ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року м. ОдесаСправа № 916/5388/24
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Принцевської Н.М.;

суддів: Савицького Я.Ф., Ярош А.І.;

Секретар судового засідання (за дорученням головуючої судді): Романенко Д.С.;

За участю представників сторін:

Від Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області - Грошева К.О.;

Від Товариства з обмеженою відповідальністю "Красний рибак" - Волочнюк О.С.;

Від Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області та Товариства з обмеженою відповідальністю "Красний рибак"

на рішення Господарського суду Одеської області від 01.05.2025 (повний текст складено та підписано 12.05.2025)

по справі №916/5388/24

за позовом Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області

до відповідачів:

- Товариства з обмеженою відповідальністю "Красний рибак"

- Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області

про визнання недійним та скасування державного акту, повернення земельної ділянки,

(суддя першої інстанції: Петров В.С., дата та місце ухвалення рішення: 01.05.2025, Господарський суд Одеської області, м. Одеса, пр-т Шевченка,29).

Маяківська сільська рада Одеського району Одеської області звернулася до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Красний рибак" та Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про:

1) визнання недійсним та скасування Державного акту на право постійного користування землею серії І-ОД № 000020 від 10 липня 1997 року, який видано Рибогосподарському аграрно-колективному підприємству "Красний рибак" Краснокосянською сільською радою народних депутатів Білгород-Дністровського району Одеської області;

2) зобов`язання ТОВ "Красний рибак" повернути Маяківській сільській раді Одеського району Одеської області земельну ділянку загальною площею 32,0756 га із земель сільськогосподарського призначення (кадастровий номер :01:001:0113) за адресою: Одеська область, Одеський район, с. Удобне.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 № 720-р визначено адміністративні центри та затверджено території територіальних громад Одеської області. На підставі цього розпорядження до складу Маяківської сільської громади Одеського району включено територію Удобненської громади Білгород-Дністровського району, що створило необхідність інвентаризації окремих земельних ділянок.

Відповідно до рішення 66 сесії VIII скликання Маяківської сільської ради від 22.01.2024 № 66/32-VIII затверджено технічну документацію із землеустрою для ведення особистого селянського господарства загальною площею 32,0756 га (кадастровий номер :01:001:0113) у с. Удобне. Ділянка належить Маяківській громаді та фактично з`єднує село Удобне з іншими територіями громади.

З адвокатського запиту адвоката Тимченка М.М. від 12.02.2024 стало відомо про наявність у ТОВ "Красний рибак" Державного акту на право постійного користування землею серії І-ОД № 000020 від 10.07.1997, на підставі якого надано у постійне користування земельну ділянку у розмірі 576,3 га для сільськогосподарського виробництва відповідно до рішення Краснокосянської сільської Ради народних депутатів від 09.04.1997 № 12 сесія III скликання, акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 40.

З означеного адвокатського запиту вбачається, що у 2023 році ТОВ "Красний рибак" розробило технічну документацію на земельну ділянку 34,3507 га на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії І-ОД № 000020 від 10.07.1997, а 05.02.2024 згідно з рішенням № PB-024 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру державним кадастровим реєстратором Відділу № 1 Управління надання адміністративних послуг Головного управління надання адміністративних послуг Головного управління

Держгеокадастру у Сумській області прийнято рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру з підстав перетину ділянок з ділянкою :01:001:0112 площа співпадає на 0,0012; перетин ділянок з ділянкою :01:001:0113 площа співпадає на 80,8346.

Таким чином, як зазначив Позивач, земельна ділянка площею 34,3507 га є частиною земельної ділянки 576,3 га, на яку виданий Державний акт на право постійного користування землею серії І-ОД № 000020 від 10.07.1997.

Разом з тим, Позивач стверджував, рішенням Білгород-Дністровської районної ради народних депутатів № 137-XXI від 30.01.1992 "Про затвердження проектів формування території та встановлення меж сільських та селищних рад народних депутатів" затверджено проекти формування територій та встановлено межі сільських і селищних рад народних депутатів Білгород-Дністровського району Одеської області та відповідно до проекту формування територій та встановлення меж сільських, селищних та районних рад Білгород-Дністровського району Одеської області, земельна ділянка, що нині має кадастровий номер :016001:0113, розташована в адміністративних межах Білгород-Дністровського району за межами населених пунктів та не входить до меж Краснокосянської сільської ради. Крім того, земельна ділянка загальною площею 32,0756 га (нині має кадастровий номер :01:001:0113) за адресою: Одеська область, Одеський район, с. Удобне, не входила до складу Краснокосянської сільської ради, з огляду на що повноважень розпоряджатися вказаною земельною ділянкою та видавати Державний акт на право постійного користування землею на вказану земельну ділянку чи земельну ділянку, до якої б увійшла земельна ділянка загальною площею 32,0756 га за адресою: Одеська область, Одеський район, с. Удобне (нині кадастровий номер :01:001:0113) Краснокосянська сільська рада не мала. Таким чином, на переконання Позивача, земельна ділянка, що нині має кадастровий номер :016001:0113, ніколи не входила ні до складу Краснокосянської сільської ради, ні до Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області.

Позивач вважає, що Державний акт на право постійного користування землею серії 1-ОД № 000020 не міг бути виданий на земельну ділянку, яка, по-перше, знаходилася за межами Краснокосянської сільської ради, тобто розпорядження вказаною земельною ділянкою було поза межами компетенції Краснокосянської сільської ради народних депутатів, по- друге, на земельну ділянку більшого розміру, ніж передбачало відповідне рішення Краснокосянської сільської Ради народних депутатів.

Як вказував Позивач, наразі земельна загальною площею 32,0756 га (кадастровий номер :01:001:0113) за адресою: Одеська область, Одеський район, с. Удобне, що належить Маяківській сільській територіальні громаді, однак фактично перебуває у користування ТОВ "Красний Рибак" за відсутності надання ТОВ "Красний Рибак" такого дозволу та оформлення відповідних правовстановлюючих документів за рішенням Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 01.05.2025 у даній справі у задоволенні позову Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Красний рибак" та Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання недійним та скасування державного акту, повернення земельної ділянки відмовлено.

Суд першої інстанції у своєму рішенні встановив, що відповідно до рішення Краснокосянської сільської ради народних депутатів ІІ сесії ІІІ скликання від 09 квітня 1997 року № 12 Рибогосподарське аграрно-колективне підприємство "Красний рибак" отримало в постійне користування земельний наділ загальною площею 531,8 га, а на підставі Державного акту на право постійного користування землею від 10.07.1997 № І-ОД № 000020 йому передана земельна ділянка площею 576,3 га, що перевищує площу, передбачену рішенням сільської ради. Таким чином, місцевий господарський суд погодився з доводами Позивача щодо перевищення площі земельної ділянки, проте не прийняв до уваги його твердження про розпорядження землею поза межами компетенції Краснокосянської сільської ради, оскільки рішенням № 12 земельний наділ переданий саме на території цієї ради.

Суд першої інстанції зазначив, що земельна ділянка загальною площею 32,0756 га (кадастровий номер :01:001:0113) за адресою: Одеська область, Одеський район, с. Удобне, належала до складу Удобненської сільської ради та не входила до меж Краснокосянської сільської ради. Водночас Відповідачі не надали жодних доказів, які б підтверджували належність цієї ділянки Краснокосянській сільській раді.

Місцевий господарський суд виснував, що Позивач є власником спірної земельної ділянки, зареєстрованої за Маяківською сільською територіальною громадою, і має право на захист свого майна шляхом звернення до суду з віндикаційним позовом, тобто вимогою повернення майна з чужого незаконного володіння.

Також суд першої інстанції наголосив, що обраний Позивачем спосіб захисту права власності відповідає речово-правовій природі спірних правовідносин, оскільки сторони не перебували у договірних відносинах стосовно спірної земельної ділянки.

Суд також констатував, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним, а особа, за якою зареєстроване право, визнається фактичним володільцем майна.

Оцінюючи докази в сукупності та керуючись принципом "вірогідність доказів", суд дійшов висновку, що докази, надані Позивачем, є більш вірогідними, ніж докази, надані Відповідачем, а отже Відповідач неправомірно користується частиною земельної ділянки Позивача, а наявні обставини право власності Позивача, вибуття майна з його володіння, перебування його в натурі у Відповідача підтверджують законність вимог Позивача про повернення майна.

Суд також зазначив, що станом на дату розгляду справи державна реєстрація земельної ділянки Позивача ще не скасована, а рішення по іншій справі щодо скасування реєстрації не набрало законної сили і оскаржується в апеляційному порядку. Тому спірна земельна ділянка відноситься до земель Маяківської сільської територіальної громади, і Відповідач не має права на її використання.

Господарський суд у своєму рішенні зазначив, що способом захисту, який втручається у право на майно, щодо якого немає спору, не може бути визнано належним. Визнання недійсним та скасування державного акту на право постійного користування землею призведе до позбавлення ТОВ "Красний рибак" права користування не лише спірною частиною земельної ділянки, а й тією частиною, правомірність надання якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним.

Враховуючи викладене, суд відмовив у задоволенні позовної вимоги Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області про визнання недійсним та скасування Державного акту серії І-ОД № 000020 від 10 липня 1997 року, виданого Рибогосподарському аграрно-колективному підприємству "Красний рибак".

Також місцевий господарський суд виснував, що позов Маяківської сільської ради щодо зобов`язання ТОВ "Красний рибак" повернути земельну ділянку площею 32,0756 га із земель сільськогосподарського призначення є обґрунтованим.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Попри встановлений судом факт порушення прав Маяківської сільської ради щодо спірної земельної ділянки, суд зазначив, що до даних правовідносин застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки. Суд відхилив твердження Позивача про те, що про порушення права стало відомо лише у 2024 році, оскільки Маяківська сільська рада є правонаступником Удобненської територіальної громади, а власник земельної ділянки був обізнаний про її використання Відповідачем протягом останніх 27 років. Спираючись на практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, суд наголосив на принципі правової визначеності та рівності всіх суб`єктів права: територіальні громади не можуть мати дискримінаційних переваг у питаннях строків давності порівняно з приватними особами. Враховуючи, що строк звернення до суду сплинув ще у 2000 році, а позов було подано лише у грудні 2024 року, суд визнав пропуск строку позовної давності самостійною підставою для відмови у захисті порушеного права.

Не погоджуючись з таким рішенням 02.06.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Красний рибак" на рішення Господарського суду Одеської області від 01.05.2025 по справі №916/5388/24.

У зазначеній скарзі Відповідач-1 просить змінити мотивувальну частину оскаржуваного рішення, вказавши, що позовна вимога Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області про зобов`язання ТОВ "Красний рибак" повернути Маяківській сільській раді Одеського району Одеської області земельну ділянку загальною площею 32,0756 га із земель сільськогосподарського призначення (кадастровий номер :01:001:0113) за адресою: Одеська область, Одеський район, с. Удобне, є необґрунтованою та не відповідає вимогам чинного законодавства і фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим не підлягає задоволенню.

На переконання Апелянта він має право на користування земельною ділянкою площею 576,3 га, що розташована на території Краснокосянської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області на підставі Державного акту на право користування землею від « 10» липня 1997 року, як правонаступник Рибогосподарського аграрного колективного підприємства "Красний Рибак".

Також Відповідач-1 стверджує, що землекористування за вказаним актом записано в державну книгу реєстрації землекористувань за № 40 від 10.07.1997. Землю РАКП "Красний Рибак" було надано в межах згідно з планом землекористування.

Відповідач-1 зазначає, що постановою Одеського апеляційного господарського суду від 24.09.2013 по справі № 5017/2636/2012, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 03.12.2023, було визнано за ним право користування земельною ділянкою площею 576,3 га, відповідно до державного акту на право постійного користування землею І-ОД № 000020 від 10.07.1997.

На переконання Товариства з обмеженою відповідальністю "Красний рибак" задоволення позовних вимог про визнання цього акта недійсним призвело б до правової колізії, за якої одним судовим рішенням право користування визнається, а іншим скасовується. Крім того, суд першої інстанції не врахував обставину розміщення та реєстрації на спірній земельній ділянці нерухомого майна Відповідача.

За таких умов оскаржуване рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 277 Господарського процесуального кодексу України є підставою для його зміни.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.06.2025 відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Красний рибак" на рішення Господарського суду Одеської області від 01.05.2025 по справі №916/5388/24 до надходження матеріалів справи з суду першої інстанції; витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали справи №916/5388/24.

04.06.2025 Позивач також звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 01.05.2025 у справі № 916/5388/24 та ухвалити нове рішення, яким задовільнити у повному обсязі позовні вимоги Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Красний рибак" та Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання недійним та скасування державного акту, повернення земельної ділянки.

На переконання Позивача рішення Господарського суду Одеської області від 01.05.2025 є незаконним та необґрунтованим у зв`язку з неправильним встановленням обставин, які мають значення для справи, невідповідності деяких висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції встановленим обставинам справ, неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції, дійшов хибного висновку, відхиливши твердження Позивача стосовно того, що розпорядження вказаною земельною ділянкою було поза межами компетенції Краснокосянської сільської Ради народних депутатів, оскільки, як встановлено було встановлено судом, відповідно до рішення Краснокосянської сільської ради народних депутатів ІІ сесії ІІІ скликання від 09 квітня 1997 року № 12 РАКП Красний рибак передано в постійне користування земельний наділ саме загальною площею 531,8 га.

В той же час, фактично за Державним актом на право постійного користування землею від 10.07.1997 № І-ОД № 000020 Краснокосянська сільська рада передала ТОВ "Красний Рибак" (РАКП "Красний Рибак") земельну ділянку розміром 576,3 га, а не 531,8 га

Також Позивач у своїй скарзі наголошує на об`єктивній неможливості дізнатися про вказане порушення раніше 13 лютого 2024 року, оскільки Державний земельний кадастр та вся існуюча землевпорядна документація за період з 1992 по 2011 роки не містили жодної графічної чи текстової інформації про приналежність спірної ділянки Відповідачу. Інформація про фактичне накладання меж була відображена виключно у Плані зовнішніх меж землекористування, що є непублічною складовою Державного акту 1997 року, копію якого Позивач отримав лише у відповідь на адвокатський запит у лютому 2024 року. Таким чином, Апелянт вважає, що оскільки правопорушення було прихованим від публічного доступу та не могло бути виявлено за допомогою стандартних засобів моніторингу земельних відносин, строк позовної давності згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України має обчислюватися з дати отримання адвокатського запиту, а отже, не є пропущеним.

Також Апелянт у своїй скарзі не погоджується, з висновком Господарського суду про те, що позовні вимоги про визнання недійсними державного акта на право постійного користування землею не призведуть до відновлення порушених прав та інтересів Позивача, оскільки державний акт на право постійного користування землею є правовстановлюючим документом, а його скасування є самостійним і належним способом захисту прав. Саме цей акт незаконно надає ТОВ "Красний Рибак" право користування земельною ділянкою Маяківської територіальної громади, з огляду на невідповідність його змісту рішенню сільської ради та відсутність у останньої повноважень на передачу спірної земельної ділянки.

Позивач зазначає, що висновок суду першої інстанції про незаконність втручання у права ТОВ "Красний Рибак" є необґрунтованим, оскільки Відповідач-1 та його правопопередники були обізнані про істотні порушення при видачі Державного акта, зокрема, про невідповідність площі земель рішенню сільської ради та вихід частини ділянки за межі її повноважень, однак свідомо не ініціювали їх усунення. За таких обставин негативні наслідки скасування державного акта, у тому числі щодо спірної частини земельної ділянки, є правомірними, обумовленими незаконністю набуття права користування, при цьому Відповідач не позбавлений можливості в подальшому оформити користування земельною ділянкою на іншій законній підставі.

На переконання Апелянта суд першої інстанції дійшов хибних висновків, що позовні вимоги Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області заявлені поза межами строків позовної давності та не підлягають задоволенню у зв`язку із спливом цього строку.

Позивач зазначає, що вимога Маяківської сільської ради про повернення земельної ділянки є негаторною вимогою, в саме усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження майном, оскільки земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0113 ніколи не вибувала з володіння Удобненської, а згодом Маяківської територіальної громади, яка була і є її власником. Право власності на спірну земельну ділянку за ТОВ "Красний Рибак" та його правопопередниками ніколи не реєструвалося, тоді як наявність державного акта на право постійного користування землею серії І-ОД № 000020 від 10.07.1997 незаконно перешкоджає територіальній громаді реалізовувати правомочності користування та розпорядження. У зв`язку з цим до заявленої вимоги строки позовної давності не застосовуються.

06.06.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/5388/24.

Ухвалами Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.06.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Красний рибак", а також апеляційну скаргу Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області на рішення Господарського суду Одеської області від 01.05.2025 по справі №916/5388/24 залишено без руху.

18.06.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області надійшло клопотання про усунення недоліків апеляційної скарги до якого Апелянт надав докази сплати судового збору у розмірі 7267,20 грн.

19.06.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Красний рибак" надійшло клопотання про усунення недоліків апеляційної скарги до якого Апелянт надав докази сплати судового збору у розмірі 7267,20 грн.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.06.2025 відкрито з поновленням пропущеного процесуального строку апеляційне провадження за апеляційною скаргою Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області на рішення Господарського суду Одеської області від 01.05.2025 по справі №916/5388/24; зупинено дію рішення Господарського суду Одеської області від 01.05.2025 по справі №916/5388/24.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.06.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Красний рибак" на рішення Господарського суду Одеської області від 01.05.2025 по справі №916/5388/24.

08.07.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У своєму відзиві Позивач не погоджується з апеляційною скаргою ТОВ "Красний Рибак" та просить залишити її без задоволення.

Позивач зазначає, що доводи апеляційної скарги ТОВ "Красний Рибак" є необґрунтованими, оскільки посилання на судові рішення не мають преюдиційного значення у цій справі. Постанова Одеського апеляційного господарського суду від 24.09.2013 у справі № 5017/2636/2012 стосувалася виключно питання правонаступництва права користування земельною ділянкою площею 576,3 га від РАКП "Красний Рибак" до ТОВ "Красний Рибак" і не містила оцінки правомірності та законності видання Краснокосянською сільською радою Державного акта на право постійного користування землею від 10.07.1997.

Аналогічно, доводи апеляційної скарги щодо преюдиційного значення рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19.10.2020 у справі № 420/5060/19 є безпідставними, оскільки у цій справі суд не оцінював законність Державного акта від 10.07.1997, а розглядав виключно правовідносини у сфері Державного земельного кадастру щодо внесення відомостей та надання дозволу на розробку документації із землеустрою.

Отже, наведеними судовими рішення не встановлено жодних фактів, що оспорюються Маяківською сільською радою Одеського району Одеської області у даній справі.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.07.2025 прийнято справу №916/5388/24 за апеляційними скаргами Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області та Товариства з обмеженою відповідальністю "Красний рибак" на рішення Господарського суду Одеської області від 01.05.2025 по справі №916/5388/24 до свого провадження колегією суддів у новому складі; продовжено розгляд апеляційних скарг Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області та Товариства з обмеженою відповідальністю "Красний рибак" на рішення Господарського суду Одеської області від 01.05.2025 по справі №916/5388/24 у розумний строк; призначено розгляд апеляційних скарг Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області та Товариства з обмеженою відповідальністю "Красний рибак" на рішення Господарського суду Одеської області від 01.05.2025 по справі №916/5388/24 до сумісного розгляду на 06.10.2025 о 14-00 год.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.09.2025 повідомлено учасників справи про те, що судове засідання з розгляду апеляційних скарг Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області та Товариства з обмеженою відповідальністю "Красний рибак" на рішення Господарського суду Одеської області від 01.05.2025 по справі №916/5388/24 відбудеться: 27.10.2025 об 11-00 год.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.10.2025 у судовому засіданні оголошено перерву до 13.11.2025 об 15-30 год.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.11.2025 у судовому засіданні оголошено перерву до: 10.12.2025 о 10-45 год.

04.12.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.12.2025 задоволено клопотання Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та системи відеоконференцзв`язку EASYCON.

Представники Відповідача-1 та Відповідача-2, своїм правом згідно з ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалися відзив на апеляційну скаргу в строк, визначений ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду про відкриття апеляційного провадження у справі, не надали, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення в апеляційному порядку.

10.12.2025 у судове засідання, з`явились представник Позивача та Відповідача-1. Представник Відповідача-2 у судове засідання не з`явився. Про день, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що явка представників сторін судом обов`язковою не визнавалась, участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасників справи, колегія суддів апеляційного господарського суду, з урахуванням ст. 120, ст. 202, ст. 270, ч. 2 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України, вважає за необхідне розглянути справу за відсутності представників учасників сторін, які не з`явилися у судове засідання, за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши апеляційні скарги та відзив, заслухавши пояснення представників сторін, які з`явилися у судове засідання, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Краснокосянської сільської ради народних депутатів ІІ сесії ІІІ скликання від 09 квітня 1997 року № 12 "Про передачу земель в колективну власність РАКП "Красний рибак", сільська рада, розглянувши документацію про передачу землі в колективну власність, складену Білгород-дністровським відділом земельних ресурсів і узгодити з районною комісією, Краснокосянська сільська Рада народних депутатів, керуючись "Тимчасовим положенням про ведення робіт по видачі держактів КСГП, сільгоспкооперативів, сільгоспакціонерним громадам, в тому числі створеним на базі радгоспів і інших державних сільгосппідприємств, на правах колективної власності на землю" і ст. 9 Земельного кодексу України, вирішила:

1) передати РАКП "Красний рибак" в колективну власність земельні наділи загальною площею 92,8 га, в т.ч.: сільгоспугідь 83,2 га, з них ниви 31,8 га, багатолітніх 51,4 га, інших угідь 9,0 га;

2) передати РАКП "Красний рибак" в постійне користування земельний наділ загальною площею 531,8 га, з них сільгоспугідь 15,8 га., в т.ч. ниви 8,2 га, багатолітніх 7,6 га, інших 516,0 га, передбачити організацію резервного фонду на площі 7,0 га, в т.ч. багатолітніх 7,0 га;

3) Клопотати перед КІ землевпорядкування по розбиранню техдокументації по видачі держакту на право колективної власності на землю, і держакти на право користування землею;

4) Клопотати перед правлінням земельних ресурсів про фінансування робіт по виготовленню технічної документації;

5) Видати колективному РАКП "Красний рибак" держакт на право власності на землю і держакт на право постійного користування землею.

Так, відповідно до вказаного рішення Краснокосянської сільської ради народних депутатів № 12 від 09.04.1997 Рибогосподарське аграрно-колективне підприємство "Красний рибак" на підставі Державного акту на право постійного користування землею від 10.07.1997 № І-ОД № 000020 отримало право постійного користування земельною ділянкою 576,3 га, яка розташована на території Краснокосянської сільської ради. Землекористування за вказаним актом записано в державну книгу реєстрації землекористувань за № 40 від 10.07.1997.

15.05.1999 члени РАКП "Красний рибак" уклали договір про перетворення Рибогосподарського аграрно-колективного підприємства "Красний рибак" в Закрите акціонерне товариство "Красний рибак" (Установчий договір про створення ЗАТ "Красний рибак" від 15.05.1999).

Відповідно до п. 3, 10 Установчого договору від 15.05.1999 ЗАТ "Красний рибак" створене на базі РАКП "Красний рибак", є його правонаступником і бере на себе зобов`язання, які у зв`язку з цим виникають, згідно діючого законодавства. ЗАТ "Красний рибак" є власником майна, яке належало до 15.05.1999 РАКП "Красний рибак" та майна, одержаного в результаті його фінансово-господарської діяльності, а також іншого, набутого на підставах, не заборонених чинним законодавством.

27.05.1999 Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією зареєстровано статут ЗАТ "Красний рибак".

Загальними зборами акціонерів ЗАТ "Красний рибак" від 25.09.2007 (протокол № 2) затверджено нову редакцію Статуту Рибо-аграрного закритого акціонерного товариства "Красний рибак", відповідно до п. 1.1 якого Рибо-аграрне закрите акціонерне товариство "Красний рибак" створене шляхом реорганізації рибогосподарського аграрного колективного підприємства "Красний рибак" та є правонаступником РАКП "Красний рибак".

Загальними зборами учасників (протокол № 1 від 21.12.2011) шляхом реорганізації (перетворення) Рибо-аграрного закритого акціонерного товариства "Красний рибак" створене Товариство з обмеженою відповідальністю "Красний рибак".

Згідно з п. 1.1 Статуту ТОВ "Красний рибак" Товариство є правонаступником ЗАТ "Красний рибак" по всіх правах та обов`язках.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 24.09.2013 по справі № 5017/2636/2012, визнано за ТОВ "Красний рибак" право користування земельною ділянкою площею 576,3 га, розташованою на території Краснокосянської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, відповідно до Державного акту на право постійного користування землею І-ОД № 000020 від 10.07.1997, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право постійного користування за № 40. Постанова Одеського апеляційного господарського суду від 24.09.2013 по справі № 5017/2636/2012 залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 03.12.2023.

Виходячи з наявного в нього права постійного користування земельною ділянкою площею 576,3 га, ТОВ "Красний рибак" замовило розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 34,3507 га для сільськогосподарського виробництва за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, Старокозацька сільська рада (за межами населеного пункту).

Така документація виготовлена ПП "Одесагеопроект", після чого оформлено заявку від 24.01.2024 (реєстраційний номер ЗВ-024) для проведення реєстрації земельної ділянки з присвоєнням кадастровою номеру, однак державним кадастровим реєстратором Відділу № 1 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Сумській області прийнято рішення від 05.02.2024 № РВ-024 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, оскільки мають місце: перетин ділянок з ділянкою :01:001:0112, площа співпадає на 0,0012; перетин ділянок з ділянкою :01:001:0113, площа співпадає на 80,8346; порушення вимог ч. 6 ст. 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр". Додатками до рішення від 05.02.2024 р. № РВ-024 є, зокрема, графічні матеріали, на яких позначено місця перетину земельних ділянок.

Судовою колегією також встановлено, що рішенням Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області 60 сесії VIII скликання від 25.09.2023 № 60/49-VIII "Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельних ділянок комунальної власності, які розташовані в адміністративно-територіальних межах Одеського району Одеської області на території Маяківської сільської ради" вирішено: надати дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельних ділянок комунальної власності орієнтовною площею 30,4309 га, які розташовані в адміністративно-територіальних межах Одеського регіону Одеської області; доручено управлінню містобудування, архітектури, землевпорядкування, екології, житлово-комунального господарства та комунальної власності Маяківської сільської ради замовити технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земельних ділянок комунальної власності та подати на розгляд та затвердження у встановленому законом порядку.

У зв`язку з допущенням технічної помилки в частині площі ділянок, що підлягають інвентаризації, рішенням Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області 61 сесії VIII скликання від 24.10.2023 № 61/71-VIII "Про внесення змін до рішення сесії Маяківської сільської ради від 25 вересня 2023 року 60/49-VIII "Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельних ділянок комунальної власності, які розташовані в адміністративно-територіальних межах Одеського району Одеської області на території Маяківської сільської ради" внесено зміни до п. 1 рішення ради від 25.09.2023 № 60/49-VIII та надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельних ділянок комунальної власності орієнтовною площею 77,0 га (згідно додатку, що додається), які розташовані в адміністративно-територіальних межах Одеського району Одеської області на території Ради.

На виконання рішення Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області від 24.10.2023 № 61/71-VIII Управління містобудування, архітектури, землевпорядкування, екології, житлово-комунального господарства та комунальної власності Ради уклало договір з ТОВ "Феодал Проект" для розроблення технічної документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель Маяківської сільської територіальної громади.

Після виготовлення цієї документації Управління містобудування, архітектури, землевпорядкування, екології, житлово-комунального господарства та комунальної власності Ради оформило заявку від 18.12.2023 ЗВ-023 про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, яку розглянуто та задоволено кадастровим реєстратором Відділу № 4 Управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру у Київській області, в зв`язку з чим 26.12.2023 до Державного земельного кадастру включено відомості щодо державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0113 площею 32,0756 га, цільове призначення - 01.03. Для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: Одеська область, Одеський район, с. Удобне.

Із наявного в матеріалах справи витягу № НВ-023 від 26.12.2023 з Державного земельного кадастру про земельну ділянку вбачається, що земельна ділянка № :01:00113 зареєстрована Відділом № 4 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Київській області 26.12.2023 року на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель від 08.12.2023, ТОВ "Феодал проект".

Рішенням Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області 66 сесії VIII скликання від 22.01.2024 № 66/32-VIII "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель, за адресою: Одеська область, Одеський район, с. Удобне" затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 32,0756 га із земель сільськогосподарського призначення (кадастровий номер :01:001:0113) за адресою: Одеська область, Одеський район, с. Удобне.

Листом ГУ Держгеокадастру в Одеській області від 02.05.2024 за вих. № ПІ-137/0-150/0/63-24 Маяківській сільській раді надано електронну копію документації із землеустрою, яка зберігається в Державному фонді документації із землеустрою, а саме "Схема землеустрою і техніко-економічні обґрунтування використання та охорони земель Білгород-Дністровського району Одеської області", код документації 2008РФ08ОДБД000001.

З матеріалів справи вбачається, що 21.10.2024 адвокат Грошева К.О. звернулася з адвокатським запитом за вих. № 01/21-10-2024 у відповідь на який Відділом № 2 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру в Одеській області 24.10.2024 надано Науково-технічну документацію по складанню державних актів на право колективної власності та постійного користування землею Рибогосподарського аграрно-колективного підприємства "Красний рибак".

Також судовою колегією встановлено, що Науково-технічна документація по складанню державних актів на право колективної власності та постійного користування землею Рибогосподарського аграрно-колективного підприємства "Красний рибак" Білгород-Дністровського району Одеської області містить копію рішення Краснокосянської сільської ради народних депутатів Білгород-Дністровського району Одеської області ІІ сесії ІІІ скликання "Про передачу земель в колективну власність РАКП "Красний рибак" від 09 квітня 1997 року, відповідно до якого РАКП "Красний рибак" передано у постійне користування земельний наділ загальною площею 531,8 га, з них сільськоугідь 15,8 га, в т.ч. ниви 8,2 га, багаторічних 7,6 га, інших 516,00 га, передбачити організацію резервного фонду на площі 7,6 га, в т.ч. багаторічних 7,0 га.

Крім того в матеріалах справи наявна копія "Проекту землеустрою щодо розмежування земель державної та комунальної власності в межах населених пунктах с. Красна Коса на території Краснокосянської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області" за кодом 2011МФ12ОДБД000009.

Позивача вважає, що земельна ділянка загальною площею 32,0756 га (нині має кадастровий номер :01:001:0113) за адресою: Одеська область, Одеський район, с. Удобне, що належить Маяківській сільській територіальні громаді в особі Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області, фактично перебуває у користуванні ТОВ "Красний рибак" за відсутності надання ТОВ "Красний рибак" такого дозволу та оформлення відповідних правовстановлюючих документів за рішенням Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області, чим порушуються права Маяківської територіальної громади, що і стало підставою для звернення останньої до суду з позовом.

Оцінюючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального права, в контексті встановлених обставин, судова колегія дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 317, ч. 1, 2 ст. 319, ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ч. 1, 2, 4 ст. 373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Елементом особливої правової охорони землі є норма ч. 2 ст. 14 Конституції України про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Відповідно до ст. 3 Земельного кодексу України (тут і далі в редакції, чинній на момент видачі Державного акта на право постійного користування землею), розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх (ч.2). Повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування (ч.3).

За змістом статті 7 Земельного кодексу України користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, сільськогосподарським підприємствам і організаціям.

Відповідно до статті 9 Земельного кодексу України до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить, зокрема, передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу; реєстрація права власності, права користування землею і договорів на оренду землі; погодження проектів землеустрою; припинення права власності або користування земельною ділянкою чи її частиною.

Згідно з частиною 1 статті 19 Земельного кодексу України сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів.

Відповідно до частин 6, 11, 14 статті 19 Земельного кодексу України надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок. Підприємство, установа, організація та громадяни, заінтересовані в одержанні земельних ділянок, звертаються з відповідним клопотанням (громадянин з заявою) до місцевої Ради народних депутатів, яка має право надавати земельні ділянки. Відповідна місцева Рада народних депутатів розглядає клопотання (заяву) у строк не більше місяця, дає дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки і одночасно повідомляє про це Раду народних депутатів, на території якої розташована намічувана для відведення земельна ділянка. Проект відведення земельної ділянки погоджується з власником землі або землекористувачем та подається до сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка розглядає його у місячний строк і в межах своєї компетенції приймає рішення про надання земель.

Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право (частина 1 статті 22 Земельного кодексу України).

За змістом статті 23 Земельного кодексу України право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Відповідно до ст. 65 Земельного кодексу України до земель сільського населеного пункту належать усі землі, що знаходяться в межах, установлених для цього пункту в порядку землеустрою. Землі сільського населеного пункту перебувають у віданні сільської Ради народних депутатів. Межі сільських населених пунктів встановлюються і змінюються районною, міською в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Радою народних депутатів. Використання земель сільського населеного пункту здійснюється відповідно до проектів планіровки та забудови даного населеного пункту.

Отже, за змістом наведених норм сільські Ради народних депутатів уповноважені вирішувати питання щодо надання земельних ділянок у постійне користування. При цьому право постійного користування землею посвідчувалося державними актами, які видавалися і реєструвалися цими ж сільськими Радами народних депутатів. Набуття особою державного акта на право користування землею передувала процедура відведення земельної ділянки, яка здійснювалася за рішенням відповідної Ради.

Порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею станом на 1995 рік визначався Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженою Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15.04.1993 № 28.

Так згідно з п. 1.1 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженої Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15.04.1993 № 28 (далі - Інструкції № 28) в редакції 15.04.1993, чинній на момент видачі Державного акту на право постійного користування землею), право власності на землю і право постійного користування землею посвідчується державними актами: на право колективної власності на землю; на право приватної власності на землю, на право постійного користування землею, форми яких затверджені Верховною Радою України.

Відповідно до пункту 1.2 Інструкції державні акти, що посвідчують право власності на землю або право постійного користування землею, яка перебуває у державній власності, видаються на підставі рішень Верховної Ради України, Верховної Ради Республіки Крим, місцевих Рад народних депутатів.

Як вже зазначалося, рішенням Краснокосянської сільської ради народних депутатів ІІ сесії ІІІ скликання від 09 квітня 1997 року № 12 «Про передачу земель у колективну власність РАКП "Красний рибак"» Рибогосподарському аграрно-колективному підприємству "Красний рибак" було передано у колективну власність земельні ділянки загальною площею 92,8 га та у постійне користування земельну ділянку площею 531,8 га, із передбаченням створення резервного фонду та видачі відповідних державних актів.

На підставі зазначеного рішення на підставі Державного акта на право постійного користування землею від 10.07.1997 № І-ОД № 000020 Відповідач-1 отримав право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 576,3 га, розташованою на території Краснокосянської сільської ради.

З наведеного вбачається, що РАКП "Красний рибак" на підставі вищезазначеного Державного акту отримало у постійне користування земельну ділянку більшої площі, ніж передбачалося рішенням Краснокосянської сільської ради народних депутатів ІІ сесії ІІІ скликання від 09 квітня 1997 року № 12.

Разом з тим судова колегія зазначає, що рішенням Білгород-Дністровської районної ради народних депутатів № 137-XXІ від 30.01.1992 «Про затвердження проектів формування території та встановлення меж сільських та селищних рад народних депутатів» затверджено проекти формування територій та встановлення меж сільських і селищних рад Білгород-Дністровського району Одеської області.

З Проекту формування територій та встановлення меж сільських, селищних та районних рад Білгород-Дністровського району Одеської області, у тому числі, зі Зведеної відомості землекористувачів та землевласників, вбачається, що землі Рибколгоспу "Красний рибак" обліковувалися в межах відповідних рад, при цьому земельна ділянка, яка нині має кадастровий номер :01:001:0113, розташована за межами населених пунктів та не входила до адміністративних меж Краснокосянської сільської ради, що підтверджується Планом її території.

Акти польового обстеження та погодження адміністративних кордонів Удобненської та Краснокосянської сільських рад від 11.12.1991 та 18.02.1992 свідчать про проходження меж між зазначеними радами по землях відповідних землекористувачів та про необхідність їх коригування з урахуванням розташування гідротехнічних споруд.

З матеріалів Схеми землеустрою та техніко-економічного обґрунтування використання та охорони земель Білгород-Дністровського району Одеської області, а також з графічних матеріалів і викопіювань з плану землекористування с. Удобне, вбачається, що земельна ділянка загальною площею 32,0756 га (кадастровий номер :01:001:0113), розташована за адресою: Одеська область, Одеський район, с. Удобне, входила до складу Удобненської сільської ради та не належала до земель Краснокосянської сільської ради.

З наведеного вбачається, що спірна земельна ділянка загальною площею 32,0756 га, кадастровий номер :01:001:0113, територіально належала до земель Удобненської сільської ради (нині Маяківської сільської територіальної громади) та не входила до меж Краснокосянської сільської ради.

Як встановлено судовою колегією, Позивач у межах захисту своїх прав звернувся з вимогою про визнання недійсним та скасування Державного акту на право постійного користування землею серії І-ОД № 000020 від 10 липня 1997 року, виданого Рибогосподарському аграрно-колективному підприємству "Красний Рибак" Краснокосянською сільською радою народних депутатів Білгород-Дністровського району Одеської області.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області про визнання недійсним та скасування Державного акту на право постійного користування землею серії І-ОД № 000020 від 10 липня 1997 року, який видано Рибогосподарському аграрно-колективному підприємству "Красний рибак" Краснокосянською сільською радою народних депутатів Білгород-Дністровського району Одеської області.

Позивач не погодився з зазначеним висновком та зазначив що оскаржуваний Державний акт незаконно надає Відповідачу-1 право користування земельною ділянкою Маяківської територіальної громади, з огляду на невідповідність його змісту рішенню сільської ради та відсутність у останньої повноважень на передачу спірної земельної ділянки. Відтак вимоги про визнання акта недійсним можуть призвести до відновлення порушених прав Позивача.

Судова колегія відхиляє зазначені доводи Позивача та вважає висновок суду першої інстанції в цій частині правильним з огляду на наступне.

За змістом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного Позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати Позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Надаючи правову оцінку належності обраного Позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Сполученого Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції залежить, зокрема, від характеру скарг заявника. Однак засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ від 5 квітня 2005 року у справі "Афанасьєв проти України" (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тож у кожному конкретному спорі суд насамперед повинен оцінювати застосовувані способи захисту порушених прав, які випливають із характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також ураховувати критерії ефективності таких засобів захисту та передбачені статтею 13 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) обмеження щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав будь-якою особою.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17).

Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності (стаття 386 Цивільного кодексу України). Зокрема право власності може бути захищено шляхом речово-правових засобів: пред`явлення віндикаційного та негаторного позовів; також шляхом допоміжно речово-правових засобів захисту, у формі пред`явлення позову про визнання права власності тощо.

Відповідно до норм статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

Набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння Відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за Позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за Відповідачем, а не за іншою особою.

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, інші вимоги власника, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, є неналежними.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

Позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.

Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.

Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння Позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що Позивач їх не оскаржив [постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 99, 100), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 05.12.2018 у справі № 522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункти 38-39), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 50), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153, 154, 167, 168).

Отже, власник, майно якого вибуло з його законного володіння, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову (про витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України) без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами).

Подібна правова позиція викладена у пунктах 143 - 151 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2024 у справі № 204/8017/17, яка враховується судом в силу частини четвертої статті 236 ГПК України при розгляді даної справи.

Обрання Позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові, подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19 (пункт 8.2).

З огляду на вищезазначене, судова колегія вважає, що позовні вимоги щодо визнання недійсним Державного акту на право постійного користування землею не забезпечують відновлення порушених прав та законних інтересів Позивача.

Разом із тим судова колегія зазначає, що не може вважатися належним (правомірним) способом захисту таке втручання у право на майно, щодо якого не виникає спору.

Як вбачається з матеріалів справи, Відповідач на підставі Державного акта на право постійного користування землею серії І-ОД № 000020 від 10.07.1997 отримав земельну ділянку загальною площею 576,3 га. Водночас спірна у цій справі земельна ділянка має загальну площу 32,0756 га.

Судова колегія звертає увагу, що у разі визнання недійсним та скасування зазначеного Державного акта, як цього вимагає Позивач, фактично буде припинено право користування Відповідача також щодо іншої частини земельної ділянки, стосовно якої спір відсутній, що не може свідчити про законність та доцільність такого способу захисту.

У зв`язку з наведеним судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовної вимоги Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області щодо визнання недійсним та скасування Державного акту на право постійного користування землею серії І-ОД № 000020 від 10 липня 1997 року, виданого Рибогосподарському аграрно-колективному підприємству "Красний рибак" Краснокосянською сільською радою народних депутатів Білгород-Дністровського району Одеської області, та відхиляє доводи апеляційної скарги Позивача в цій частині.

Разом з тим як було встановлено судовою колегією спірна земельна ділянка у розмірі 32,0756 га перебуває у користуванні Відповідача -1 на підставі Державного акту на право постійного користування землею від 10.07.1997 № І-ОД № 000020.

Із наявного в матеріалах справи витягу № НВ-023 від 26.12.2023 з Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0113 була зареєстрована Відділом № 4 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Київській області 26.12.2023 на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель від 08.12.2023, підготовленої ТОВ «Феодал проект».

Матеріали справи також свідчать, що рішенням Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області 66 сесії VIII скликання від 22.01.2024 № 66/32-VIII «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель, за адресою: Одеська область, Одеський район, с. Удобне» було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель для ведення особистого селянського господарства загальною площею 32,0756 га із земель сільськогосподарського призначення (кадастровий номер :01:001:0113) за адресою: Одеська область, Одеський район, с. Удобне.

Крім того, встановлено, що державним кадастровим реєстратором Відділу № 1 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Сумській області прийнято рішення від 05.02.2024 № РВ-024 про відмову у внесенні відомостей або змін до них до Державного земельного кадастру. Відмова обґрунтована наявністю перетину ділянок із ділянкою :01:001:0112 (площа співпадає на 0,0012 га) та із ділянкою :01:001:0113 (площа співпадає на 80,8346 га), а також порушенням вимог частини 6 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр». Додатками до рішення № РВ-024 є, зокрема, графічні матеріали, на яких відображено місця перетину земельних ділянок.

Отже, станом на дату розгляду справи судом першої інстанції земельна ділянка площею 32,0756 га з кадастровим номером :01:001:0113 належала до земель Маяківської сільської територіальної громади.

У зв`язку з наведеним судова колегія зазначає, що належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області та накладається на земельну ділянку, що знаходиться у користуванні ТОВ "Красний Рибак".

Судова колегія зауважує, що витребування може розглядатися тільки щодо спірної частини земельної ділянки.

Апеляційний господарський суд зазначає, що як цілком обгрунтовано вказував суд першої інстанції, Позивач має довести, яка саме земельна ділянка, в яких межах накладається на земельну ділянку Відповідача-1. Захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо (див. близькі за змістом висновки у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.03.2018 у справі № 441/123/16).

Отже, для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні - тобто така земельна ділянка накладається на смугу відведення залізниці) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України "Про Державний земельний кадастр").

Виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (статті 102-113 ЦПК України).

У власних висновках Верховний Суд базується на тому, що за змістом частини першої статті 79 Земельного кодекск України земельна ділянка - це частина земної поверхні, яка ідентифікується насамперед її просторовим розташуванням, що описується через її межі. Частина земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці та межі якої відомі, може бути витребувана від особи, яка незаконно заволоділа такою земельною ділянкою.

Крім того, варто зазначити, що віндикаційний позов дозволяє в більшій мірі вирішити питання втручання у право особи на мирне володіння майном, забезпечує дотримання пропорційності та балансу інтересів, дослідження добросовісності набувача майна, що є важливим для розгляду подібних спорів.

Судове рішення про витребування частини земельної ділянки, що накладається, є підставою для внесення інформації щодо прав на земельні ділянки до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку, визначеному законодавством.

У контексті наведеного судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що позовна вимога Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області про зобов`язання ТОВ "Красний рибак" повернути Маяківській сільській раді Одеського району Одеської області земельну ділянку загальною площею 32,0756 га із земель сільськогосподарського призначення (кадастровий номер :01:001:0113), розташовану за адресою: Одеська область, Одеський район, с. Удобне, є обґрунтованою, відповідає вимогам чинного законодавства та фактичним обставинам справи, а тому підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги Відповідача фактично зводяться до заперечення висновків суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовної вимоги Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області щодо зобов`язання повернути Маяківській сільській раді земельну ділянку загальною площею 32,0756 га із земель сільськогосподарського призначення (кадастровий номер :01:001:0113), розташовану за адресою: Одеська область, Одеський район, с. Удобне, та про відповідність такої вимоги нормам чинного законодавства і фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим позовні вимоги було правомірно визнано обґрунтованими.

Відповідач-1 стверджує, що має право користування земельною ділянкою у межах площі, зазначеної в Державному акті, що, на його переконання, підтверджується відповідними судовими рішеннями, відтак вважає, що підстави для повернення Позивачу спірної земельної ділянки відсутні.

На підтвердження своїх доводів Відповідач посилається зокрема на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 24.09.2013 у справі № 5017/2636/2012 та на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19.10.2020 у справі № 420/5060/19.

Судова колегія зазначає, що посилання Апелянта (Відповідача -1) на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 24.09.2013 по справі № 5017/2636/2012, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 03.12.2013, було визнано за ним право користування земельною ділянкою площею 576,3 га, відповідно до державного акту на право постійного користування землею І-ОД № 000020 від 10.07.1997 не приймається, оскільки в даному випадку зазначеним рішенням вирішувалося питання правонаступництва права користування земельною ділянкою 576,3 га, наданої РАКП "Красний Рибак" згідно з Державним актом на право користування землею від 10.07.1997 від РАКП "Красний Рибак" до ТОВ "Красний Рибак".

Стосовно рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19.10.2020 у справі № 420/5060/19 судова колегія зазначає, що у цій справі розглядалася питання щодо відмови Державного кадастрового реєстратора та Головного управління Держгеокадастру в Одеській області у внесенні змін до Державного земельного кадастру для земельної ділянки, що була зумовлена невизначеністю категорії земель, невідповідністю документів законодавчим вимогам та неповнотою поданих матеріалів. Таким чином, предметом розгляду були виключно відносини у сфері Державного земельного кадастру та правомірність відмови у внесенні відомостей.

З наведеного вбачається, що у жодній із зазначених справ не розглядалося питання правомірності та законності видання Краснокосянською сільською радою Державного акту на право постійного користування землею від 10.07.1997 р. РАКП "Красний Рибак" на земельну ділянку площею 576,3 га, а отже, відповідними рішеннями не встановлено жодних фактів щодо цього.

Разом з тим, судова колегія зазначає, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Красний рибак" Одеської області, крім Державного акту на право постійного користування землею серії І-ОД № 000020 від 10 липня 1997 року та посиланнями на зазначені вище судові рішення, не надано жодних доказів, які би підтверджували належність спірної земельної ділянки загальною площею 32,0756 га Краснокосянській сільській раді.

Основні положення про докази та доказування, наведені у главі 5 Господарського процесуального кодексу України, передбачають, що докази мають бути досліджені та оцінені судом з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та вірогідності.

Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Подібні правові позиції викладено у постановах Верховного Суду від 16.06.2022 у справі № 910/366/21, від 19.06.2019 у справі № 910/4055/18, від 16.04.2019 у справі № 925/2301/14.

Тобто з усіх наявних у справі доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню при вирішенні спору. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову. Належність, як змістовна характеристика та допустимість, як характеристика форми, є властивостями доказів, оскільки вони притаманні кожному доказу окремо і без їх одночасної наявності жодний доказ не може бути прийнятий судом.

Згідно зі статтею 77 Господарського процесуального кодексу України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 Господарського процесуального кодексу України).

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає Позивач та Відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 08.11.2023 у справі №16/137б/83б/22б (910/12422/20)).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується також з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 Господарського процесуального кодексу).

Отже, суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

У силу зазначених норм процесуального права наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судова колегія зазначає, що докази Позивача є більш вірогідними за докази Відповідача-1, у зв`язку з чим апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, щоВідповідач-1 неправомірно використовує частину наданої йому земельної ділянки площею 32,0756 га.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги Відповідача-1 в цій частині не знайшли свого підтвердження, оскільки не підкріплені належними та допустимими доказами і, відповідно, не спростовують вірних висновків суду першої інстанції. У зв`язку з цим підстав для внесення змін до мотивувальної частини рішення, а також для перегляду висновків суду першої інстанції в зазначеній частині немає. Доводи Апелянта щодо нібито неправомірного рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження, тому мотивувальна частина рішення суду першої інстанції в цій частині залишено без змін.

Щодо доводів Позивача, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку в частині того, що розпорядження вказаною оспорюваною земельною ділянкою було поза межами компетенції Краснокосянської сільської Ради народних депутатів, судова колегія зазначає наступне.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, рішенням Краснокосянської сільської ради народних депутатів ІІ сесії ІІІ скликання від 09 квітня 1997 року № 12 «Про передачу земель у колективну власність РАКП Красний рибак» Рибогосподарському аграрно-колективному підприємству "Красний Рибак" було передано земельні ділянки загальною площею 92,8 га у колективну власність та земельну ділянку площею 531,8 га у постійне користування, із передбаченням створення резервного фонду та видачі відповідних державних актів.

Разом з тим підставі Державного акта на право постійного користування землею від 10.07.1997 № І-ОД № 000020 підприємство отримало право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 576,3 га, розташованою на території Краснокосянської сільської ради.

Судова колегія звертає увагу на те, що рішенням від 09 квітня 1997 року № 12 Відповідачу-1 було надано у постійне користування земельну ділянку саме площею 531,8 га, а не 576,3 га, як це зазначено у наведеному Державному акті. Аналіз змісту цього рішення свідчить про відсутність у ньому будь-яких посилань на земельну ділянку загальною площею 576,3 га, а тим більше на земельну ділянку площею 32,0756 га.

Таким чином, обсяг земельної ділянки, визначений у рішенні органу місцевого самоврядування, не відповідає площі земельної ділянки, зазначеній у виданому згодом Державному акті, що свідчить про наявність розбіжностей у правовстановлюючих документах.

Разом з тим судова колегія зазначає, що сам по собі факт такої розбіжності не є свідченням виходу Краснокосянської сільської ради за межі наданої їй законом компетенції. Подібні розбіжності можуть бути предметом окремої правової оцінки щодо правомірності оформлення прав на землю, однак не спростовують законність самого рішення органу місцевого самоврядування в частині реалізації ним владних повноважень передбачених Земельним кодексом України.

Апеляційний господарський суд також зауважує, що Позивач у своїй апеляційній скарзі не навів жодних доводів та не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що земельна ділянка площею 531,8 га або будь-яка її частина на момент прийняття оспорюваного рішення перебувала поза межами території Краснокосянської сільської ради.

Більше того, Позивач не заперечує факту належності зазначеної земельної ділянки площею 531,8 га до земель Краснокосянської сільської ради, що, у свою чергу, підтверджує наявність у відповідного органу повноважень щодо розпорядження такою земельною ділянкою.

Судовою колегією встановлено, що рішення Краснокосянської сільської ради народних депутатів ІІ сесії ІІІ скликання від 09 квітня 1997 року № 12 було прийняте з дотриманням вимог Земельного кодексу України у редакції, чинній на момент його ухвалення, а також у межах компетенції, наданої сільській раді щодо розпорядження землями в адміністративних межах відповідної ради.

Таким чином, матеріалами справи не підтверджено обставин, які б свідчили про прийняття Краснокосянською сільською радою народних депутатів оспорюваного рішення з перевищенням наданих їй законом повноважень, а доводи Позивача у цій частині не підкріплені належними і допустимими доказами.

За наведених обставин судова колегія дійшла висновку про відсутність правових підстав для визнання рішення Краснокосянської сільської ради народних депутатів ІІ сесії ІІІ скликання від 09 квітня 1997 року № 12 «Про передачу земель у колективну власність РАКП Красний рибак» таким, що прийняте поза межами компетенції відповідного органу місцевого самоврядування.

У зв`язку з викладеним апеляційний господарський суд погоджується з висновками суду першої інстанції у зазначеній частині, а доводи апеляційної скарги Позивача визнає такими, що не спростовують відповідні висновки суду першої інстанції, у зв`язку з чим вони не приймаються судовою колегією.

Щодо строків позовної давності для пред`явлення позову та доводів апеляційної скарги Позивача в цій частині судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) обставини. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12.03.2024 у справі № 914/106/22, від 06.12.2023 у справі № 911/1/20.

Колегія суддів зазначає, що позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. У разі коли таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених Позивачем поважних причин її пропуску. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12.03.2024 у справі № 914/106/22, від 05.12.2023 у справі № 910/2094/21, від 30.06.2022 у справі № 922/2960/17.

Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами, визначеними статтею 261 Цивільного кодексу України, частина 1 якої пов`язує його із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який Позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 17.10.2023 у справі № 910/21220/21, від 20.06.2023 у справі № 922/2088/21.

За змістом статті 261 Цивільного кодексу України законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й з об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалася про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала би змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 910/15584/16, від 13.09.2022 у справі № 925/461/21.

Отже, при визначенні початку перебігу строку позовної давності суд повинен з`ясовувати та враховувати обставини як щодо моменту, коли особа довідалась, так і щодо моменту, коли особа могла довідатися (мала можливість довідатися) про порушення свого права в їх сукупності, як обов`язкових складових визначення початку перебігу позовної давності.

Позивач у своїй апеляційній скарзі зазначає, що він довідався про порушення прав територіальної громади щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0113 лише 13 лютого 2024 року лише після отримання адвокатського запиту адвоката Тимченка Миколи Миколайовича від 12.02.2024 за вих. № 7-В (вх.№ 444-04.3-06) з відповідними документами та не мав жодної можливості бути обізнаною про це раніше.

Судовою колегією встановлено, що на підставі Державного акту на право постійного користування землею від 10.07.1997 серії І-ОД № 000020 Рибогосподарське аграрно-колективне підприємство "Красний Рибак" отримало у постійне користування земельну ділянку загальною площею 576,3 га.

Як зазначалося раніше оспорювана земельна ділянка площею 32,0756 га (кадастровий номер :01:001:0113) фактично є частиною земельної ділянки загальною площею 576,3 га, отриманої Відповідачем-1 у постійне користування.

Разом з тим як вже було зазначено, вказана земельна ділянка площею 32,0756 га за своїм розташуванням знаходиться у с. Удобне Одеського району Одеської області, а отже, входила до складу земель Удобненської сільської ради, що підтверджується матеріалами справи, що не заперечується Позивачем.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12 червня 2020 року № 720-р "Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних 2 громад Одеської області" визначено адміністративні центри та затверджено території територіальних громад Одеської області.

На підставі вищезазначеного розпорядження Кабінету Міністрів України від 12 червня 2020 року № 720-р до складу території Маяківської сільської територіальної громади Одеського району Одеської області включено територію Удобненської територіальної громади Білгород-Дністровського району.

Відповідно до ст. 262 Цивільного кодексу України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

З огляду на викладене, Позивач - Маяківська сільська рада Одеського району Одеської області є правонаступником прав та обов`язків Удобненської територіальної громади Білгород-Дністровського району у спірних правовідносинах.

Враховуючи, що фактичне порушення прав Позивача відбулося у момент видачі Відповідачу-1 Державного акту на право постійного користування землею від 10.07.1997, судова колегія зазначає, що він мав достатньо часу для виявлення цього факту та відповідно до вчинення відповідних дій.

Також апеляційний господарський суд відхиляє доводи Позивача про те, що початок перебігу позовної давності слід обчислювати з 12.02.2024, а саме з дати отримання адвокатський запиту адвоката Тимченка Миколи Миколайовича, з якої, за твердженням Позивача, йому стало відомо про порушення прав територіальної громади щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0113, та про відсутність у нього можливості дізнатися про зазначені обставини раніше. Зазначені твердження не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи та спростовуються встановленими судом апеляційної інстанції обставинами.

Разом із тим судова колегія зазначає, що Позивач міг дізнатися про порушене право під час проведення можливих відповідних заходів щодо моніторингу та формування переліку земельних ділянок, що входять до складу його земель. Такі обставини об`єктивно створювали передумови для можливості Позивача виявити порушення свого права, зокрема те, що спірна земельна ділянка фактично перейшла у постійне користування третій особі без належного на те рішення Позивача.

З урахуванням вищевикладеного судова колегія доходить висновку, що Позивачем не доведено факт неможливості дізнатися про порушення свого цивільного права, на яке він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У зв`язку з цим судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про пропуск Позивачем строку для подання позову, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні його позовних вимог.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Красний Рибак" не підлягають задоволенню, та вважає, що доводи апеляційної скарги Позивача не спростовують зазначеного висновку.

Також судова колегія зазначає, що доводи Товариства з обмеженою відповідальністю "Красний рибак" щодо зміни мотивувальної частини рішення в частині визнання необґрунтованої позовної вимоги Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області про зобов`язання ТОВ "Красний рибак" повернення Маяківській сільській раді Одеського району Одеської області земельної ділянки загальною площею 32,0756 га, також не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстави для зміни мотивувальної частини рішення суду першої інстанції в цій частині відсутні.

Згідно з статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Тому інші доводи скаржників, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

У відповідності до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, рішення відповідає приписам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, а мотиви, з яких подані апеляційні скарги, не можуть бути підставами для скасування вірного по суті рішення.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційні скарги Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області та Товариства з обмеженою відповідальністю "Красний рибак" на рішення Господарського суду Одеської області від 01.05.2025 по справі №916/5388/24 не потребують задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 01.05.2025 по справі №916/5388/24 та відповідно його висновки відповідають обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування чи зміни його мотивувальної частини не вбачається.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржників.

Керуючись ст. 269,270, 271, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційні скарги Маяківської сільської ради Одеського району Одеської області та Товариства з обмеженою відповідальністю "Красний рибак" на рішення Господарського суду Одеської області від 01.05.2025 по справі №916/5388/24 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Одеської області від 01.05.2025 по справі №916/5388/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку в порядку та строки, передбачені статтями 287-288 ГПК України.

Повний текст постанови складено на підписано 18.12.2025 року.

Головуюча суддя: Н.М. Принцевська

Судді: Я.Ф. Савицький

А.І. Ярош