ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року Справа № 918/932/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Гудак А.В., суддя Олексюк Г.Є. , суддя Мельник О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Господарського суду Рівненської області від 05.11.2025 у справі №918/932/25 (суддя Бережнюк В.В., м. Рівне, повний текст складено 06.11.2025)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МІО-АВТОТРАНС"

до відповідача Державної служби України з безпеки на транспорті

про стягнення 17 000,00 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "МІО-АВТОТРАНС" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до відповідача Державної служби України з безпеки на транспорті про стягнення 17 000,00 грн коштів, які були сплачені в якості штрафу за постановою про застосування адміністративно-господарського штрафу №023828 від 11 липня 2023 року.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 05.11.2025 року позов задоволено. Стягнуто з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МІО-АВТОТРАНС" 17 000,00 грн безпідставно збережених коштів, а також з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МІО-АВТОТРАНС" - 2 422,40 грн 40 витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням Державна служба України з безпеки на транспорті звернулась до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Рівненської області від 05.11.2025 у справі №918/932/25 якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, стягнути з позивача судові витрати у вигляді судового збору та витрати на правничу допомогу.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги скаржник вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є таким, що прийняте із неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи. Предметом позову в цій справі є заявлена до Укртрансбезпеки вимога про повернення позивачу сплаченого до державного бюджету України адміністративно-господарського штрафу в розмірі 17 000 грн шляхом його стягнення з Державного бюджету України. Зазначені грошові кошти позивач перерахував на рахунок ГУК у Рівненській області/отг с.Городок/21081100, яку надалі визнав протиправною та скасував Рівненський окружний адміністративний суд. Апелянт зазначає, що позивач повинен був звернутися до відповідача, для формування подання до Казначейства, як це передбачено Порядком про повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787, оскільки наведеними нормами законодавства передбачено позасудову процедуру повернення коштів, яку не було дотримано позивачем, а тому вважає, що позов є передчасним і відповідно відсутнє порушення прав та законних інтересів, за захистом яких позивач звернувся до суду.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 263 ГПК України не скористався. Ухвалу про відкриття апеляційного провадження від 26.11.2025 доставлено до електронного кабінету ТОВ «МІО-АВТОТРАНС» у підсистемі «Електронний суд» 26.11.2025, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Згідно з ч. 3 ст. 263 ГПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи у складі головуючий суддя Гудак А.В, Олексюк Г.Є., Мельник О.В.

Листом №918/932/25/6028/25 від 17 листопада 2025 року матеріали справи витребувано з Господарського суду Рівненської області.

19 листопада 2025 року матеріали справи №918/932/25 надійшли до апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.11.2025 у справі №918/932/25 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Господарського суду Рівненської області від 05.11.2025 у справі №918/932/25. Запропоновано ТОВ "МІО-АВТОТРАНС" протягом десяти днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі надати суду відзив на апеляційну скаргу позивача разом з доказами його надсилання позивачу в порядку ч.ч. 2, 4 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України засобами поштового зв`язку або через особистий кабінет в системі "Електронний суд". Повідомлено учасникам справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до абзацу 1 частини 10 статті 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Приписами частини 13 статті 8 ГПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи (абзац 2 частини 10 статті 270 ГПК України).

Враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин, відсутність клопотань про розгляд апеляційної скарги у даній справі в судовому засіданні з повідомленням учасників справи від учасників справи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги Державної служби України з безпеки на транспорті за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Київській області на підставі направлення від 08.06.2023 № 000448 проводилася рейдова перевірка на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху. У ході рейдової перевірки 14.06.2023 о 11 год 50 хв у селі Гореничі Київської області, ділянка дороги А10М-06 перевірено транспортний засіб позивача ТОВ " МІО-АВТОТРАНС ", а саме DAF ТЕ 95 І МOL державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 . При перевірці встановлено, що транспортний засіб обладнаний аналоговим тахографом, повірений на розмір шин 315/80/R22.5, при цьому автомобіль має шини 295/80/R22,5. Протокол перевірки не є чинним.

Актом проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 14.06.2023 № 011598 зафіксовано порушення позивачем статті 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", відповідальність за яке передбачена статтею 60 вказаного Закону, а саме перевезення вантажів автомобільним транспортом за відсутності на момент проведення перевірки документів, передбачених статтею 48 цього Закону, а саме протоколу перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу.

Відповідач 10.07.2023 надіслав позивачу на офіційну електронну адресу повідомлення від 30.06.2023 № 48703/35/24-23 про розгляд справи про порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт 11.07.2023 о 11 год 00 хв у приміщенні Відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області (вул. Відінська, 8 (2 поверх), м. Рівне).

11.07.2023 за результатами розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт Відділом державного нагляду (контролю) у Рівненській області Державної служби України з безпеки на транспорті винесено постанову № 023828 про застосування адміністративного-господарського штрафу у розмірі 17000 грн за порушення статті 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", відповідальність за яке передбачена абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт"(а.с.13).

Позивач добровільно сплатив штраф у повному обсязі, що підтверджується платіжною інструкцією № 1232 від 21.09.2023(а.с. 12).

Не погоджуючись із постановою про застосування адміністративно-господарського штрафу та, вважаючи її протиправною позивач звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом.

Рішенням від 31.01.2025 Рівненський окружний адміністративний суд у справі № 460/301/24 позов задовільнив, визнав протиправною та скасував постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу № 023828 від 11.07.2023 (а.с.14-18).

Постановою від 16.07.2025 Восьмий апеляційний адміністративний суд постановив апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31 січня 2025 року у справі № 460/301/24 - без змін (а.с.19-22).

Ухвалою від 12.08.2025 Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31 січня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2025 року у справі №460/301/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю " МІО-АВТОТРАНС " до Державної служби України з безпеки на транспорті про скасування постанови (а.с. 23-25).

Позивач 03.09.2025, керуючись рекомендаціями сайту Відповідача (https://dsbt.gov.ua/biznesu/povernennia-pererakhuvannia-koshtiv-pry-oplati-shtrafu-napomylkovi-rekvizyty-nadmirnii-splati) у відповідності до положень Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року № 787, зареєстрованого Міністерством юстиції України 25.09.2013 року за № 1650/24182, направив Відповідачу заяву на бланку Відповідача на повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджету, відповідно до встановленої Порядком форми та додана копія платіжної інструкції № 6381 від 10.05.2022, яка підтверджує перерахування коштів до бюджету.

Відповідач відмовив позивачу у поверненні коштів, що підтверджується листом №8298/19/15-25 від 24.09.2025 року (а.с.9-10).

Відтак, враховуючи, набрання законної сили судовим рішенням адміністративного суду про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу ТОВ " МІО-АВТОТРАНС " звернулось до суду з позовом про стягнення коштів у розмірі 17 000 грн як таких, що утримуються у Державному бюджеті без достатньої правової підстави.

Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду справи по суті заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами гл.83 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, наслідком події; застосовуються також до вимог, зокрема, про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Як визначено статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17 та п.53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2023 у справі №910/5880/21).

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого ст.1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якої це відбулося.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі (аналогічний висновок викладений у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.08.2018 у справі №334/2517/16-ц та від 13.01.2021 у справі №539/3403/17 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.01.2021 у справі №910/16334/19).

Зобов`язання з повернення безпідставно набутого (збереженого) майна випливає із загальної для права заборони безпідставного збагачення: той, хто збагатився за рахунок іншого, без належної на те правової підстави зобов`язаний повернути предмет власного збагачення.

Права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 Цивільного кодексу України, у разі наявності речово-правових відносин безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 Цивільного кодексу України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Кондикційні зобов`язання виникають тоді, коли дії особи або події призводять до неправового результату у виді юридично безпідставного майнового блага, що перейшло до набувача та сприяло його безпідставному збагаченню.

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 01.04.2019 у справі №904/2444/18, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 23.01.2020 у справі №910/3395/19).

У випадках, передбачених ч. 3 ст. 1212 ЦК України, юридичним фактом, який породжує кондикційне зобов`язання, як правило, є рішення суду. Саме в момент набрання рішенням суду законної сили особа дізнається про володіння чужим майном без достатньої правової підстави і обов`язок повернути це майно іншій особі. У такій правовій ситуації суд у власному рішенні констатує безпідставність набуття особою майна та підтверджує відсутність юридичних підстав для його збереження такою особою надалі, а тому з моменту набрання ним законної сили особа в конкретному випадку достеменно може вважатися обізнаною про своє володіння чужим майном без достатньої правової підстави і обов`язок повернути майно іншій особі.

З матеріалів справи встановлено, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 31.01.2025 у справі №460/301/24, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.07.2025 позов задоволено у повному обсязі, визнано протиправною та скасовано постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу № 023828 від 11.07.2023 (а. с. 14-22).

Відповідач також звертався до суду касаційної інстанції, однак ухвалою від 12.08.2025 Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31 січня 2025 року (а.с.23-25).

Таким чином оскільки рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 31.01.2025 у справі №460/301/24 скасовано постанову Державної служби України з безпеки на транспорті № 023828 про застосування адміністративного-господарського штрафу у розмірі 17000 грн за порушення статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» як підставу стягнення відповідного штрафу, сплачені грошові кошти в розмірі 17 000 грн є такими, що зараховані до Державного бюджету України без відповідної правової підстави.

З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги відсутність доказів повернення позивачу з Державного бюджету України 17 000 грн, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог у вказаній частині.

Судова колегія звертає увагу, що позивач вказав відповідачем у справі щодо стягнення з Державного бюджету України коштів, які утримуються без достатньої правової підстави, орган державної влади - Державну службу України з безпеки на транспорті - не означає, що у спірних правовідносинах відповідальним суб`єктом є не держава, а саме цей орган.

Згідно пункту 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103, Державна служба України з безпеки на транспорті (надалі - Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр-міністра з відновлення України - Міністра розвитку громад, територій та інфраструктури (далі - Міністр) і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті. Одним із основних завдань Укртрансбезпеки є, зокрема, здійснення державного нагляду (контролю) за безпекою на автомобільному, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті.

У кондикційних спірних правовідносинах орган держави є представником її інтересів, а не суб`єктом владних повноважень, який здійснює щодо позивача публічно-владні управлінські функції. Останні він реалізував тоді, коли виніс постанову про застосування штрафу та забезпечив стягнення останнього до бюджету. Подальше намагання позивача повернути з Державного бюджету України відповідну суму, заявивши вимогу про її стягнення, не пов`язане з виконанням органами державної влади, зокрема Укртрансбезпекою, публічно-владних управлінських функцій щодо позивача.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні, у тому числі господарські, правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах. Інакше кажучи, органи державної влади, насправді, не діють як юридичні особи, навіть якщо вони формально наділені таким статусом, а діють від імені держави, що відповідає за своїми зобов`язаннями державним майном, яким наділяє, зокрема, її органи.

Публічно-правові відносини сторін цього спору припинилися у той момент, коли Восьмий апеляційний адміністративний суд 16 липня 2025 року у справі № 460/301/24 залишив без змін рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31.01.2025 у даній справі визнав протиправною та скасував постанову про застосування штрафу. Кошти, які позивач сплатив на виконання цієї постанови до бюджету як адміністративно-господарський штраф, стали такими, що знаходяться у бюджеті без достатньої правової підстави. Спірні правовідносини з приводу повернення відповідної суми стосуються захисту майнових прав позивача як суб`єкта господарювання. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду вважає, що вимога, яку заявив позивач, належить до юрисдикції господарського суду. З огляду на чинне правове регулювання правовідносини щодо повернення з бюджету коштів, які були сплачені як адміністративно-господарський штраф, але після скасування постанови про застосування штрафу знаходяться у бюджеті без достатньої правової підстави, не є публічно-правовими, а справи у спорах про стягнення цих коштів належать до юрисдикції господарських судів. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2023 у справі №910/5880/21).

Щодо доводів апелянта про те, що в даній справі порушено саме порядок повернення таких коштів, оскільки має здійснюватися з Державного бюджету України відповідно до присів частини другої статті 45 Бюджетного кодексу України та пунктів 3, 5 Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787. Однак, огляду на обставини справи, відсутні підстави вважати, що позивач сплатив кошти помилково чи штраф сплачено надміру, у розмірі більшому, ніж визначений у зазначеній постанові. В цій частині суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем було вчинено всі необхідні дії з метою захисту порушених своїх прав, в тому числі і звернення до адміністративного суду для оскарження протиправної постанови про притягнення до адміністративної відповідальності. Водночас, наявність передбаченого бюджетним законодавством механізму повернення коштів фактично встановлює певний порядок виконання рішень для органів Державної казначейської служби, однак не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про фактичне повернення коштів, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави, а тому доводи скаржника в цій частині визнаються безпідставними.

Судова колегія звертає увагу, що на момент сплати адміністративно-господарського штрафу юридична підстава для такого платежу існувала - була чинною постанова Відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу № 023828 від 11.07.2023. Тому не можна вважати, що позивач сплатив кошти помилково. Так само з огляду на обставини справи немає підстав вважати, що він сплатив штраф надміру, тобто у більшому розмірі, ніж визначений у зазначеній постанові. Надалі з огляду на набрання законної сили рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 31.01.2025 у справі №460/301/24 про визнання протиправною та скасування такої постанови відповідна юридична підстава відпала.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що Порядок повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787, застосовується до випадків помилково чи надміру зарахованих до бюджету коштів, однак, сума адміністративно-господарського штрафу, яку вніс до бюджету позивач, не є помилково чи надміру зарахованою, тому даний Порядок на спірні правовідносини не поширюється.

У силу приписів ч.1 ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як визначено статтею 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови від 11.07.2023 про застосування адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17 000 грн, які платник сплатив на виконання цієї постанови, знаходяться у Державному бюджеті України без достатньої правової підстави. Тому повернення таких коштів позивачу стосується захисту його майнових прав як суб`єкта господарювання, а вимога про стягнення цих коштів належить до юрисдикції господарського суду. Сума штрафу, перерахована до бюджету на підставі постанови про застосування такого стягнення, яку надалі визнав протиправною та скасував Рівненський окружний адміністративний суд рішенням від 31.01.2025 у справі №460/301/24, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.07.2025, стягується на користь платника згідно зі статтею 1212 ЦК України як безпідставно утримувана. На такі правовідносини приписи ЦК України про відшкодування шкоди та Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787 не поширюються.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та досліджені судом апеляційної інстанції в розумінні ст.73, 76-79, 86 ГПК України.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду Рівненської області від 05.11.2025 у справі № 918/932/25 відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Пунктом 2 частини першої статті 129 ГПК України визначено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на висновок щодо суті позовної вимоги, яку задовольнив суд першої інстанції, судові витрати (судовий збір), понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на відповідача в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Господарського суду Рівненської області від 05.11.2025 у справі № 918/932/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 05.11.2025 у справі № 918/932/25 залишити без змін.

3. Справу № 918/932/25 повернути до Господарського суду Рівненської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту в порядку, передбаченому главою 2 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "17" грудня 2025 р.

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Мельник О.В.