ведення активних бойових дій.

Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення, якщо інше не визначено законом або договором. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Договір №495 від 02.12.2021, з огляду на умови п. п. 9.2, 11.2 договору, вступає в силу з моменту підписання його сторонами та діє до закінчення гарантійного строку (який складає 12 місяців з дати підписання сторонами видаткової накладної), але в будь-якому випадку до повного виконання своїх зобов`язань.

Згідно з ч. 3 ст. 651, ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Отже, зважаючи на умови п. 8.1 договору, якими визначено право сторін на відмову від зобов`язань за договором (фактично односторонню відмову від договору) у разі продовження форс-мажорних обставин більше 3 місяців (що має місце в цьому випадку), а також листи позивача №№07/04-2, 07/04-3, 07/04-4 від 07.04.2025, в яких заявлено про втрату інтересу до договору та повернення попередньої оплати та які фактично направлені на односторонню відмову від договору, за висновком суду, договір №495 від 02.12.2021 є достроково розірваним з 22.04.2025 (дата повернення листів відправнику за закінченням терміну зберігання) в односторонньому порядку.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала (постанови від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 та ін.), про те, що у процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). При вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

Тобто, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу «jura novit curia». При цьому, самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

З наведеного вбачається, що зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності таких умов: набуття (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстави або коли така підстава згодом відпала (в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі).

Норми вказаної статті мають застосовуються для вирішення спорів, пов`язаних із відновленням майнового стану, оскільки зобов`язання із безпідставного збагачення є загальною підставою для відновлення майнового стану осіб (відновлення справедливості) в разі відсутності інших підстав для цього, якщо захист прав особи не може бути здійснений на підставі договору, делікту, закону тощо.

З огляду на викладене, застосовуючи у цій справі принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), суд вважає, що грошові кошти, які набуті відповідачем на підставі договору №495 від 02.12.2021, підлягають поверненню позивачу згідно зі ст. 1212 ЦК України, оскільки цей договір є розірваним з 22.04.2025, тобто підстава, на якій вони були набуті, відпала.

Правові висновки щодо можливості застосування приписів ст. 1212 ЦК України у разі розірвання договору викладені у постановах Верховного Суду від 18.05.2021 у справі № 924/774/18, від 24.11.2021 у справі №910/17235/20, від 11.01.2022 у справі № 904/7142/20 та ін.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 848 160 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення пені.

Позивачем заявлено до стягнення пеню в розмірі 337 405,02 грн, нараховану на вартість невиконаного відповідачем договірного зобов`язання (1 696 320 грн) за період з 01.04.2022 по 30.09.2022.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 ЦК України).

Пунктом 7.2. договору передбачено, що у випадку невиконання або неналежного виконання сторонами своїх договірних обов`язків по оплаті виконаних робіт, рівнозначно як і по якості та строкам виконання робіт, винна сторона зобов`язана сплатити іншій стороні пеню (неустойку) в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості невиконаного в строк зобов`язання за кожний календарний день прострочення.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Тлумачення положень ч. 3 ст. 549 ЦК України в аспекті меж свободи договору дає можливість зробити висновок, що сторони у договорі можуть забезпечити за допомогою пені виконання негрошового зобов`язання. Наведений висновок викладений Верховним Судом в постанові від 23.04.2019 у справі №904/3565/18.

Здійснюючи аналіз та співвідношення прав та обов`язків сторін у спірних правовідносинах, з огляду на умови п. 4.4. договору, за якими виконавець не несе відповідальність за строки виконання, згідно цього договору у разі затримки поставки транспортного засобу, а також враховуючи попередній висновок суду про те, що відповідач не є таким, що прострочив виконання зобов`язання (допустив порушення зобов`язання), підстави для нарахування відповідачу пені відсутні.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача пені.

Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Позивачем заявлено до стягнення 3% річних в розмірі 80 307,97 грн за період з 01.04.2022 по 25.05.2025 та інфляційні втрати в розмірі 376 785,50 грн за період з квітня 2022 року по квітень 2025 року, нараховані на суму попередньої оплати 848 160 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановлено індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 зазначив, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця. Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці. Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме: - час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; - час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

За правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 07.02.2024 у справі № 910/3831/22, зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає у особи безпосередньо з норми ст. 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Виконати таке зобов`язання особа повинна відразу після того, як безпідставно отримала майно або як підстава такого отримання відпала.

З цього моменту виникає передбачений ч. 2 ст. 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Враховуючи викладене, а також попередній висновок суду про те, що правова підстава отримання відповідачем грошових коштів в розмірі 848 160 грн, сплачених позивачем на виконання договору №495 від 02.12.2021, відпала у зв`язку з розірванням ним договору в односторонньому порядку з 22.04.2025, у відповідача виникло грошове зобов`язання з повернення позивачу цих коштів з 23.04.2025.

Отже, нарахування позивачем 3% річних за період з 01.04.2022 по 22.04.2025 та інфляційних втрат за квітень 2022 року - квітень 2025 року є безпідставним. Одночасно, здійснивши розрахунок 3% річних за період з 23.04.2025 по 25.05.2025, судом встановлено, що їх розмір складає 2 300,49 грн.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 2 300,49 грн.

Щодо судових витрат.

У позові позивачем заявлено до стягнення з відповідача витрати зі сплати судового збору в розмірі 27 667,88 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 89 000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, а згідно з п. 1 ч. 3 цієї статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 129 ГПК України).

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У ч. 8 ст. 129 ГПК України встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. ч. 4 - 6 ст. 126 ГПК України).

Водночас, у ч. 4 ст. 129 ГПК України визначено загальне правило розподілу судових витрат, згідно з яким відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У ч. 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (ч. 5 ст. 129 ГПК України).

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 5 ст. 129 ГПК України, визначені також положеннями ч. ч. 6, 7, 9 ст. 129 цього Кодексу.

Таким чином, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у ч. 4 ст. 126 ГПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені ч. ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або чи заявлення неспівмірно нижчою суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

При цьому за змістом п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 5 ст. 129 ГПК України витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічні висновки викладені у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19. Ці висновки було підтверджено і в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.11.2019 у справі № 910/906/18 та від 06.12.2019 у справі № 910/353/19.

Крім того, Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Такі критерії оцінки поданих заявником доказів суд застосовує з урахуванням особливостей кожної справи та виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, приписів ст. ст. 123 - 130 ГПК України та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п. п. 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі № 911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано договір професійної правничої допомоги №01/05 від 01.05.2025, акт прийому-передачі №1 наданих послуг (професійної правничої допомоги) від 26.05.2025, платіжну інструкцію №3925 від 26.05.2025.

З договору професійної правничої допомоги №01/05 від 01.05.2025, укладеного між Адвокатським бюро «Варшамяна» (бюро) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Логістик Машинері» (клієнт) вбачається, що в порядку та на умовах, передбачених цим договором бюро зобов`язується надати клієнтові професійну правничу допомогу, а клієнт зобов`язується прийняти цю допомогу та сплатити за неї гонорар (винагороду) в рамках ведення судової справи за позовом клієнта до Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Алеко» про стягнення суми попередньої оплати, штрафних санкцій тощо за договором №495 від 02.12.2021, укладеним між клієнтом та Товариством з обмеженою відповідальністю «Завод Алеко», у Господарському суді Донецької області, Східному апеляційному господарському суді (за необхідності), Касаційному господарському суді у складі Верховного Суду (за необхідності). Професійна правнича допомога включає наступні види адвокатської діяльності: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань; складання позовної заяви, відзиву на зустрічну позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь на відзив (по зустрічній позовній заяві), інших заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів клієнта у судах під час здійснення господарського та конституційного судочинства, а також представництво інтересів клієнта в інших державних органах, органах виконавчої влади, органах місцевого самоврядування, органах нотаріату та перед фізичними та юридичними особами; надання інших видів правової допомоги не заборонених законом (п. 1 договору).

Ціною договору є сума всіх виплат (гонорарів), що були здійснені клієнтом під час дії договору на користь бюро. Сторони погодили, що розмір гонорару бюро (адвоката бюро) за комплексне ведення (що може включати, але не обмежуючись, складання позовної заяви, відповіді на відзив, інших заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, участь у судових засіданнях, складання адвокатських запитів, вчинення інших дій в інтересах клієнта), зазначеної у п. 1 цього договору судової справи у Господарському суді Донецької області складає 89 000 грн. Не вважається неналежним та/або неповним наданням професійної правничої допомоги не складання усіх документів та/або не вчинення усіх дій, передбачених цим пунктом, зі сторони бюро (адвоката бюро), якщо у процесі розгляду справи необхідність у цьому була відсутня (п.п. 7, 8. договору).

Сторони підписують акт(и) прийому-передачі наданих послуг (професійної правничої допомоги) за необхідності за результатами вчинення бюро (адвокатом бюро) конкретних дій та/або надання конкретних послуг (п. 11 договору).

Клієнт зобов`язаний повністю оплатити гонорар, визначений п. 8 цього договору, протягом 2 (двох) банківських днів з дня отримання повідомлення бюро про завершення складання позовної заяви і формування додатків до неї та готовність до звернення до суду, але у будь-якому випадку - до дня направлення позовної заяви до Господарського суду Донецької області (п. 12 договору).

Договір набирає чинності з дня його укладення і діє до повного виконання сторонами своїх обов`язків за ним (п. 21 договору).

Акт прийому-передачі наданих послуг (професійної правничої допомоги) №1 від 26.05.2025, який підписано Адвокатським бюро «Варшамяна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Логістик Машинері», свідчить, що бюро надало, а клієнт прийняв наступні послуги: вивчення договору та інших доказів по справі; пошук інформації про відповідача та пов`язаних з ним осіб через інформаційно-аналітичну систему LIGA360 (платна підписка); замовлення платних витягів з ЄДР по ТОВ «Алеко» та ТОВ «Зернотрейд»; складання позовної заяви; здійснення розрахунків пені, інфляційних втрат та процентів річних зі складанням розрахунку ціни позовної заяви; підготовка документів, що додаються до позовної заяви, для надіслання відповідачу та подання до суду. Вартість наданих / отриманих послуг (професійної правничої допомоги) визначається відповідно до п. 8 договору професійної правничої допомоги №01/05 від 01.05.2025.

На підставі платіжної інструкції №3925 від 26.05.2025 позивачем здійснено на користь Адвокатського бюро «Варшамяна» оплату послуг відповідно до п. 8 договору професійної правничої допомоги №01/05 від 01.05.2025 в розмірі 89 000 грн.

Представництво у даній справі здійснювалось адвокатом Варшамяном Т.Г., який має право на заняття адвокатською діяльністю на підставі свідоцтва №000262 від 04.01.2019 та представляє інтереси позивача у суді на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії ВА №1114431 від 26.05.2025, виданого Адвокатським бюро «Варшамяна».

Вирішуючи питання щодо розподілу витрат позивача на професійну правничу допомогу із врахуванням критеріїв, визначених ч. 5 ст. 129 ГПК України, суд виходить з того, що зазначені в акті прийому-передачі послуги є фактично складовими однієї послуги зі складання позовної заяви, яка передбачає попереднє вивчення договору та інших доказів по справі, пошук інформації про відповідача та пов`язаних з ним осіб, замовлення витягів з ЄДР, здійснення розрахунків пені, інфляційних втрат та процентів річних зі складанням розрахунку ціни позовної заяви, а також підготовка документів, що додаються до позовної заяви, для надіслання відповідачу та подання до суду. Тобто, розмежування зазначених дій, на думку суду, спрямовано на штучне збільшення обсягу наданих адвокатом послуг.

Одночасно, справа не є складною з огляду на предмет спору, яким є розірвання договору та стягнення попередньої оплати, пені, 3% річних та інфляційних втрат, обсяг поданих до суду документів, який не є значним (договір, платіжне доручення, податкова накладна, лист відповідача та претензія позивача про повернення грошових коштів з доказами її надсилання), та правове регулювання спірних відносин, яке обмежується ЦК України та ГК України (чинним на час укладення договору).

Тобто, для адвоката, який за своїм статусом має достатню правову кваліфікацію, надання послуги зі складання позовної заяви (з урахуванням її складових), за висновком суду, в цьому випадку не вимагало від нього значної юридичної та технічної роботи, професійних здібностей та істотних витрат часу.

Отже, зважаючи на попередні висновки суду, заявлений розмір витрат на правничу допомогу - 89 000 грн, не є обґрунтованим та підлягає обмеженню до 20 000 грн. Такий розмір витрат відповідає критеріям пропорційності до предмета спору з урахуванням реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) у цій справі та розумності їхнього розміру.

На підставі ст. 129 ГПК України, з огляду на результат вирішення спору (часткове задоволення майнової вимоги та відмова у задоволенні немайнової вимоги), витрати позивача покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог:

- зі сплати судового збору: на відповідача у розмірі 12 756,90 грн, на позивача - 14 910,98 грн;

- на професійну правничу допомогу: на відповідача у розмірі 9 221,88 грн, на позивача - 10 778,12 грн (виходячи з обґрунтованого розміру таких витрат 20 000 грн).

Керуючись ст. ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Логістик Машинері» задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Алеко» (85700, Донецька обл., Волноваський р-н, м. Волноваха, вул. Шевцової, буд. 11-А, ідент. код 32745773) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Логістик Машинері» (07400, Київська обл., м. Бровари, вул. Металургів, буд. 17, оф. 9, ідент. код 37696993) грошові кошти в розмірі 848 160 (вісімсот сорок вісім тисяч сто шістдесят) грн, 3 % річних в розмірі 2 300 (дві тисячі триста) грн 49 коп., витрати зі сплати судового збору в розмірі 12 756 (дванадцять тисяч сімсот п`ятдесят шість) грн 90 коп., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9 221 (дев`ять тисяч двісті двадцять один) грн 88 коп.

3. В решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржено в апеляційному порядку до Східного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складання повного рішення.

Повне рішення складено 12.12.2025.

Суддя Л.В. Ніколаєва