ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" листопада 2025 р. Справа№ 925/843/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сотнікова С.В.

суддів: Остапенка О.М.

Отрюха Б.В.

за участю секретаря судового засідання Макухи О.А.,

представника заявника адвоката Пашинського М.І.,

представника боржника адвоката Дегтярьова Д.Т.,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Шляхове будівництво Альтком

на ухвалу Господарського суду Черкаської області

від 08.09.2025 (повний текст складено 22.09.2025, суддя Боровик С.С.)

у справі №925/843/25

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю Юридична фірма Евріс

до Товариства з обмеженою відповідальністю Шляхове будівництво Альтком (код 32794511)

про банкрутство,

ВСТАНОВИВ:

17 липня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю Юридична фірма Евріс (далі заявник, ініціюючий кредитор) звернулось у господарський суд із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Шляхове будівництво Альтком (далі боржник), оскільки останнє не спроможне сплати борг в сумі 10163408,21 грн.

Ухвалою підготовчого засідання Господарського суду Черкаської області від 08.09.2025 відкрито провадження у справі № 925/843/25 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Шляхове будівництво Альтком; визнано грошові вимоги ініціюючого кредитора до боржника; введено мораторій на задоволення вимог кредиторі; введено процедуру розпорядження майном боржника; призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Панченка Романа Миколайовича.

Ухвала суду мотивована тим, що у боржника наявне грошове зобов`язання перед кредитором, строк виконання якого сплив на дату звернення кредитора до суду, відсутній між кредитором та боржником спір про право стосовно заявлених вимог, до підготовчого засідання суду вимоги кредитора боржником у повному обсязі не задоволені.

При цьому, суд першої інстанції відхилив клопотання боржника про залишення заяви без руху та надання строку заявнику для усунення недоліків його заяви (заявник не вказав інформацію про заінтересованість кредитора стосовно боржника), оскільки 03.09.2025 від представника ініціюючого кредитора надійшла заява, в якій повідомлено, що ТОВ Юридична фірма Евріс не являється заінтересованою особою стосовно боржника та не підпадає під визначення, викладене в абз. 6 ч. 1 ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства.

Також суд першої інстанції відхилив заперечення боржника про наявний між сторонами спір про право щодо вимог ініціюючого кредитора з огляду на те, що безспірність вимог ініціюючого кредитора за невиконаним боржником зобов`язанням зі сплати гонорару успіху за Генеральним договором про надання юридичних послуг №15-05/18 встановлена рішенням Господарського суду Донецької області від 26.02.2024 у справі №905/255/22, яке не було оскаржене в апеляційному порядку. Лише тільки після подання заяви кредитора про відкриття провадження у справі про банкрутство боржник звернувся із позовом з метою захисту свого майнового права, а відповідно до правової позиції Верховного Суду, задля уникнення зловживання боржником своїми правами і створення спору заради спору, спрямованого на ухилення від відкриття провадження у справі про банкрутство, необхідною умовою оспорення в судовому порядку вимог ініціюючого кредитора є те, що таке оспорення має відбуватись до подання заяви кредитора про відкриття провадження у справі про банкрутство (постанови КГС ВС від 02.08.2023 у справі № 910/4288/22, від 24.11.2021 у справі № 910/16246/18, від 23.04.2025 у справі №921/471/24, від 14.08.2025 у справі 902/1325/24, від 15.01.2025 у справі №909/291/23). Тобто, звернення боржника з відповідним позовом до Господарського суду міста Києва після подання заяви кредитора про відкриття провадження у справі про банкрутство не свідчить про наявність спору про право відповідно до ст.39 Кодексу України з процедур банкрутства. Також, суд першої інстанції зазначив, що ініціюючий кредитор направляв 04.05.2020 рахунок-фактуру №04/05-1 на оплату гонорару успіху, за наслідком цього 22.06.2020 боржник сплатив частину суми гонорару успіху (3 000 000 грн), що свідчить про конклюдентні дії боржника з добровільної сплати частини гонорару успіху за виконання ТОВ Юридична фірма Евріс своїх зобов`язань за Генеральним договором та не оспорював пункт 9 Додаткової угоди №1 від 12.12.2018 до Генерального договору, а зобов`язання зі сплати гонорару успіху виникли до початку збройної агресії проти України в червені 2020 року.

Крім того, суд першої інстанції відхилив посилання боржника на те, що заборгованість не задоволена внаслідок збройної агресії РФ проти України, оскільки у боржника наявні у власності (володінні, користуванні та розпорядженні) 51 одиниця спецтехніки та 87 одиниць транспортних засобів, тобто у боржника наявний єдиний майновий комплекс відповідно до ст.191 ЦК України, а боржник продовжує здійснювати господарську діяльність і після повномасштабного вторгнення РФ на територію України.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, боржник звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Черкаської області від 08.09.2025 у справі №925/843/25 про відкриття провадження у справі про банкрутство та постановити нове рішення постанову про відмову у відкритті провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Шляхове будівництво Альтком.

В основу доводів апеляційної скарги покладені висновки про те, що суд першої інстанції порушив право боржника бути почутим судом, оскільки не забезпечив участь представника в судовому засіданні в режимі відеоконференції, не розглянув клопотання про відкладення підготовчого засідання, у разі виникнення технічних проблем, у т.ч. відсутності технічних можливостей у суду для проведення відеоконференції.

Суд першої інстанції в порушення норм процесуального права не застосував процесуальні наслідки до заяви ініціюючого кредитора у вигляді залишення без руху, оскільки така заява не містила інформації про заінтересованість кредитора стосовно боржника.

Окрім того, боржник вважає, що суд першої інстанції не застосував норми матеріального права, які містяться у ч. 6 ст. 39 КУзПБ про наявність спору про право між сторонами, а саме спір щодо суперечності умови про гонорар успіху положенням п. 6 ч. 1 ст. 3 ч. 1 ст. 526, ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України та ч. 1 ст. 193 ГК України. Цей спір розглядається в межах справи №910/10902/25, що згідно з ч. 6 ст. 39 КУзПБ є підставою для відмови у відкритті провадження у справі №925/843/25.

Також, боржник зазначив, що суд першої інстанції не застосував норми права, яка міститься у п. 1-6 розділу Прикінцеві та перехідні положення КУзПБ (імперативна заборона відкриття проваджень у справах, де вимоги кредитора не задоволені внаслідок збройної агресії проти України).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.10.2025 відкрито апеляційне провадження у справі №925/843/25, розгляд справи призначено в судовому засіданні 04.11.2025.

Заявник подав відзив, в якому просив залишити апеляційну скаргу ТОВ без задоволення, а ухвалу Господарського суду Черкаської області від 08.09.2025 у справі №925/843/25 - без змін. У відзиві ініціюючий кредитор погодився із висновками суду першої інстанції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.11.2025 відкладено розгляд справи на 25.11.2025.

В судовому засіданні 25.11.2025 суд проголосив скорочену постанову (вступну та резолютивну частини).

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Провадження у справах про банкрутство регулюється Кодексом України з процедур банкрутства (далі КУзПБ), Господарським процесуальним кодексом України (далі ГПК України), іншими законодавчими актами України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи, у боржника перед ініціюючим кредитором існує заборгованість в сумі 10163408,21 грн, яка підтверджена рішенням Господарського суду Донецької області від 26.02.2024 у справі №905/255/22.

Ініціюючий кредитор 17 липня 2025 року звернувся із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство боржника.

Відповідно до ч. 3 ст. 34 КУзПБ заява кредитора, крім відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, повинна містити відомості про розмір вимог кредитора до боржника із зазначенням окремо розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає сплаті, а також інформацію про заінтересованість кредитора стосовно боржника.

В порушення зазначеної норми ініціюючий кредитор у заяві не надав інформацію про заінтересованість кредитора стосовно боржника.

Згідно з ч. 3 ст. 37 КУзПБ господарський суд залишає без руху заяву про відкриття провадження у справі з підстав, передбачених статтею 174 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням вимог цього Кодексу.

Належить погодитись із доводами апеляційної скарги, що єдиним процесуальним наслідком при наявності недоліків у заяві кредитора є залишення без руху такої заяви. При цьому, положення ст. 34 КУзПБ не передбачають виправлення недоліків заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство шляхом подання додаткових заяв. Такі недоліки мають бути зазначені в ухвалі суду, на підставі якої заявнику належить їх усунути шляхом приведення заяви у відповідність до вимог процесуального закону та у спосіб визначений судом.

Отже, колегія суддів приймає доводи апеляційної скарги, що місцевий господарський суд не врахував факт невідповідності заяви кредитора про відкриття провадження у справі про банкрутство вимогам статті 34 КУзПБ, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про призначення підготовчого засідання у справі за вказаною заявою та розглянув її по суті.

Водночас слід визнати помилковими висновки суду першої інстанції про те, що недоліки заяви були усунуті шляхом подання заявником 03.09.2025 інформації про заінтересованість. Оскільки ці відомості були надані вже після прийняття заяви до розгляду та призначення підготовчого засідання, такі процесуальні дії порушують право боржника на подання заперечень проти доводів кредитора в цій частині.

Як вбачається з матеріалів справи, до підготовчого засідання боржник повідомив суд, що звернувся в Господарський суд міста Києва (справа №910/10902/25, провадження у якій відкрито 08.09.2025) із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Юридична фірма Евріс про визнання недійсним пункту 9 Додаткової угоди № 1 від 12.12.2018 до Генерального договору про надання юридичних послуг № 15-05/18 від 12.12.2018, тобто умови договору, на підставі якого заявлені грошові вимоги до боржника. При цьому, у відзиві боржник послідовно заперечує висунуті ініціюючим кредитором вимоги саме з підстав суперечності пункту 9 додаткової угоди № 1 вимогам цивільного законодавства, на підставі якої сформована та заявлена кредиторська заборгованість.

Відповідно до першого абзацу ч. 6 ст. 39 КУзПБ господарський суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо вимоги кредитора свідчать про наявність спору про право, який підлягає вирішенню у порядку позовного провадження.

Суд першої інстанції, відхиляючи доводи відзиву боржника про наявність спору про право, помилково не врахував дійсну природу гонорару успіху, його специфіку.

Заінтересовані особи стосовно боржника - особи, з якими чи на користь яких боржник вчиняв правочини з відчуження майна боржника, які не відповідають критеріям розумності (економічної доцільності, наявності ділової мети) та добросовісності (частина перша статті 1 КУзПБ).

Як обґрунтовано зазначив боржник, очевидно, що гонорар успіху в розмірі 14,3 млн грн (при ціні послуг в сумі 3,4 млн грн, тобто в чотири рази більше) не відповідає критеріям розумності (економічної доцільності, наявності ділової мети).

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 25 та 31 постанови від 13.07.2022 у справі №363/1834/17 (№14-53цс21) виснувала, що сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення.

З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства.

Як зазначив боржник у відзиві, він вважає, що умова договору про гонорар успіху є недійсною підставі ч. 1 ст. 215 та ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), оскільки вона суперечить:

1) ч. 1 ст. 901 та ч. 1 ст. 903 ЦК України, що виявляється у покладенні на позивача обов`язку подвійної оплати одних і тих же послуг;

2) ч. 1 ст. 526 ЦК України та ч. 1 ст. 193 ГК України, який був чинним під час укладення Договору, оскільки здійснення додаткової оплати (у т.ч. у формі гонорару успіху) у разі належного виконання договору, суперечить принципу належності виконання зобов`язання;

3) п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, що виявляється у порушенні засади справедливості, а саме спірна умова призводить: до дисбалансу прав та обов`язків сторін; відсутності еквівалентності між обсягом послуг їх характеру та розміром їх оплати; до надмірного та неоправданного збагачення відповідача;

4) п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, що виявляється у порушенні засади розумності в частині: перевищення в чотири рази суми оплати за послуги; не відповідності ринковим умовам на аналогічні послуги; встановленні "гонорару успіху" без наявності спору з третіми особами, без реалізації змагальності.

З метою захисту свого майнового права, боржник звернувся за судовим захистом на підставі ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України у Господарський суд міста Києва.

У справі № 910/10902/25 судом розглядається позовна заява боржника до кредитора про визнання недійсним окремого положення додаткової угоди.

Стаття 216 ЦК України встановлені правові наслідки недійсності правочину. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Таким чином, визнання в судовому порядку пункту 9 Додаткової угоди №1 недійсним зумовить відсутність у ініціюючого кредитора грошового зобов`язання (боргу) у повному обсязі.

З огляду на викладене, до моменту набрання законної сили рішенням у справі №910/10902/25 наявна обставина спірності грошового зобов`язання (боргу) ініціюючого кредитора.

Верховний Суд у постанові від 24.11.2021 у справі №902/560/20 зробив висновки щодо застосування презумпції правомірності правочину та оспорювання правочину, на підставі якого виникло грошове зобов`язання ініціюючого кредитора.

У вищезгаданій справі скаржник посилався на наявність судової справи в межах якої оспорюється правочин, на підставі якого виникло грошове зобов`язання ініціюючого кредитора.

Верховний Суд зазначив, що вказані доводи апеляційної скарги не були прийняті судом апеляційної інстанції з посилання на встановлену у статті 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, зважаючи на відсутність доказів недійсності договору про відступлення права вимоги від 02.04.2020.

Верховний Суд вважав, що посилання апеляційного суду в даному конкретному випадку лише на положення статті 204 ЦК України є недоречними, зважаючи на положення спеціального закону - частини шостої статті 39 КУзПБ, відповідно до якої вимоги кредитора, що свідчать про наявність спору про право, який підлягає вирішенню у порядку позовного провадження, є перешкодою для відкриття провадження у цій справі.

При цьому, Верховний Суд зауважив, що під час проведення підготовчого засідання у суду відсутня можливість вирішення такого спору про право (у даному випадку щодо правомірності правочину), що в свою чергу пов`язано з особливостями позовного провадження, як то пред`явлення позову, можливості подання зустрічного позову, складу учасників справи у позовному провадженні, прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, а також диспозитивністю господарського судочинства тощо.

Спір про право це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом.

Отже, під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права, який є суттю суперечності, конфлікту, протиборства сторін.

Поняття спору про право має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Тому, вирішуючи питання чи свідчить вимога кредитора про наявність спору про право, слід враховувати, що спір про право виникає з матеріальних правовідносин і характеризується наявністю розбіжностей (суперечностей) між суб`єктами правовідносин з приводу їх прав та обов`язків та неможливістю їх здійснення без усунення перешкод в судовому порядку. Спір про право може мати місце також у випадку, коли на шляху здійснення особою захисту права виникають перешкоди, які можуть бути усунуті за допомогою суду.

Таким чином, спір про право пов`язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також не доведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права.

Відтак, якщо у підготовчому засіданні буде з`ясовано, що між ініціюючим кредитором та боржником існують суперечки з приводу їх прав та обов`язків, що вочевидь ставить під сумнів вимогу кредитора, і їх вирішення можливе виключно шляхом встановлення об`єктивної істини, що, у свою чергу, покладає на суд обов`язок вжити всіх визначених законом заходів до всебічного, повного та об`єктивного з`ясування дійсних прав і обов`язків сторін, у тому числі із застосуванням інституту доказів і доказування, що притаманно саме для справ позовного провадження, господарський суд відмовляє у відкритті провадження у справі про банкрутство.

Законодавство не містить переліку будь-яких критеріїв для висновку про існування спору про право, тому в кожному конкретному випадку в залежності від змісту правовідносин суд повинен оцінити форму вираження відповідної незгоди учасників провадження на предмет існування такого спору.

Суд першої інстанції, відхиляючи доводи боржника, вказав, що звернення боржника з відповідним позовом до Господарського суду міста Києва мало місце після подання заяви кредитора про відкриття провадження у справі про банкрутство, а як наслідок цей позов не свідчить про наявність спору про право.

Також, суд першої інстанції посилався не те, що боржник не оскаржив рішення суду про стягнення боргу та частково сплатив пред`явлену до оплати вимогу ініціюючого кредитора.

Водночас, суд першої інстанції, не врахував, що боржник посилається не тільки на обставину звернення до суду з позовом, а на певну сукупність умов, а саме:

1) дійсну природу гонорару успіху, його специфіку у договірних відносинах (це не оплата за надані послуги, виконанні роботи або отримані товари);

2) створення кредитором значної суми кредиторських вимог для доведення боржника до банкрутства, оскільки послуги оплачені боржником в повному обсязі;

3) в судовому порядку оспорюється саме умова про гонорар успіху, а не договір в цілому, боржник не заперечує дійсність договору та свій обов`язок оплатити отримані послуги, який він виконав у повному обсязі.

Таким чином, матеріали справи свідчать, що доводи боржника, викладені як у відзиві так і в апеляційній скарзі, щодо існування на дату проведення підготовчого засідання невирішених суперечностей між кредитором та боржником з приводу їх прав та обов`язків, підтверджуються, а судом першої інстанції беззаперечно не встановлено відсутності спору про право щодо вимог ініціюючого кредитора, як необхідної передумови для відкриття провадження у справі про банкрутство боржника. Встановлення відсутності спору про право щодо вимог ініціюючого кредитора є обов`язковою умовою для відкриття провадження у справі про банкрутство боржника.

Без дослідження і з`ясування наведених вище обставин ухвалу про відкриття провадження у справі про банкрутство не можна вважати правомірною та обґрунтованою.

Таким чином, суд першої інстанції порушив норму процесуального права, яка міститься у першому абзаці ч. 6 ст. 39 КУзПБ, що виявилося у тому, що провадження у справі про банкрутство було відкрито, незважаючи на наявність спору про право.

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 39 КУзПБ за результатами розгляду заяви про відкриття провадження у справі та відзиву боржника господарський суд постановляє ухвалу про:

відкриття провадження у справі;

відмову у відкритті провадження у справі.

Господарський суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо:

вимоги кредитора свідчать про наявність спору про право, який підлягає вирішенню у порядку позовного провадження;

вимоги кредитора (кредиторів) задоволені боржником у повному обсязі до підготовчого засідання суду.

Додаткові підстави для відмови у відкритті провадження у справі про банкрутство визначені у п.1-6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства.

Відповідно до абз. 9 п.1-6 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ тимчасово, під час дії воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, а також протягом шести місяців після його припинення чи скасування господарський суд відмовляє у відкритті провадження у справі про банкрутство за заявою кредитора, якщо боржник до проведення підготовчого засідання доведе господарському суду, що вимоги кредитора (кредиторів) не задоволені внаслідок збройної агресії проти України, у тому числі через перебування єдиного майнового комплексу боржника на територіях, на яких ведуться (велися) бойові дії, або на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях відповідно до переліку, затвердженого центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику з питань тимчасово окупованих територій.

Матеріалами справи підтверджується, а сторонами не заперечується, що значні активи боржника будівельна техніка, нерухоме та інше рухоме майно, було втрачене на території Київської та Запорізької області, на який ведуться (велися) бойові дії, та на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях Запорізької області, визначення яких наведено у наказі Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 (зі змінами).

При цьому, у висновку експертів №КОМПЛ-03/08-23 за результатами проведення комплексної судової транспортно-товарознавчої, товарознавчої, оціночно-будівельної та економічної експертизи, складеного 29.08.2023, вказано, що боржник втратив 44 одиниці транспортних засобів (сторінки висновку експертів 23-27), 71 одиниця спеціальної техніки (сторінки висновку експертів 27-34). Розмір завданої шкоди у зв`язку із втратою:

транспортних засобів та спеціальної техніки внаслідок збройної агресії РФ складає 310 436 639,28 грн (сторінка висновку експертів 70);

іншого рухомого майна (сторінка висновку експертів 96) 84 839 016,48 грн;

нерухомого майна (сторінки висновку експертів 150-152) 44 634 283,10 грн.

Відповідно до висновку експертів розмір упущеної вигоди на дату їх завдання складає 5 736 022 000 грн.

Крім того, боржник уклав зі Службою автомобільних доріг у Запорізькій області були низку договорів, які не були виконанні через збройну агресію РФ проти України та окупацію частини Запорізької області:

1) №417-21 від 27.12.2021 щодо поточного середнього ремонту автомобільної дороги загального користування державного значення Т-08-21 /Н-30/ - Приморськ на ділянці км 0+000 км 35+737, Запорізька область, сума договору 1 151 595 000 грн;

2) №401-22 від 09.02.2022 щодо поточного середнього ремонту автомобільної дороги загального користування державного значення Т-08-14 /Т-04-08/ - Омельник - Гуляйполе на ділянці км 0+000 км 26+995, Запорізька область, сума договору 990 168 000 грн;

3) №402-22 від 09.02.2022 щодо поточного середнього ремонту автомобільної дороги загального користування державного значення Т-04-01 Дніпро - Васильківка - Покровське - Гуляйполе - Пологи - Мелітополь на ділянці км 242 + 381 - км 246 + 839, км 251 + 716 км 269 + 759, Запорізька область, сума договору 839 300 340 грн;

4) 403-22 від 09.02.2022 щодо поточного середнього ремонту автомобільної дороги загального користування державного значення Т-08-11 Веселе - /М-18/ на ділянці км 20+724 км 36+749, Запорізька область, сума договору 481 026 300 грн.

Боржник станом на початок збройної агресії мало трудові ресурси, завдяки яким було би можливо виконання зазначених договорів. Зокрема, у Запорізькій області (яка в подальшому була окупована) станом на 01.01.2022 працювало 367 працівників. Боржник станом на початок збройної агресії мав у власності нерухоме майно в Запорізької області (окупована частина) для використання в господарській діяльності (зберігання спеціальної техніки, транспортних засобів, будівельних матеріалів тощо), належним чином оформлені договори оренди земельних ділянок. Втім, нерухоме майно, що належало боржнику, було знищено, а транспортні засоби та інші основні засоби опинилися на тимчасово окупованій території або були захоплені внаслідок збройної агресії.

Тобто, внаслідок збройної агресії РФ проти України господарська діяльність боржника стала неможливою на окупованих територіях, його майно або знищене, або захоплене та перебуває на тимчасово окупованій території. А такі обставини беззаперечно унеможливлюють (суттєво утруднюють) задоволення вимог ініціюючого кредитора із застосуванням судових процедур банкрутства як станом на дату звернення до господарського суду так і станом на дату проведення підготовчого засідання.

Відхиляючи доводи боржника, суд першої інстанції вказав, що зобов`язання боржника зі сплати гонорару успіху виникли до початку збройної агресії проти України в червні 2020 року, у боржника наявні у користуванні 51 одиниця спецтехніки та 87 одиниць транспортних засобів, що свідчить про наявність єдиний майновий комплексу відповідно до ст. 191 ЦК України, а у фінансовій звітності за 2024 рік (Звіт про фінансові результати Форма №2) у рядку 2000 Чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) зазначено наступне: дохід боржника за 2024 рік склав 2 479 376 000 грн, дохід боржника за 2023 рік склав 1 239 450 000 грн.

Такі висновки не повною мірою відповідають фактичним обставинам справи. Згідно з фінансовою звітністю (Звітом про фінансові результати за 2024 рік), чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) склав 2 479 376 тис. грн. При цьому валовий прибуток становив 278 236 тис. грн, витрати 3 221 707 тис. грн. Фінансовий результат є від`ємним: збиток склав 2 715 678 тис. грн, а чистий фінансовий результат становить 2 876 206 тис. грн збитку.

Отже, боржник хоч і веде господарську діяльність, втім за результатами попереднього року отримав суттєві збитки 2876 млн грн, які в тому числі пов`язані збройною агресією РФ проти України.

Таким чином, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування норми абз. 9 п.1-6 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ з огляду на виникнення кредиторської заборгованості до виникнення обставин, пов`язаних із збройною агресією РФ, оскільки конструкція зазначеної норми не містить вказівки на термін виникнення відповідних вимог кредитора, а лише визначає обставини, які призвели та унеможливлюють виконання боржником своїх зобов`язань перед кредитором (кредиторами) внаслідок збройної агресії РФ проти України або перебування єдиного майнового комплексу боржника на окупованих територіях.

Місцевий господарський суд, відкриваючи провадження у даній справі неправильно застосував наведену вище норму Кодексу України з процедур банкрутства, що призвело до помилкового висновку про відсутність підстав для відмови у відкритті провадження у справі про банкрутство.

За таких обставин, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Шляхове будівництво Альтком належить задовольнити, ухвалу Господарського суду Черкаської області від 08.09.2025 скасувати та відмовити у відкритті провадження у справі про банкрутство за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю Юридична фірма Евріс.

Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 277, 282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Шляхове будівництво Альтком задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду Черкаської області від 08.09.2025 у справі № 925/843/25 скасувати.

3. Прийняти нове рішення.

4. Відмовити у відкритті провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Шляхове будівництво Альтком.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у строки, встановлені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова підписана 19.12.2025.

Головуючий суддя С.В. Сотніков

Судді О.М. Остапенко

Б.В. Отрюх