ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року

м. Київ

cправа № 904/6505/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кролевець О. А. - головуючий, Баранець О. М., Губенко Н. М.,

за участю секретаря судового засідання - Грабовського Д. А.

та представників:

позивача - не з`явився

відповідача - Курячий А. М.

третьої особи - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24.06.2025 (головуючий - Чередко А. Є., судді Мороз В. Ф., Парусніков Ю. Б.)

та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.06.2024 (суддя - Ярошенко В. І.)

у справі № 904/6505/23

за позовом ОСОБА_1

до Асоціації "Власників житлових будинків "Золоті ключі"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача - ОСОБА_2

про припинення юридичної особи

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом до Асоціації "Власників житлових будинків "Золоті ключі", в якому просить суд припинити юридичну особу Асоціацію "Власників житлових будинків "Золоті ключі".

2. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на здійснення Асоціацією "Власників житлових будинків "Золоті ключі" фіктивної корпоративної і фінансово-господарської діяльності, прикриваючись Законом України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" за відсутності матеріально-правових і організаційно-правових підстав, в тому числі на підставі корпоративних (установчих) документів Асоціації "Власників житлових будинків "Золоті ключі", що мають ознаки недійсних документів, а саме: протокол установчих зборів від 25.04.2009, Статут Асоціації від 04.06.2009, протокол Загальних зборів від 03.12.2017, Статут Асоціації (нова редакція) від 31.03.2018, протокол загальних зборів співвласників Асоціації від 31.03.2018, баланси і річні фінансові звіти Асоціації за період 2009 - 2023 років та реєстраційний документ ЄДРПОУ стосовно юридичної особи Асоціації "Власників житлових будинків "Золоті ключі".

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

3. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 19.06.2024, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 24.06.2025, у задоволенні позову відмовлено повністю.

4. Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що позивачем не доведено визначених законом підстав для визнання недійсним оскаржуваних ним протоколів, статутів та інших документів, а також підстав для припинення у судовому порядку Асоціації. Також суд дійшов висновку щодо неефективності обраного позивачем способу захисту порушених прав.

5. Погоджуючись з висновками суду першої інстанції апеляційний господарський суд зазначив, що з матеріалів справи вбачається, що основна діяльність Асоціації полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном власників житлових будинків, належне утримання, використання, обслуговування та ремонт інженерних систем, обладнання, об`єктів благоустрою та інших предметів інфраструктури, об`єднаних спільною територією ареалу компактного проживання, сприяння власникам житлових будинків та нежитлових приміщень в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання.

6. При цьому суди зазначили, що ні рішення установчих зборів, ні статут, ні існування юридичної особи Асоціації не порушує прав та/або інтересів позивача, що звертається з таким позовом, а позивач, звертаючись до суду з таким позовом та посилаючись у позовній заяві на порушення своїх прав при створенні Асоціації та у зв`язку з її функціонуванням фактично обґрунтовує свій інтерес у припиненні існування такої юридичної особи, а не на захист прав та/або охоронюваних законом інтересів позивача.

7. Позовна вимога щодо припинення Асоціації, яка створена у відповідному порядку, існує станом на дату звернення позивача з позовом у цій справі більше як 14 років та здійснює свою діяльність з 2009 року, за період свого існування, набувши відповідних прав і обов`язків, не призведе до поновлення прав і законних інтересів позивача у цій справі. Задоволення такого позову буде свідчити про втручання суду в діяльність Асоціації, порушення інтересів його членів, волевиявлення яких було спрямовано саме на створення Асоціації, затвердження його статуту, обрання його органів тощо, порушуватиме принцип пропорційності - справедливої рівноваги (балансу) між інтересами усіх учасників Асоціації і інтересами позивача, що є недопустимим.

8. Крім того, апеляційний господарський суд зазначив, що інтереси окремого власника можуть не збігатися з інтересами інших членів Асоціації. Тому, вирішуючи питання щодо ефективності обраного позивачем способу захисту, суд має враховувати баланс інтересів усіх учасників Асоціації та самої Асоціації, уникати зайвого втручання в питання створення і діяльності Асоціації, які вирішуються виключно установчими зборами.

9. Відтак суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що задоволення судом даного позову, що направлений на припинення діяльності створеної юридичної особи, фактично буде свідчити про втручання суду у діяльність Асоціації та призведе до порушення інтересів його членів, що є недопустимим.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

10. ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою в якій просить скасувати постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24.06.2025 і рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.06.2024 та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

11. У касаційній скарзі скаржник не погоджується з висновками судів першої і апеляційної інстанцій, при цьому, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 2 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначає про необхідність відступлення від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 11.04.2024 у справі № 904/2607/23, на які послався суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові.

12. В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає, що в ухваленні оскаржуваних судових рішень брали участь судді, яким було заявлено відвід (пункт 2 частини першої статті 310 ГПК України), суди попередніх інстанцій прийняли рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 8 частини першої статті 310 ГПК України), належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України), та встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини третьої статті 310 ГПК України).

Позиція інших учасників справи

13. Відповідач подав відзив, у якому не погоджується з доводами касаційної скарги, вважає їх безпідставними і необґрунтованими, просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржувану постанову залишити без змін.

14. 30.10.2025 від ОСОБА_2 (третя особа) надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому остання підтримує доводи скаржника та просить суд скасувати оскаржувані судові рішення, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

15. Однак Верховний Суд зазначає, що поданий третьою особою відзив на касаційну скаргу не може бути прийнятий до розгляду виходячи із наступного.

16. Частиною першою статті 295 ГПК України передбачено, що учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження.

17. Верховний Суд ухвалою від 11.09.2025 встановив учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 24.10.2025. Проте відзив на касаційну скаргу надійшов через систему "Електронний суд" в день судового засідання 30.10.2025, тобто поза межами зазначеного строку.

18. Одночасно, заявник просить визнати поважними причини пропуску строку для подання відзиву та поновити встановлений судом строк, мотивуючи своє клопотання тим, що остання, станом на час постановлення ухвали про відкриття касаційного провадження у цій справі не була зареєстрована в ЄСІТС і отримала ухвалу Верховного Суду від 11.09.2025 поштою тільки 27.09.2025. Відповідно, на думку заявника, наведені обставини ставлять її в нерівні умови щодо строку на подання відзиву в порівнянні з іншими учасниками справи, які зареєстровані в ЄСІТС. Також заявник зазначає про те, що останньою пропущено тільки 5 днів, що є незначним пропуском строку.

19. Відповідно до статті 113 ГПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

20. Частиною першою статті 119 ГПК України визначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

21. Отже, пропущений учасником процесуальний строк може бути поновлений судом за умови вчинення учасником процесуальної дії, для вчинення якої було встановлено строк, подання учасником заяви про поновлення процесуального строку та визнання причин пропуску строку поважними, крім випадків, коли Господарським процесуальним кодексом України встановлено неможливість такого поновлення.

22. Відповідно до частини другої статті 119 ГПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

23. Зі змісту наведеної норми випливає, що за заявою учасника може бути продовжений тільки строк, який встановлений судом і який не сплив на час звернення учасника справи із заявою. Разом з тим на відміну від поновлення процесуального строку, вирішення судом питання про продовження процесуального строку не обумовлене вчиненням учасником процесуальної дії. Навпаки, процесуальний закон виходить з того, що процесуальний строк продовжується для вчинення процесуальної дії, яка ще не вчинена.

Такі висновки сформульовані у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2018 у справі № 904/5995/16 (пункт 23).

24. Верховний Суд зазначає, що заява про поновлення строку на подання відзиву не підлягає задоволенню, адже в силу приписів частини другої статті 119 ГПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

25. Згідно зі статтею 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку (частина перша). Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (частина друга).

26. З огляду на наведене, враховуючи положення статей 118, 119 ГПК України, заява третьої особи про поновлення строку для подання відзиву на касаційну скаргу та сам відзив залишаються Судом без розгляду.

Розгляд заяв і клопотань

27. У касаційній скарзі скаржником заявлено клопотання про постановлення окремих ухвал:

- відносно Асоціації "Власників житлових будинків "Золоті ключі" та 83 фізичних осіб - засновників, а також уповноважених осіб - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про вчинене корупційне правопорушення, яке полягає в отриманні неправомірної вигоди та ухиленні від оподаткування з ознаками кримінального правопорушення, згідно пунктів 1, 2 частини першої статті 96-3, частини першої статті 209, частини першої статті 212, статті 366, частини першої статті 384 Кримінального кодексу України, та направити окрему ухвалу спеціально уповноваженому суб`єкту у сфері протидії корупції;

- відносно Державного реєстратора Департаменту адміністративних і дозвільних процедур Дніпровської міської ради Абрамова Т. І. (який вніс до реєстру запис щодо відповідача № 6027661 від 08.09.2017) про вчинене порушення законодавства, пов`язаного з корупційним правопорушенням, згідно пунктів 1, 4, 5, 7, 8 частини першої статті 28, статті 33 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", та направити окрему ухвалу Міністерству юстиції України для вжиття відповідних заходів щодо анулювання реєстраційних дій стосовно відповідача за період з 08.09.2017 по цей день;

- відносно Державного реєстратора Департаменту адміністративних і дозвільних процедур Дніпровської міської ради Добрінова Н. Р. (який вніс до реєстру запис щодо відповідача № 7027661 від 25.01.2018) про вчинене порушення законодавства, пов`язаного з корупційним правопорушенням, згідно пунктів 1, 4, 5, 7, 8 частини першої статті 28, статті 33 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", та направити окрему ухвалу Міністерству юстиції України для вжиття відповідних заходів щодо анулювання реєстраційних дій стосовно відповідача за період з 08.09.2017 по цей день;

- відносно Державного реєстратора Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Леонової Д. О. (який вніс до реєстру запис щодо відповідача № 9027661 від 03.05.2018) про вчинене порушення законодавства, пов`язаного з корупційним правопорушенням, згідно пунктів 1, 4, 5, 7, 8 частини першої статті 28, статті 33 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", та направити окрему ухвалу Міністерству юстиції України для вжиття відповідних заходів щодо анулювання реєстраційних дій стосовно відповідача за період з 08.09.2017 по цей день;

- відносно Державного реєстратора Виконавчий комітет Слобожанської селищної ради Криворучко Т. О., (який вніс до реєстру запис щодо відповідача №020027661 від 26.03.2024) про вчинене порушення законодавства, пов`язаного з корупційним правопорушенням, згідно пунктів 1, 4, 5, 7, 8 частини першої статті 28, статті 33 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", та направити окрему ухвалу Міністерству юстиції України для вжиття відповідних заходів щодо анулювання реєстраційних дій стосовно відповідача за період з 08.09.2017 по цей день;

- відносно Державної податкової служби України про вчинене порушення законодавства, пов`язане з корупційним правопорушенням, згідно статті 157 Податкового кодексу України, при ухваленні Рішення № 361 від 12.09.2017 про включення відповідача в Реєстр неприбуткових установ і організацій та присвоєння ознаки неприбутковості 0043 "об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, асоціації власників житлових будинків" - звільнення відповідача від оподаткування та Рішення № 039 від 22.05.2018 про повторне включення відповідача в Реєстр неприбуткових установ і організацій та присвоєння ознаки неприбутковості 0043 "об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, асоціації власників житлових будинків" - звільнення відповідача від оподаткування, та направити окрему ухвалу Міністерству фінансів України для вжиття відповідних заходів щодо скасування зазначених Рішень стосовно відповідача та вирішення питання стягнення податків;

- відносно адвоката Курячого А. М. про вчинене ним кримінальне правопорушення проти правосуддя за частиною першою статті 400-1 Кримінального кодексу України, та направити окрему ухвалу прокурору дляв життя заходів передбачених законом;

- відносно ОСОБА_7 про зловживання ним повноваженнями і не доведення позовних вимог до вищого статутного органу управління Асоціаці "ВЖБ "Золоті ключі", до виключної компетенції якого належить вирішення питання щодо припинення Асоціації, та зобов`язати ОСОБА_7 довести до відома вищого статутного органу управління відповідача про позов Краснораменського А. І. для можливості сформувати вищому органу управління свою позицію в строк 60 днів з моменту отримання окремої Ухвали.

28. Разом з цим, 29.10.2025 до Верховного Суду від скаржника надійшло заперечення № 1 і клопотання про постановлення відносно адвоката Курячого А. М. окремої ухвали за вчинене порушення законодавства з ознаками кримінального правопорушення, згідно з частиною першою статті 400-1, статті 358, частини першої статті 384 Кримінального кодексу України, з метою вичерпного вирішення підстав та наслідків правопорушень, вчинених адвокатом Курячим А. М. та з метою запобігання множинного і системного повторення адвокатом правопорушень проти правосуддя, судового органу влади, авторитету держави і проти прав людини на справедливий суд і добросовісність адвоката.

29. Розглянувши наведені клопотання ОСОБА_1 про постановлення окремих ухвал Верховний Суд зазначає таке.

30. Відповідно до частини першої статті 246 ГПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

31. Частиною одинадцятою статті 246 ГПК України визначено, що окрема ухвала стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, надсилається прокурору або органу досудового розслідування, який повинен надати суду відповідь про вжиті ним заходи у визначений в окремій ухвалі строк.

32. Аналіз положень наведеної статті ГПК України дає підстави для висновку, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду.

33. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду, яке він може реалізувати у випадку виявлення при вирішенні спору по суті порушення певним органом чи особою вимог законодавства.

Аналогічний висновок міститься у пункті 47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 171/2124/18, у пункті 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2018 у справі № 521/18287/15-ц, постанові Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 906/344/21.

34. Окрім цього, Верховний Суд звертає увагу на те, що суд не постановляє окремих ухвал за клопотаннями сторін.

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.02.2022 у справі № 750/3192/14.

35. В даному випадку Суд не вбачає правових підстав для постановлення окремої ухвали, передбаченої статтею 246 ГПК України, з огляду на те, що у даному касаційному провадженні встановлення наведених заявником порушень знаходяться поза межами компетенції суду касаційної інстанції та поза межами предмета перевірки, визначених положеннями статті 300 ГПК України.

36. 15.09.2025 скаржником подано до Верховного Суду клопотання до об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, у якому Краснораменський Андрій Ігорович просить об`єднану палату розглянути подану ним касаційну скаргу при вирішенні якої відступити від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 11.04.2024 у справі № 904/2607/23.

37. 30.10.2025 третьою особою подано до Верховного Суду клопотання про передачу справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, яке мотивовано тим, що справа № 904/6505/23 має розглядатись не тільки суддями, які входять до складу палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду, а і суддями, які входять до складу судової палати з розгляду справ про банкрутство, судової палати з розгляду справ щодо земельних відносин та права власності, судової палати з розгляду справ щодо захисту прав інтелектуальної власності, а також пов`язаних з антимонопольним та конкурентним законодавством Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

38. 30.10.2025 скаржником подано до Верховного Суду клопотання про передачу справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, яке мотивовано тим, що справа № 904/6505/23 має розглядатись не тільки суддями, які входять до складу палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду, а і суддями, які входять до складу судової палати з розгляду справ про банкрутство, судової палати з розгляду справ щодо земельних відносин та права власності, судової палати з розгляду справ щодо захисту прав інтелектуальної власності, а також пов`язаних з антимонопольним та конкурентним законодавством Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

39. 13.11.2025 скаржником подано до Верховного Суду клопотання до об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, у якому Краснораменський Андрій Ігорович просить об`єднану палату розглянути подану ним касаційну скаргу.

40. Розглянувши зазначені клопотання про передачу справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (пункти 36-39 цієї постанови), Суд зазначає таке.

41. Згідно з частиною другою статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

42. Як вбачається зі змісту частини другої статті 302 ГПК України, підставою для передачі справи на розгляд об`єднаної палати може бути необхідність відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів саме з іншої палати.

43. Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 303 ГПК України).

44. Слід зазначити, що основним завданням Верховного Суду є забезпечення сталості та єдності судової практики (частини перша статті 36 Закону "Про судоустрій і статус суддів").

45. Тобто, з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій, Верховний Суд повинен мати ґрунтовні підстави: його попередні рішення або підходи застосовані в цих рішеннях мають бути очевидно застарілими внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання, враховуючи зміни, що відбулися в суспільних відносинах, у законодавстві, практиці ЄСПЛ; існування невідповідності критерію "якість закону" законодавчих норм, що призвело до різного тлумачення судами (колегіями, палатами) норм права.

46. Отже, необхідність відступу від правових позицій Верховного Суду повинна мати тільки важливі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих суперечностей (помилок), що мають фундаментальне значення для правозастосування.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 та постановах Верховного Суду від 05.07.2022 у справі № 904/3860/19, від 28.09.2021 у справі № 910/8091/20, від 24.06.2021 у справі № 914/2614/13.

47. Аргументи заявників, наведені в обґрунтування поданих клопотань, не є безумовною підставою для передачі справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду. Також не є безумовною підставою такої передачі посилання судів першої та апеляційної інстанцій на окремі висновки та правові позиції Верховного Суду.

48. Слід зазначити, що відповідно до сталої практики ЄСПЛ та Великої Палати Верховного Суду відступ від раніше сформованої правової позиції повинен мати реальне підґрунтя, про що йдеться, зокрема, у п. 70 рішення у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" ("Chapman v. the United Kingdom", заява № 27238/95).

49. У інших справах Суд також неодноразово відзначав, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках необхідності та при обставинах істотного і непереборного характеру (рішення у справі "Проценко проти росії", заява №13151/04, п. 26); відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення "помилки, що має фундаментальне значення для судової системи" (рішення у справі "Сутяжник проти росії", заява № 8269/02, п. 38).

50. У справі "Сєрков проти України" (заява № 39766/05) ЄСПЛ у пунктах 34-39 рішення наголосив на такому: коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується; сам факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі "передбачуваності" у контексті Конвенції; завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються враховуючи зміни у повсякденній практиці (рішення у справі "Горжелік та інші проти Польщі" (Gorzelik and Others v. Poland) [ВП], заява № 44158/98, п. 65); у цьому зв`язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права (рішення у справах "Тудор Тудор проти Румунії" (Tudor Tudor v. Romania), заява №21911/03, пункти 29-30 та "Стефаніка та інші проти Румунії" (Stefanica and Others v. Romania), заява № 38155/02, пункти 36- 37); неспроможність вищого суду впоратись із цим завданням може призвести до наслідків, несумісних, inter alia, з вимогами статті 1 Першого протоколу до Конвенції (див. рішення у справі "Падурару проти Румунії" (Paduraru v. Romania), заява № 63252/00, пункти 98- 99).

51. Ураховуючи наведені висновки, Суд не вбачає підстав для передачі цієї справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у порядку статті 302 ГПК України.

52. 29.10.2025 скаржником до Верховного Суду подано заперечення і клопотання (за вих.№ 2, 3, 4 і 5) до судового засідання на 30.10.2025 об 11:45, які за своїм змістом частково дублюють обґрунтування і доводи касаційної скарги, а також в частині є доповненнями до касаційної скарги.

53. Разом з цим, 04.12.2025 скаржником до Верховного Суду подано заперечення і клопотання №6 (за вих.№ 4) і 7 (за вих.№ 5), а також доповнення до заперечення № 7 (за вих.№ 6) до судового засідання на 04.12.2025 об 11:15, які за своїм змістом частково дублюють обґрунтування і доводи касаційної скарги, а також в частині є доповненнями до касаційної скарги.

54. Відповідно до частини першої статті 298 ГПК України особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження.

55. Згідно з частиною четвертою статті 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

56. Відповідно до положень статті 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

57. Отже скористатися таким правом на подачу доповнень до касаційної скарги особа може лише протягом вказаного строку, а суд касаційної інстанції не уповноважений під час розгляду касаційної скарги змінювати такий строк.

58. Водночас, заперечення і клопотання (за вих.№ 2, 3, 4 і 5) до судового засідання на 30.10.2025 об 11:45 та заперечення і клопотання №6 (за вих.№ 4) і 7 (за вих.№ 5), а також доповнення до заперечення № 7 (за вих.№ 6) до судового засідання на 04.12.2025 об 11:15, в частині, що містять доповнення до касаційної скарги, подані скаржником з пропуском передбаченого законом строку на касаційне оскарження, тому залишаються Судом без розгляду.

59. Щодо заявленого ОСОБА_1 у касаційній скарзі клопотання про внесення інформації про скаржника до Єдиного реєстру викривачів, Верховний Суд зазначає таке.

60. Правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень визначає Закон України "Про запобігання корупції".

61. У частині першій статті 1 Закону України "Про запобігання корупції" зазначено, що викривач - фізична особа, яка за наявності переконання, що інформація є достовірною, повідомила про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, вчинених іншою особою, якщо така інформація стала їй відома у зв`язку з її трудовою, професійною, господарською, громадською, науковою діяльністю, проходженням нею служби чи навчання або її участю у передбачених законодавством процедурах, які є обов`язковими для початку такої діяльності, проходження служби чи навчання.

62. Статтею 53-1 Закону України "Про запобігання корупції" визначено забезпечення умов для повідомлення інформації про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону.

63. Так, зокрема частиною першою статті 53-1 вказаного Закону визначено, що Державні органи, органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, юридичні особи публічного права та юридичні особи, зазначені в частині другій статті 62 цього Закону, зобов`язані забезпечити функціонування внутрішніх каналів повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону. Органи прокуратури, Національна поліція, Національне антикорупційне бюро України, Державне бюро розслідувань та Національне агентство зобов`язані забезпечити функціонування внутрішніх і регулярних каналів повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону.

64. В силу приписів частини другої статті 53-1 Закону України "Про запобігання корупції" подання повідомлень (у тому числі анонімних) через внутрішні канали повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону здійснюється через відкритий для цілодобового доступу Єдиний портал повідомлень викривачів та спеціальні телефонні лінії. Інформація про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, отримана через регулярні канали повідомлення такої інформації, вноситься до Єдиного порталу повідомлень викривачів уповноваженими на це особами відповідних суб`єктів. При використанні особами будь-яких інших способів здійснення повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону (направлення повідомлення, у тому числі анонімного, у паперовій або електронній формі чи здійснення повідомлення на особистому прийомі, через спеціальну телефонну лінію тощо) їм гарантуються дотримання умов конфіденційності та анонімності, а також внесення цієї інформації до Єдиного порталу повідомлень викривачів уповноваженими на це особами відповідних суб`єктів не пізніше наступного робочого дня з моменту її отримання. При використанні особою зовнішніх каналів здійснення повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону внесення інформації до Єдиного порталу повідомлень викривачів здійснюється не пізніше наступного робочого дня з моменту її виявлення уповноваженою особою суб`єкта, до повноважень якого належить здійснення розгляду чи розслідування фактів, викладених у повідомленні.

65. Частинами першою-другою статті 53-2 Закону України "Про запобігання корупції" визначено, що викривач самостійно визначає, які канали використовувати для повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, а саме: внутрішні, регулярні або зовнішні канали.

66. У статті 1 Закону України "Про запобігання корупції" визначено, що внутрішні канали повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону - способи захищеного (у тому числі анонімного) повідомлення інформації викривачем керівнику або уповноваженому підрозділу (особі) органу, юридичної особи, у яких викривач працює, проходить службу чи навчання або на замовлення яких виконує роботу, а так само до органу вищого рівня, уповноважена особа якого здійснює контроль за дотриманням антикорупційного законодавства на підвідомчих підприємствах, в установах та організаціях; зовнішні канали повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону - шляхи повідомлення інформації викривачем через фізичних чи юридичних осіб, у тому числі через медіа, журналістів, громадські об`єднання, професійні спілки тощо; регулярні канали повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень - способи захищеного (у тому числі анонімного) повідомлення інформації викривачем органам прокуратури, Національній поліції, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентству з питань запобігання корупції.

67. Вимоги до повідомлень (у тому числі анонімних) про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону та порядок їх розгляду визначаються цим Законом (частина друга статті 23-2 Закону України "Про запобігання корупції").

68. З огляду на наведене, у разі наявності у скаржника інформації про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, останній не позбавлений права звернутися у передбаченому Законом України "Про запобігання корупції" порядку, до визначених у цьому Законі спеціалізованих компетентних органів, з відповідною заявою.

69. 04.12.2025 від скаржника до Верховного Суду надійшло клопотання про внесення подання до Великої Палати Верховного Суду для внесення подання до Конституційного Суду України про визнання неконституційними окремих положень чинного законодавства.

70. Так відповідно до частини першої статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

71. Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що Верховний Суд: 1) здійснює правосуддя як суд касаційної інстанції, а у випадках, визначених процесуальним законом, - як суд першої або апеляційної інстанції, в порядку, встановленому процесуальним законом; 2) здійснює аналіз судової статистики, узагальнення судової практики; 3) надає висновки щодо проектів законодавчих актів, які стосуються судоустрою, судочинства, статусу суддів, виконання судових рішень та інших питань, пов`язаних із функціонуванням системи судоустрою; 4) надає висновок про наявність чи відсутність у діяннях, у яких звинувачується Президент України, ознак державної зради або іншого злочину; вносить за зверненням Верховної Ради України письмове подання про неспроможність виконання Президентом України своїх повноважень за станом здоров`я; 5) звертається до Конституційного Суду України щодо конституційності законів, інших правових актів, а також щодо офіційного тлумачення Конституції України; 6) забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом; 7) забезпечує апеляційні та місцеві суди методичною інформацією з питань правозастосування; 7-1) здійснює управління об`єктами державної власності, що належать до сфери його управління; 8) здійснює інші повноваження, визначені законом.

72. Частинами першою, другою статті 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що Велика Палата Верховного Суду є постійно діючим колегіальним органом Верховного Суду, до складу якого входить двадцять один суддя Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду: 1) у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права; 2) діє як суд апеляційної інстанції у справах, розглянутих Верховним Судом як судом першої інстанції; 3) аналізує судову статистику та вивчає судову практику, здійснює узагальнення судової практики; 4) здійснює інші повноваження, визначені законом.

73. За приписами частини першої статті 46 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Пленум Верховного Суду є колегіальним органом, до складу якого входять усі судді Верховного Суду.

74. Відповідно до частини другої статті 46 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Пленум Верховного Суду: 1) обирає на посади та звільняє з посад Голову Верховного Суду та заступника Голови Верховного Суду у порядку, встановленому цим Законом; 2) обирає з числа суддів Верховного Суду за поданням Голови Верховного Суду та увільняє від виконання обов`язків секретаря Пленуму Верховного Суду; 3) заслуховує інформацію Голови Верховного Суду про його діяльність, Секретаря Великої Палати Верховного Суду про діяльність Палати; 4) надає висновки щодо проектів законодавчих актів, які стосуються судоустрою, судочинства, статусу суддів, виконання судових рішень та інших питань, пов`язаних із функціонуванням системи судоустрою України; 4-1) надає у випадку, передбаченому цим Законом, Вищій раді правосуддя консультативний висновок, який є офіційним документом, що містить рекомендації та пропозиції щодо кількості суддів у складі Верховного Суду; 5) приймає рішення про звернення до Конституційного Суду України з питань конституційності законів та інших правових актів, а також щодо офіційного тлумачення Конституції України; 6) надає висновок про наявність чи відсутність у діяннях, в яких звинувачується Президент України, ознак державної зради або іншого злочину; вносить за зверненням Верховної Ради України письмове подання про неспроможність виконання Президентом України своїх повноважень за станом здоров`я; 7) затверджує Регламент Пленуму Верховного Суду; 8) затверджує Положення про Науково-консультативну раду при Верховному Суді та її склад; 9) затверджує склад редакційної колегії офіційного друкованого органу Верховного Суду; 10) затверджує бюджетний запит Верховного Суду; 10-1) з метою забезпечення однакового застосування норм права при вирішенні окремих категорій справ узагальнює практику застосування матеріального і процесуального законів, систематизує та забезпечує оприлюднення правових позицій Верховного Суду з посиланням на судові рішення, в яких вони були сформульовані; 10-2) за результатами аналізу судової статистики та узагальнення судової практики надає роз`яснення рекомендаційного характеру з питань застосування законодавства при вирішенні судових справ; 11) розглядає та вирішує інші питання, віднесені законом до його повноважень.

75. Разом з цим положення Закону України "Про Конституційний Суд України" визначають, зокрема, право фізичної особи на звернення до Конституційного Суду України з відповідною конституційною скаргою.

76. Так, за приписами частини першої статті 55 Закону України "Про Конституційний Суд України" конституційною скаргою є подане до Суду письмове клопотання щодо перевірки на відповідність Конституції України (конституційність) закону України (його окремих положень), що застосований в остаточному судовому рішенні у справі суб`єкта права на конституційну скаргу.

77. Частиною другою статті 55 Закону України "Про Конституційний Суд України" визначено, що у конституційній скарзі зазначаються: 1) прізвище, ім`я, по батькові (за наявності) громадянина України, іноземця чи особи без громадянства, адреса зареєстрованого місця проживання особи (для іноземця чи особи без громадянства - місця перебування) або повна назва та місцезнаходження юридичної особи, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо такі є; 2) відомості про уповноважену особу, що діє від імені суб`єкта права на конституційну скаргу; 3) короткий виклад остаточного судового рішення, в якому було застосовано відповідні положення закону України; 4) опис перебігу розгляду відповідної справи в судах; 5) конкретні положення закону України, які належить перевірити на відповідність Конституції України, та конкретні положення Конституції України, на відповідність яким належить перевірити закон України; 6) обґрунтування тверджень щодо неконституційності закону України (його окремих положень) із зазначенням того, яке з гарантованих Конституцією України прав людини, на думку суб`єкта права на конституційну скаргу, зазнало порушення внаслідок застосування закону; 7) відомості про документи і матеріали, на які посилається суб`єкт права на конституційну скаргу, із наданням копій цих документів і матеріалів; 8) перелік документів і матеріалів, що додаються. Копія остаточного судового рішення у справі суб`єкта права на конституційну скаргу має бути засвідчена в установленому порядку судом, що його ухвалив.

78. Відповідно до частини першої статті 56 Закону України "Про Конституційний Суд України" визначено, що суб`єктом права на конституційну скаргу є особа, яка вважає, що застосований в остаточному судовому рішенні в її справі закон України (його окремі положення) суперечить Конституції України.

79. Відповідно до частини другої названої статті Закону конституційну скаргу фізична особа підписує особисто. Якщо суб`єктом права на конституційну скаргу є дієздатна фізична особа, яка за станом здоров`я або фізичною вадою не в змозі особисто підписати конституційну скаргу, її підписує уповноважена в установленому законом порядку особа, що діє від її імені.

80. З огляду на наведене Верховний Суд не вбачає підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 про внесення подання до Великої Палати Верховного Суду для внесення подання до Конституційного Суду України про визнання неконституційними окремих положень чинного законодавства.

81. 04.12.2025 від скаржника до Верховного Суду надійшли заяви № 1 і 2 про зупинення касаційного провадження у цій справі до вирішення питання відводу судді Кролевець О. А. від розгляду цієї справи та вирішення питання про призначення законного представника відповідача.

82. 11.12.2025 від скаржника до Верховного Суду надійшла заява про зупинення провадження у справі № 904/6505/23 до повідомлення вищого органу управління відповідача, а саме - загальних зборів Асоціації "Власників житлових будинків "Золоті ключі" про розгляд цієї справи.

83. 11.12.2025 від скаржника до Верховного Суду надійшло клопотання про зупинення провадження № 904/6505/23 у зв`язку з поданням до Великої Палати Верховного Суду апеляційної скарги на ухвали Верховного Суду від 04.12.2025.

84. Розглянувши зазначені клопотання скаржника Верховний Суд не вбачає підстав для їх задоволення з огляду на таке.

85. Відповідно до частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

86. При цьому, однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є розумність строків розгляду справи (пункт 10 частини третьої статті 2 ГПК України).

87. Дотримання розумних строків розгляду справи є важливим та одним з пріоритетних принципів господарського судочинства. Поряд із цим існують обставини, за яких суд має право або ж зобов`язаний зупинити провадження у справі.

88. Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення всіх процесуальних дій у справі, зумовлене настанням певних визначених законом обставин, що перешкоджають подальшому руху справи до їх усунення.

89. Зупинення провадження у справі не повинне розглядатися як невиправдане затягування строків розгляду справи і застосовується лише за обставин, визначених процесуальним законом.

90. Порядок та умови зупинення провадження у справі врегульовано положеннями статей 227, 228 ГПК України, в яких наведено вичерпний перелік підстав, за яких суд зобов`язаний та має право зупинити провадження у справі.

91. Так, згідно приписів статті 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках: 1) смерті або оголошення померлою фізичної особи, яка була стороною у справі або третьою особою з самостійними вимогами щодо предмета спору, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво; 2) необхідності призначення або заміни законного представника учасника справи; 3) перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції; 3-1) звернення обох сторін з клопотанням про зупинення провадження у справі у зв`язку з проведенням медіації; 4) прийняття рішення про врегулювання спору за участю судді; 5) об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

92. Статтею 228 ГПК України передбачено Суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках: 1) перебування учасника справи на альтернативній (невійськовій) службі не за місцем проживання або на строковій військовій службі; 2) призначення судом експертизи; 3) направлення судового доручення щодо збирання доказів у порядку, встановленому статтею 84 цього Кодексу; 4) звернення із судовим дорученням про надання правової допомоги або вручення виклику до суду чи інших документів до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави; 6) прийняття ухвали про тимчасове вилучення доказів державним виконавцем для дослідження судом; 7) перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду. Суд не зупиняє провадження у випадку, встановленому пунктом 1 частини першої цієї статті, якщо відсутня сторона веде справу через свого представника. З питань, зазначених у цій статті, суд постановляє ухвалу.

93. Отже, статтею 227 ГПК України визначені випадки, коли суд зобов`язаний зупинити провадження у справі та статтею 228 ГПК України встановлені випадки, коли суд може зупинити провадження у справі.

94. Зупинення провадження у справі - це врегульована законом і оформлена ухвалою суду тимчасова перерва в провадженні у справі, викликана наявністю однієї з передбачених в законі обставин, які заважають здійснювати її розгляд.

95. Так з огляду на наведене вище Верховний Суд зазначає, що приписи чинного процесуального законодавства не передбачають таких підстав для зупинення провадження у справі, як вирішення питання відводу судді від розгляду справи, з метою повідомлення про розгляд справи вищого органу управління сторони у справі - загальних зборів, а також подання до Великої Палати Верховного Суду апеляційної скарги на ухвали Верховного Суду.

96. Що ж до заяви скаржника про зупинення провадження у справі до вирішення питання про призначення законного представника відповідача, Верховний Суд зазначає, що матеріали справи містять належні та допустимі докази наявності у представника відповідача - адвоката Курячого А. М. наявності повноважень представляти інтереси Асоціації "Власників житлових будинків "Золоті ключі" в суді касаційної інстанції, у зв`язку з чим Суд не вбачає підстав для зупинення провадження у справі з метою необхідності призначення або заміни законного представника учасника справи.

97. З огляду на наведене Верховний Суд не вбачає правових підстав для задоволення клопотань скаржника про зупинення провадження у справі.

98. Також 11.12.2025 від скаржника до Верховного Суду надійшла заява про порушення державною в особі колегії Касаційного адміністративного суду Верховного Суду конституційних і процесуальних прав позивача; зловживання Касаційним господарським судом Верховного Суду владою та недотримання Касаційним господарським судом Верховного Суду засад верховенства права і доброчесності за критерієм чесність і неупередженість.

99. У наведеній заяві ОСОБА_1 висловлює сою незгоду з ухвалами Верховного Суду від 04.12.2025 щодо розгляду заяв про відвід суддів від розгляду цієї справи та зазначає, що дана заява не є заявою про відвід, а є висловлення відповідно до статті 34 Конституції України свого невизнання колегії суддів Верховного Суду у цій справі, як законного і повноважного суду.

100. Розглянувши зазначену заяву скаржника Верховний Суд залучає її до матеріалів справи, однак не враховує наведені позивачем доводи та не надає їм оцінки з огляду на те, що положеннями чинного процесуального законодавства не передбачено подання учасниками справи заяв, що стосуються незгоди з ухваленими судовими рішеннями щодо розгляду заяв про відвід судді та / або колегії суддів. При цьому Верховний Суд також враховує, що доводи, які наведені скаржником у вказаній заяві були підставою для заявлення позивачем і третьою особою численних відводів суддям Верхового Суду у цій справі, які перевірялись і оцінка яким була надана Судом, за наслідками розгляду кожної окремої заяви про відвід, у відповідних ухвалах.

101. Разом з цим, 11.12.2025 від ОСОБА_1 до Верховного Суду надійшло клопотання про розгляд поданих скаржником процесуальних документів у відповідному порядку (послідовності), наведеному позивачем у клопотанні.

102. Так, за приписами частин другої-третьої статті 198 ГПК України при колегіальному розгляді справи головуючим у судовому засіданні є суддя-доповідач, визначений Єдиною судовою інформаційно-комунікаційною системою під час розподілу справи. Головуючий відповідно до завдання господарського судочинства керує ходом судового засідання, забезпечує додержання послідовності і порядку вчинення процесуальних дій, здійснення учасниками судового процесу їх процесуальних прав і виконання ними обов`язків, спрямовує судовий розгляд на забезпечення повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, усуваючи із судового розгляду все, що не має істотного значення для вирішення справи.

103. Тобто положеннями чинного процесуального законодавства визначено, що під час розгляду справи саме головуючий керує ходом судового засідання, зокрема і порядком розгляду поданих учасниками справи зав / клопотань / заперечень.

104. Звідси Верховний Суд не вбачає правових підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 про розгляд поданих скаржником процесуальних документів у відповідному порядку.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

105. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - є власниками по 1/2 частки нерухомого майна: житлового будинку загальною площею 270,3 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 214), розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

106. На підставі відомостей, розміщених на офіційному сайті Міністерства юстиції України у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та наявного у справі витягу, суди встановили, що 04.06.2009 була проведена державна реєстрація юридичної особи - Асоціації "Власників житлових будинків "Золоті ключі".

107. Також, в матеріалах справи наявна Реєстраційна справа Асоціації "Власників житлових будинків "Золоті ключі", належним чином засвідчена копія якої надана на вимогу суду першої інстанції, в якій містяться установчі документи відповідача та вчинені щодо нього реєстраційні дії.

108. 25.04.2009 були проведені установчі збори Асоціації власників житлових будинків "Золоті ключі", оформлені Протоколом від 25.04.2009, в якому зафіксовано, що учасниками зборів в кількості 83 осіб, а загалом 148 осіб прийнято рішення створити Асоціацію власників житлових будинків "Золоті ключі", затвердили статут Асоціації та визначили склад органів управління.

109. 04.06.2009 була проведена державна реєстрація Статуту Асоціації "Власників житлових будинків "Золоті ключі", затвердженого на установчих зборах 25.04.2009, яким передбачено, що Асоціація є добровільним об`єднанням власників житлових будинків жилого мікрорайону "Золоті ключі", яке утворене та діє у відповідності з Законом України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", Житловим кодексом України, Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України та іншими законодавчими актами України (п.1.1), Асоціація є неприбутковою організацією і не має на меті одержання прибутку для його розподілу між членами Асоціації (п.1.5).

110. В подальшому, Статут Асоціації було викладено та затверджено у новій редакції від 31.03.2018, на підставі протоколу загальних зборів співвласників Асоціації від 31.03.2018, державна реєстрація якого проведена в установленому порядку, докази чого містяться в матеріалах Реєстраційної справи.

111. В подальшому Статут асоціації "Власників житлових будинків "Золоті ключі" в новій редакції затверджено Протоколом № 1 загальних зборів Асоціації "ВЖБ "Золоті ключі" 15.12.2023, державна реєстрація якого проведена 06.03.2024.

112. Крім того, за результатами проведення загальних зборів співвласників Асоціації 03.12.2017 та 31.03.2018, оформлених відповідними протоколами, були прийняті рішення стосовно діяльності відповідача, а саме:

- згідно протоколу загальних зборів співвласників Асоціації від 03.12.2017, з загальної кількості власників будинку - 256, присутніми учасниками - 136 осіб від загальної кількості домоволодінь, що складає 53,1% від загальної кількості власників, прийняті рішення стосовно діяльності Асоціації;

- згідно протоколу загальних зборів співвласників Асоціації від 31.03.2018, з загальної кількості власників будинку - 299, присутніми учасниками 20,4% від загальної кількості домоволодінь та шляхом письмового опитування - 236 власників (78,9%) від загальної кількості власників, прийняті рішення про звернення в органи місцевого самоврядування та інші інстанції для передачі інженерних мереж, доріг, елементів інфраструктури мкр. "Золоті ключі" у комунальну власність; затверджено звіт ревізійної комісії; затверджено нову редакцію статуту, затверджено кошторис Асоціації на 2018 рік базових, щомісячних обов`язкових платежів (внесків) та порядку їх нарахування, строків сплати; перевибори членів правління Асоціації.

113. Також матеріалами справи підтверджується, що на підставі договору на закріплення майна на праві оперативного управління від 04.03.2011, власником майна (ТОВ "Міжнародна Будівельна Компанія "Україна-Канада") було передано відповідачу внутрішньоквартальні мережі водопостачання та водовідведення мікрорайону "Золоті ключі". Власники будинків Асоціації спільно використовують внутрішньоквартальні інженерні мережі (споруди), що були передані Асоціації в користування.

114. Також, на звернення позивача, Виконкомом Слобожанської селищної ради:

- листом від 31.10.2022 повідомлено, що відповідно до Генерального плану смт Слобожанське, мікрорайон Золоті Ключі відноситься до зони Ж-1 (зона індивідуальної малоповерхової садибної забудови), призначається для розташування одноквартирних житлових будинків до 3 поверхів із земельними ділянками та зблокованих одно-двоквартирних будинків на сусідніх земельних ділянках. Будь-якої містобудівної документації на забудову - не видавалось. Будь-яких рішень стосовно закріплення за відповідачем житлових будинків - виконкомом не приймалось;

- листом від 04.12.2023 повідомлено, що Слобожанська селищна рада не приймала рішення про зміну призначення об`єктів благоустрою мкр "Золоті ключі" населеного пункту смт Слобожанське: територію загального користування вулиці мкр "Золоті ключі" на інше призначення об`єктів благоустрою мкр "Золоті ключі" - прибудинкову територію власників житлових будинків мкр "Золоті ключі" або прибудинкову територію інших осіб (в т.ч. юридичних осіб) приватного права; про передачу земельних ділянок мкр "Золоті ключі", на яких розміщені території загального користування, в т.ч вулиці, з комунальної власності громади смт Слобожанське, у спільну власність власників житлових будинків мкр "Золоті ключі" смт Слобожанське або у власність інших осіб (в т.ч. юридичних осіб) приватного права.

Позиція Верховного Суду

115. Перевіривши повноту встановлення судами першої і апеляційної інстанцій обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та відзиві, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

116. Відповідно до статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (1). Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (2). У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається (3). Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (4).

117. Верховний Суд звертає увагу, що самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.

118. В силу приписів пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

119. Отже, відповідно до положень пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права у подібних правовідносинах з урахуванням висновку Верховного Суду, викладеного у постанові; (2) скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від такого висновку.

120. Що ж до визначення подібних правовідносин, то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин.

121. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

122. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

123. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

124. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи (постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)). Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

125. У касаційній скарзі скаржник вказує на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 11.04.2024 у справі № 904/2607/23.

126. Зміст оскаржуваних рішення суду першої інстанції і постанови суду апеляційної інстанції свідчить про те, що суди попередніх інстанцій у справі, яка розглядається врахували як правові висновки, так і преюдиційні обставини, встановлені у справі № 904/2607/23.

127. Верховний Суд у цьому аспекті зазначає, що предметом судового розгляду справи, що розглядається, є припинення юридичної особи Асоціації "Власників житлових будинків "Золоті ключі". Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на здійснення Асоціацією "Власників житлових будинків "Золоті ключі" фіктивної корпоративної і фінансово-господарської діяльності, прикриваючись Законом України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку".

128. Так, за доводами скаржника, Закон України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" не може розповсюджуватись на діяльність відповідача у цій справі, оскільки останній регулює відносини виключно мешканців багатоквартирних будинків, в яких створене відповідне об`єднання і наявна спільна власність.

129. Разом з цим, у справі № 904/2607/23 предметом розгляду були вимоги ОСОБА_8 про визнання недійсними: абз. 1 п. 2 розділу IV "Сплата встановлених загальними зборами асоціації внесків і платежів, у тому числі відрахувань до ремонтного, резервного фондів у розмірах і в строки, що встановлені загальними зборами асоціації, є обов`язковою для всіх власників" та абз. 9 п. 2 розділу V "Власник зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі" статуту Асоціації "Власників житлових будинків "Золоті Ключі", який затверджений протоколом №1 від 31.03.2018 загальних зборів Асоціації "Власників житлових будинків "Золоті Ключі".

130. Позовні вимоги у наведеній справі обґрунтовувались тим, що на діяльність відповідача (Асоціацію "ВЖБ "Золоті Ключі") не розповсюджується дія Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", у зв`язку з чим пункти статуту про обов`язковість сплати внесків та платежів підлягають визнанню недійсними.

131. Тобто у справі, яка розглядається та у справі № 904/2607/23 відповідачем була одна і та сама особа - Асоціація "Власників житлових будинків "Золоті ключі", також у зазначених справах позовні вимоги були обґрунтовані, зокрема, неможливістю застосування у діяльності відповідача (Асоціації "ВЖБ "Золоті Ключі") Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку".

132. У вирішенні доводів скаржника Верховний Суд зазначає, що при касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судами в оскаржуваних судових рішеннях, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів для такого відступлення.

133. З урахуванням наведеного Суд, вирішуючи питання про наявність чи відсутність вмотивованої обґрунтованості підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, щодо необхідності відступлення від висновків, викладених у вказаній постанові Верховного Суду, зазначає таке.

134. Так, Верховний Суд у постанові від 11.04.2024 у справі № 904/2607/23, погоджуючись із висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову, зазначив:

"Відмовляючи в задоволенні позовних вимог господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що станом на момент створення Асоціації, об`єднання власників квартир (житла) могло бути створено також власниками житлових будинків, а до складу асоціації могли входити об`єднання та власники садиб, що використовують спільно внутрішньоквартальні інженерні мережі (споруди).

Оскільки на даний час положеннями чинного законодавства України не врегульовано спільне використання майна власниками садиб, застосовуючи аналогію закону (ст. 8 ЦК України) при вирішенні даного спору, суди дійшли висновку, що спірні правовідносини регулюються нормами Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", положенням якого спірні пункти статуту не суперечать".

"Верховний Суд враховує, що відповідно до статті 8 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" в редакції, чинній на момент створення Асоціації, до складу асоціації можуть входити об`єднання та власники садиб, що використовують спільно внутрішньоквартальні інженерні мережі (споруди).

За приписами частини 1 статті 381 Цивільного кодексу України в редакції, чинній на момент створення Асоціації, садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

Верховний Суд погоджується з висновками господарських судів попередніх інстанцій про те, що станом на 2009 рік до складу асоціації могли входити об`єднання та власники садиб, що використовують спільно внутрішньоквартальні інженерні мережі (споруди), і доводи скаржника про неправильне застосування судами ст. 8 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" не знайшли свого підтвердження.

Крім того, Суд враховує, що згідно з пунктом 1 розділу І статуту Асоціація "Власників житлових будинків "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ" є об`єднанням власників житлових будинків та власників нежитлових приміщень, які розташовані в межах вулиць ареалу компактного проживання "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ" на території смт. Слобожанське Дніпропетровської області, яке створено відповідно до Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку".

Асоціація діє відповідно до Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", чинного законодавства України та статуту (п. 2 розділу І статуту).

Асоціація у своїй діяльності користується правами, визначеними статтями 16, 17 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", та має обов`язки, передбачені статтею 18 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" (п. 3 розділу І статуту).

Тобто загальні збори Асоціації "Власників житлових будинків "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ", 31.01.2018, якими затверджено нову редакцію статуту Асоціації "Власників житлових будинків "ЗОЛОТІ КЛЮЧІ", визначили, що Асоціація діє відповідно до Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" і статут в цій частині позивачем не оскаржується.

Враховуючи, що згідно зі статутом Асоціація діє відповідно до Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", а також беручи до уваги, що на даний час положеннями чинного законодавства України не врегульовано спільне використання майна власниками садиб, господарські суди попередніх інстанцій вірно застосували за аналогією закону (стаття 8 Цивільного кодексу України) при вирішенні даного спору норми Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", яким врегульовано подібні правовідносини".

135. У вирішенні доводів касаційної скарги Верховний Суд з урахуванням наведених вище висновків та встановлених судами фактичних обставин справи, з урахуванням норм чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що оскільки згідно зі статутом Асоціація діє відповідно до Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", а також беручи до уваги, що на даний час положеннями чинного законодавства України не врегульовано спільне використання майна власниками садиб, враховуючи аналогію закону (стаття 8 Цивільного кодексу України) при вирішенні даного спору слід застосовувати норми Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", яким врегульовано подібні правовідносини.

136. Разом з цим, в контексті заявлених позивачем вимог про припинення юридичної особи - відповідача, Верховний Суд зазначає, що частинами першою-другою статті 104 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

137. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 110 ЦК України юридична особа ліквідується: за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв`язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами; за рішенням суду про ліквідацію юридичної особи через допущені при її створенні порушення, які не можна усунути, за позовом учасника юридичної особи або відповідного органу державної влади; за рішенням суду про ліквідацію юридичної особи в інших випадках, встановлених законом, - за позовом відповідного органу державної влади.

138. Загальний порядок ліквідації юридичної особи визначений у статті 111 ЦК України.

139. Також, приписами статті 55-1 ГК України передбачено ознаки фіктивності, що дають підстави для звернення до суду про припинення юридичної особи або припинення діяльності фізичною особою - підприємцем, в тому числі визнання реєстраційних документів недійсними.

140. Такими, згідно наведеної статті Кодексу, вважаються такі ознаки, якщо юридичну особу:

- зареєстровано (перереєстровано) на недійсні (втрачені, загублені) та підроблені документи;

- незареєстровано у державних органах, якщо обов`язок реєстрації передбачено законодавством;

- зареєстровано (перереєстровано) у органах державної реєстрації фізичними особами з подальшою передачею (оформленням) у володіння чи управління підставним (неіснуючим), померлим, безвісти зниклим особам або таким особам, що не мали наміру провадити фінансово-господарську діяльність або реалізовувати повноваження;

- зареєстровано (перереєстровано) та проваджено фінансово-господарську діяльність без відома та згоди його засновників та призначених у законному порядку керівників.

141. Відмовляючи у задоволенні позову у цій справі, суди попередніх інстанцій виходили, зокрема з того, що позивачем не доведено визначених законом підстав для визнання недійсним оскаржуваних ним протоколів, статутів та інших документів, а також підстав для припинення у судовому порядку Асоціації. Суди зазначили, що з матеріалів справи вбачається, що основна діяльність Асоціації полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном власників житлових будинків, належне утримання, використання, обслуговування та ремонт інженерних систем, обладнання, об`єктів благоустрою та інших предметів інфраструктури, об`єднаних спільною територією ареалу компактного проживання, сприяння власникам житлових будинків та нежитлових приміщень в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання. При цьому суди зазначили, що ні рішення установчих зборів, ні статут, ні існування юридичної особи Асоціації не порушує прав та/або інтересів позивача, що звертається з таким позовом, а позивач, звертаючись до суду з таким позовом та посилаючись у позовній заяві на порушення своїх прав при створенні Асоціації та у зв`язку з її функціонуванням фактично обґрунтовує свій інтерес у припиненні існування такої юридичної особи, а не на захист прав та/або охоронюваних законом інтересів позивача.

142. Так частинами першою, другою статті 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

143. Позовом у процесуальному розумінні є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві викладає предмет і підстави позову.

144. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить ухвалити судове рішення. Предмет позову повинен мати правовий характер і випливати з певних матеріально-правових відносин.

145. Підстави позову становлять ті обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, вказуючи при цьому на докази, що стверджують позов, зокрема, факти матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, їх виникнення, зміну, припинення.

146. Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права.

147. В свою чергу, на суд покладений обов`язок перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

148. Отже, предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.

149. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

150. Згідно із статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

151. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

152. Згідно із частиною першою статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

153. У частині другій статті 4 ГПК України зазначається, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

154. Отже, зазначені норми закону визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Підставою для звернення до суду є наявність порушеного права і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Тобто правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів.

155. Застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством). Відсутність (недоведеність) будь-якої із зазначених умов унеможливлює задоволення позову. (див. постанову Верховного Суду від 07.11.2023 у справі № 920/1261/21).

156. Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлене у заявлений спосіб. Позов може бути задоволений лише у випадку встановлення факту порушення, не визнання або оспорення відповідачем (відповідачами) прав, свобод чи інтересів позивача. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. (див. постанову Верховного Суду від 07.11.2023 у справі № № 916/3574/21).

157. Звертаючись із позовом про припинення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (у даному випадку Асоціації), позивач повинен довести, які саме порушення були допущені при створенні об`єднання, чи є вони такими, що їх неможливо усунути, яким саме чином створення та діяльність об`єднання порушують права чи законні інтереси позивача, як учасника об`єднання, зазначити, яке його право та у який спосіб може бути відновлене унаслідок задоволення позову, обґрунтувати співмірність балансу своїх прав, законних інтересів та прав і законних інтересів інших співвласників багатоквартирного будинку, які не вимагають припинення об`єднання.

158. Натомість суд повинен у кожному конкретному випадку оцінити характер порушення, його наслідки, враховуючи баланс інтересів як позивача, так і інших співвласників.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 12.01.2023 у справі № 917/559/21, від 28.05.2024 у справі № 911/1095/22.

159. Водночас, судами першої і апеляційної інстанції встановлено, що позивачем не доведено порушення його прав та інтересів ні рішенням установчих зборів, ні статутом, ні існуванням юридичної особи Асоціації, а позивач, звертаючись до суду з таким позовом та посилаючись у позовній заяві на порушення своїх прав при створенні Асоціації та у зв`язку з її функціонуванням фактично обґрунтовує свій інтерес у припиненні існування такої юридичної особи, а не на захист прав та/або охоронюваних законом інтересів.

160. Так Верховний Суд зазначає, що інтереси окремого власника можуть не збігатися з інтересами інших співвласників. Тому, вирішуючи питання щодо ефективності обраного позивачем способу захисту, суди мають враховувати баланс інтересів усіх співвласників та самого об`єднання (у даному випадку Асоціації), уникати зайвого втручання в питання створення і діяльності об`єднання, які вирішуються виключно установчими або загальними зборами співвласників.

161. Верховний Суд наголошує, що створення Асоціації жодним чином не позбавляє скаржника можливості реалізувати своє право на прийняття участі в її управлінні. Натомість припинення юридичної особи - відповідача, призведе до негативних наслідків для інших співвласників, волевиявлення більшості яких було спрямовано саме на створення Асоціації, затвердження її статуту, обрання її органів тощо.

162. Оскільки за встановлених судами обставин ні рішення установчих зборів, ні існування юридичної особи Асоціації "Власників житлових будинків "Золоті ключі" не порушує прав або правомірних інтересів позивача, а останній, вказуючи у позовній заяві на порушення своїх прав при створенні і діяльності асоціації, фактично обґрунтовує свій інтерес у припиненні існування цієї юридичної особи, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

163. Також позовна вимога про припинення юридичної особи (Асоціації), яка створена у відповідному порядку на захист прав і інтересів співвласників, існує та здійснює свою діяльність (з 2009 року), за період свого існування набувши відповідних прав і обов`язків, не призведе до поновлення будь-яких прав і законних інтересів позивача у цій справі. Швидше за все такий позов буде свідчити про втручання суду в діяльність Асоціації, порушення інтересів інших співвласників, волевиявлення яких було спрямовано саме на створення Асоціації, затвердження її статуту, обрання її органів тощо, порушуватиме принцип пропорційності - справедливої рівноваги (балансу) між інтересами усіх співвласників і інтересами позивача, що є недопустимим.

164. Разом з тим, Верховний Суд звертає увагу на те, що відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові.

Близька за змістом правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29.08.2023 у справі № 910/5958/20, від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19.

165. Таким чином, ураховуючи наведене вище, Суд вважає заснованими на вимогах закону висновки судів першої і апеляційної інстанцій у цій справі.

166. Що ж до наявності / відсутності вмотивованої обґрунтованості необхідної для відступлення від правового висновку Верховного Суду, то Суд виходить з такого.

167. Згідно з пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

168. Зі змісту зазначеної норми вбачається, що при касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 зазначеного Кодексу, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів для такого відступлення.

169. Принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) і стабільності. Єдність однакового застосування закону забезпечує правову визначеність та втілюється шляхом однакового застосування судом того самого закону в подібних справах.

170. У пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v.United Kingdom) Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

171. Верховний Суд вважає за необхідне звернутися до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 та у постановах Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 910/8091/20, від 24.06.2021 у справі № 914/2614/13, де зазначено, що з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави - попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.

172. Відповідно до частини першої статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" основною функцією Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою є забезпечення сталості та єдності судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Отже, для відступу від правової позиції, раніше сформованої Верховним Судом, необхідно встановити, що існує об`єктивна необхідність такого відступу саме у конкретній справі.

173. Верховний Суд неодноразово наголошував, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.

174. Отже, необхідність відступу від правових позицій Верховного Суду повинна мати тільки важливі підстави, реальне підґрунтя, Суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих суперечностей (помилок), що мають фундаментальне значення для >правозастосування.

175. Разом з тим, скаржник у касаційній скарзі у контексті приписів пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України вмотивовано не обґрунтував необхідність відступлення від правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 11.04.2024 у справі № 904/2607/23 щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а також не навів вагомих, вмотивованих, обґрунтованих та достатніх аргументів для такого відступлення.

176. Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає, що скаржник у касаційній скарзі у контексті положень пункту 2 частини другої статті 287 ГПК не навів вагомих і достатніх аргументів, які би дійсно свідчили про обґрунтованість необхідності відступу від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові 11.04.2024 у справі № 904/2607/23, а саме не довів наявності причин для такого відступу (неефективність, помилковість, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість судового рішення; зміна суспільного контексту). Доводи касаційної скарги у цій частині фактично направлені на переоцінку доказів та встановлених у справі обставин, що до повноважень суду касаційної інстанції в силу імперативних вимог статті 300 ГПК України не входить.

177. Отже, у межах цієї справи Суд вважає, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла підтвердження, а тому підстави для скасування оскаржуваної постанови з цієї підстави відсутні.

178. Щодо оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України Верховний Суд зазначає таке.

179. Обґрунтовуючи наведену підставу касаційного оскарження, скаржник зазначає, що в ухваленні оскаржуваних судових рішень брали участь судді, яким було заявлено відвід (пункт 2 частини першої статті 310 ГПК України).

180. Так, відповідно до пункту 2 частини першої статті 310 ГПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави його відводу обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою.

181. За змістом доводів касаційної скарги в ухваленні оскаржуваних рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.06.2024 і постанови Центрального апеляційного господарського суду від 24.06.2025 брали участь судді, яким скаржником було заявлено обґрунтовані відводи, що є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

182. Так, з матеріалів справи вбачається, що 10.03.2024 від ОСОБА_1 надійшли заява про відвід судді Ярошенко В. І. від розгляду справи № 904/6505/23 на підставі пункту 5 частини першої статті 35 ГПК України в порядку абз. 2 частини третьої статті 38, частини третьої статті 39 ГПК України, а також доповнення до заяви про відвід судді.

183. В обґрунтування поданої заяви позивач посилався на таке:

- суддя Ярошенко В. І. неповно з`ясовала фактичні обставини і підстави подання позову, проявила необ`єктивність щодо визначення характеру спірних відносин у справі, оскільки упереджено визначила, що позов поданий у корпоративному спорі, що виник, на думку судді Ярошенко В. І., з корпоративних відносин, в той момент як відповідне не відповідає фактичним підставам подання позову, який поданий як матеріально-правовий спір між: громадянином позивач, третя особа на стороні позивача і юридичною особою відповідачем, тому даний спір не є корпоративним спором, але який виник з корпоративних відносин в наслідок фіктивної корпоративної і фінансово-господарської діяльності юридичної особи Асоціації, що заподіяла шкоду майновим і немайновим правам громадян: позивачу і третій особі, які не є учасниками юридичної особи Асоціації;

- суддя ОСОБА_9 на неповно з`ясованих фактичних обставинах і підставах подання позову проявила упередження щодо визначення характеру спірних відносин у справі, оскільки упереджено визначила що позов не стосується фінансово-господарської діяльності відповідача;

- суддею Ярошенко В. І. наведено недостовірну інформацію про те, що Загальними зборами Асоціації від 31.03.2018 протоколом № 1 було затверджено Статут Асоціації "Власиків житлових будинків "Золоті ключі", що свідчить про упередженість судді, яка безпідставно вважає незатверджений документ з назвою Статут Асоціації "Власників житлових будинків "Золоті ключі" від 04.06.2009 таким, що затверджений Загальними зборами Асоціації від 31.03.2018 протоколом № 1;

- суддею ОСОБА_9 встановлено, що: корпоративний документ Статут Асоціації "Власників житлових будинків "Золоті ключі" затверджений Загальними зборами Асоціації від 31.03.2018 протоколом № 1, підлягає правозастосуванню судом, оскільки на думку судді існує і є нормативним корпоративним актом, що складений, підписаний, затверджений та зареєстрований законно та відповідає Закону; Асоціація створена відповідно до Закону, і тому даний факт як такий що відповідає закону, на думку судді ОСОБА_9 , підлягає правозастосуванню судом у справі № 904/6505/23, як нормативний корпоративний акт, встановлений Судом законним; ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є членами юридичної особи Асоціації "Власників житлових будинків "Золоті ключі".

- суддею Ярошенко В. І. за відсутності доказів поважності причин, які б свідчили про об`єктивні обставини, на які відповідач не міг вплинути та які унеможливили чи перешкодили з об`єктивних причин подати відзив в строк, встановлений судом відповідно до Закону, безпідставно визнала причини пропуску строків подання відзиву поважними, що свідчить про упередженість, необ`єктивність та не збереження суддею Ярошенко В. І. безсторонності у судовому процесі по справі № 904/6505/23.

184. Вищезазначене на думку позивача унеможливлює об`єктивний і неупереджений, повний і всебічний розгляд справи суддею Ярошенко В. І.

185. Також, на думку позивача, суддя Ярошенко В. І. порушила судові процедури на етапі підготовчого провадження та здійснювала з`ясування обставин та їх встановлення, які заперечуються в позові, не у судовому засіданні по суті за участю учасників справи на етапі з`ясування обставин і дослідження доказів, як то передбачено процесуальним Законом статтями 208-217 ГПК України, а у підготовчому засіданні, що суперечить як завданню судового засідання по суті, так і завданню підготовчого провадження.

186. Розглянувши заяву позивача про відвід судді Ярошенко В. І. у цій справі, ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 12.03.2024 визнано заявлений ОСОБА_1 відвід судді Ярошенко В. І. від розгляду справи № 904/6505/23 необґрунтованим. Вирішення питання про відвід судді Ярошенко В. І. від розгляду справи № 904/6505/23 передано на розгляд судді, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 32 ГПК України.

187. Розпорядженням керівника апарату від 12.03.2024 № 77 у зв`язку з надходженням заяви про відвід судді Ярошенко В. І., відповідно до пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 904/6505/23.

188. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду заяви про відвід судді Ярошенко В. І. від справи № 904/6505/23 визначено суддю Дупляка С. А., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.03.2024.

189. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 14.03.2024 відмовлено у задоволенні заяви позивача про відвід судді Ярошенко В. І від розгляду справи № 904/6505/23.

190. Вказана ухвала мотивована тим, що судом встановлено, що позивач фактично не згоден із мотивувальними частинами ухвал від 04.03.2024, зокрема щодо застосування судом положень матеріального права в частині визначення корпоративного характеру спору тощо. Також заявник висловлює незгоду з процесуальними рішеннями суду, зокрема щодо встановлення обставин справи під час підготовчого провадження, вчинення яких, на думку заявника, вбачається із мотивувальних частин ухвал від 04.03.2024. Водночас, як зазначено місцевим господарським судом, суд не може в порядку вирішення відводів, передбаченому статтями 35 - 40 ГПК України, надавати оцінку правильності встановлення обставин справи судом, який розглядає таку справу, а також правильності застосування ним норм матеріального чи процесуального права, оскільки оцінка таким діям (рішенням) суду може бути надана лише під час апеляційного чи касаційного оскарження рішення суду. Таким чином, за висновками суду, обставини №1-5 для відводу, зазначені в заяві від 12.03.2024 про відвід судді Ярошенко В. І., та доводи щодо наявності упереджень судді Ярошенко В. І., про які зазначає позивач, не свідчать про упередженість судді Ярошенко В. І., однак можуть слугувати підставою для апеляційного чи касаційного оскарження рішення, прийнятого за результатами розгляду справи по суті, а наявність порушень, про які стверджує позивач, може бути встановлена лише під час апеляційного чи касаційного перегляду справи. Відтак, суд дійшов висновку, що в даному випадку заявник не довів наявність обставин, які б свідчили про упередженість судді Ярошенко В. І. щодо заявника або її зацікавленість у певному рішенні в цій справі та необ`єктивне ставлення до сторін у справі. Інших обставин, які викликають у заявника сумнів у неупередженості або об`єктивності судді, ним не зазначено.

191. В подальшому, 03.04.2024 від ОСОБА_1 надійшла заява про відвід судді Ярошенко В. І. з причини вчинення нею 01.04.2024 необ`єктивності.

192. Вказана заява обґрунтована тим, що 01.04.2024 суддя Ярошенко В. І. на необ`єктивних засадах остаточно визнала адвоката Курячого A. M. таким, що набув повноваження здійснювати представництво Асоціації у суді на підставі Ордеру адвоката Курячого A. M. від 22.02.2024 серії АЕ № 1267328, який ним складено і видано на підставі Договору №б/н від 01.11.2019 про надання правової допомоги, укладеного між Асоціацією і адвокатом, та який вказаний в Ордері адвоката. Проте, на думку позивача, 01.04.2024 судді Ярошенко В. І. стало відомо із заяви та клопотання № 15 від 31.03.2024 позивача про те, що Договір №б/н від 01.11.2019 припинив свою дію ще з 20.11.2020. Тому позивач стверджує, шо у адвоката Курячого A. M. не має правових підстав знайомитись з матеріалами справи від імені Асоціації, і що адвокат ввів в оману систему "Електронний суд", що він має станом на 25.12.2023 повноваження представника Асоціації; станом на 01.03.2024 не має правових підстав подавати відзив від імені Асоціації; станом на 01.04.2024 не має правових підстав представляти Асоціацію у Суді в судовому засіданні та бути учасником судового засідання. Крім того, суддя ОСОБА_9 на підставі не допустимого і недостовірного доказу усної відповіді адвоката Курячого A. M., що дія Договору №б/н від 01.11.2019 подовжена з 20.11.2020, допустила його до судового засідання 01.04.2024.

193. Розглянувши заяву позивача про відвід судді Ярошенко В. І. у цій справі, ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 04.04.2024 визнано заявлений ОСОБА_1 відвід судді Ярошенко В. І. від розгляду справи № 904/6505/23 необґрунтованим. Вирішення питання про відвід судді Ярошенко В. І. від розгляду справи № 904/6505/23 передано на розгляд судді, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 32 ГПК України.

194. Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 05.04.2024 заяву ОСОБА_1 про відвід судді Ярошенко В. І. у справі № 904/6505/23 було передано на розгляд судді Ніколенку М. О.

195. Суддею Ніколенко М. О., 08.04.2024 подано заяву про самовідвід від розгляду заяви ОСОБА_1 про відвід судді Ярошенко В. І. у справі № 904/6505/23. Відповідна заява мотивована тим, що у стороннього спостерігача можуть виникнути сумніви в неупередженості судді у цій справі.

196. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 08.04.2024 заяву про самовідвід судді Ніколенко М. О. від розгляду заяви ОСОБА_1 про відвід судді Ярошенко В. І. у справі № 904/6505/23 задоволено, передано матеріали заяви ОСОБА_1 про відвід судді Ярошенко В. І. у справі № 904/6505/23 для повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями.

197. Згідно з протоколом повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 08.04.2024 справу № 904/6505/23 для розгляду заяви ОСОБА_1 про відвід судді Ярошенко В. І. передано судді Крижному О. М.

198. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 09.04.2024 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Ярошенко В. І від розгляду справи № 904/6505/23.

199. Вказана ухвала мотивована тим, що не є підставами для відводу судді (суддів) заяви, які містять лише припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними і допустимими доказами, а також наявність скарг, поданих на суддю (суддів) у зв`язку з розглядом даної чи іншої справи, обставини, пов`язані з прийняттям суддями рішень з інших справ. Сама по собі незгода учасника справи із рішенням судді не свідчить про його упередженість, необ`єктивність чи заінтересованість та не є підставою для відводу останнього відповідно до наведених норм Господарського процесуального кодексу України. Так судом встановлено, що підставою для відводу судді Ярошенко В. І. заявник вказує те, що суддя на необ`єктивних засадах допустила до участі у справі представника відповідача - адвоката Курячого А. М. При сьому місцевий господарський суд зазначив, що судом розглянуто клопотання позивача № 15 та, зокрема, в ухвалі суду від 01.04.2024 (суддя Ярошенко В. І.) відхилено доводи позивача щодо представництва інтересів відповідача у справі неналежним представником. У результаті зазначеного судом (суддя Ярошенко В. І.) прийнято в якості доказів повноважень Курячого А. М. на представництво інтересів Асоціації "Власників житлових будинків "Золоті ключі" в Господарському суді Дніпропетровської області ордер на надання правничої (правової) допомоги № 1267328 за підписом ОСОБА_10 . Дане процесуальне рішення (суддя Ярошенко В. І.) міститься в ухвалі суду від 01.04.2024. Отже, за висновками суду, фактично заявлений відвід зводиться до незгоди позивача з результатом розгляду судом у складі судді Ярошенко В. І. його клопотання № 15, тобто з процесуальним рішенням суду. При цьому суд зазначив, що незгода сторони з процесуальними рішеннями судді не може бути підставою для відводу.

200. Окрім цього, в судовому засіданні 19.06.2024 ОСОБА_1 заявив усне клопотання про відвід судді Ярошенко В. І. на підставі абз. 2 частини третьої статті 38 ГПК України.

201. Вказане клопотання обґрунтовано тим, що після проголошення вступної та резолютивної частини ухвали, в якій відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_1 № 34 про проведення підготовчої дії передбаченої п.17 ч.2 ст.182 ГПК України, а саме, вирішення питання про колегіальний розгляд справи, у нього виникли сумніви щодо об`єктивності та упередженості судді ОСОБА_9 . Також ОСОБА_1 просив суд про надання можливості підготувати вищезазначений відвід у письмовій формі протягом 2-х днів.

202. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 19.06.2024 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Ярошенко В. І від розгляду справи № 904/6505/23.

203. Вказана ухвала мотивована тим, що оскільки ОСОБА_1 в судовому засіданні під звукозапис, що було зафіксовано в підсистемі відеоконференцзв`язку ЄСІТС, усно заявлено відвід судді Ярошенко В. І., то суд має невідкладно вирішити вищезазначене клопотання позивача. При цьому суд звернув увагу, що надання часу для подання заявленого у судовому засіданні відводу в письмовій формі не є обов`язковим в розумінні ГПК України. Суд зазначив, що не є підставами для відводу судді (суддів) заяви, які містять лише припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними і допустимими доказами, а також наявність скарг, поданих на суддю (суддів) у зв`язку з розглядом даної чи іншої справи, обставини, пов`язані з прийняттям суддями рішень з інших справ. Також, місцевий господарський суд звернув увагу на те, що сама по собі незгода учасника справи із рішенням судді не свідчить про його упередженість, необ`єктивність чи заінтересованість та не є підставою для відводу останнього відповідно до наведених норм Господарського процесуального кодексу України. Разом з цим, як встановлено місцевим господарським судом, підставою для відводу судді Ярошенко В. І. заявник вказує те, що суддя при постановлені ухвали про відмову в клопотанні Краснораменського А. І. № 34 про проведення підготовчої дії передбаченої п.17 ч.2 ст.182 ГПК України, а саме, вирішення питання про колегіальний розгляд справи, діяла необ`єктивно та упереджено. Отже, за висновками суду, фактично заявлений відвід зводиться до незгоди позивача з результатом розгляду судом у складі судді Ярошенко В. І. його клопотання № 34, тобто з процесуальним рішенням суду. При цьому суд зазначив, що незгода сторони з процесуальними рішеннями судді не може бути підставою для відводу.

204. В подальшому, 31.01.2025 ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції подано заяву про відвід колегії суддів у складі головуючого судді Чередка А. Є., суддів Мороза В. Ф., Паруснікова Ю. Б. від справи № 904/6505/23 на підставі пункту 5 частини першої статті 35 ГПК України.

205. ОСОБА_1 у поданій заяві про відвід судді зазначає, що судді всупереч об`єктивним фактичним даним справи і всупереч об`єктивним нормам і правилам процесуального і матеріального законів, які не залежать від думки суддів, здійснили необ`єктивну і небезсторонню поведінку у ході судового засідання 28.01.2025, про що свідчать наступні обставини, зокрема:

- судді замовчали від учасників справи результат підготовчої дії, а саме визначення суддями Закону, який регулює спірні відносини, Закон або Закони, що регулюють спірні відносини між учасниками спору, який судді були зобов`язані оприлюднити в ухвалі для суспільства і учасників справи про виконання підготовчих дій або у судовому засіданні до початку розгляду справи по суті та тиснули на апелянта-позивача приступити до розгляду справи по суті без оприлюднення і повідомлення у судовому засіданні який саме Закон судді визначили для регулювання спірних відносин у справі;

- суд висловив свою позицію у судовому засіданні, вдаючи що мкр. "Золоті ключі" є Житловим комплексом, в якому, Житловому комплексі, знаходиться нерухоме майно ОСОБА_1 ;

- апеляційний суд здійснив замовчування, що рішення суду вплинуло на права іншої особи - Слобожанської територіальної громади (представницький орган - Слобожанська селищна рада), оскільки апеляційний суд всупереч обов`язку (ч.1 ст.267 ГПК України) не залучив Слобожанську територіальну громаду в особі Слобожанської селищної ради до розгляду справи в апеляційній інстанції, яку було позбавлено майнових прав на комунальне майно шляхом корупційного правопорушення, вчиненого вищим органом управління Асоціації шляхом привласнення комунального майна, зазначеного в документах установчого характеру юридичної особи, зареєстрованих в ЄДРПОУ;

- апеляційний суд не встановив обставини у їх повноті і взаємозв`язку, які свідчать про очевидну відсутність у особи - адвоката Курячого А. М. повноважень представляти юридичну особу Асоціацію "Власників житлових будинків "Золоті ключі" у справі № 904/6505/23.

206. Викладені обставини, за твердженням позивача, свідчать про необ`єктивну і небезсторонню поведінку суддів у судовому засіданні 28.01.2025, які вчинили тиск на апелянта - позивача перейти до розгляду справи по суті, зокрема:

- замовчуючи Закон, яким регулюються спірні відносини у справі;

- спотворюючи фактичні обставини справи, вдаючи, що мкр. "Золоті ключі" є Житловим комплексом;

- замовчуючи, що рішення суду вплинуло на права Слобожанської територіальної громади, яку позбавлено права на своє комунальне майно, оскільки легалізовані установчі документи юридичної особи Асоціації за таким рішенням;

- наділивши адвоката Курячого А. М. повноваженнями представника юридичної особи Асоціації "ВЖБ "Золоті ключі" за відсутності підстав встановлених законом, та на підставі документів, які належать іншому замовнику юридичних послуг, який не є відповідачем у справі.

207. Також, на думку заявника, про системну необ`єктивність суддів апеляційного суду у судовому засіданні 28.01.2025 свідчить і та обставина, що апеляційний суд з зупиненими повноваженнями у справі з моменту заявлення заяви про відвід суддів з причини недовіри до суддів вчинив незаконну і необ`єктивну дію, а саме безпідставно наділив себе повноваженням на вчинення процесуальної дії по призначенню наступного судового засідання.

208. Наведені обставини, на думку заявника, викликають сумніви у неупередженості та об`єктивності суддів Чередка А. Є., Мороза В. Ф., Паруснікова Ю. Б., оскільки порушує як принцип верховенства права, так і право апелянта на об`єктивний, неупереджений, безсторонній і повний розгляд обставин, які передбачено розглянути до початку розгляду справи по суті, для забезпечення її об`єктивного розгляду по суті та що викликало недовіру до суддів у складі колегії суддів: головуючого судді Чередка А. Є. (доповідач), суддів: Мороза В. Ф., Паруснікова Ю. Б. у справі № 904/6505/23 та унеможливлює подальший розгляд справи за участю зазначених суддів.

209. Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 05.02.2025 заяву ОСОБА_1 про відвід колегії суддів Чередка А. Є., Мороза В. Ф., Паруснікова Ю. Б. у справі № 904/6505/23 визнано необґрунтованою. Передано заяву ОСОБА_1 про відвід колегії суддів Чередка А. Є., Мороза В. Ф., Паруснікова Ю. Б. у справі № 904/6505/23 на вирішення судді, який не входить до складу суду, що розглядає справу.

210. 06.02.2025 на адресу Центрального апеляційного господарського суду надійшла заява - доповнення про відвід суддів до іншого судді про додаткові обставини необ`єктивності суддів у складі колегії суддів Чередка А. Є. (доповідача), суддів: Мороза В. Ф., Паруснікова Ю. Б. у даній справі. У заяві позивач не погоджується з ухвалою суду від 05.02.2025, крім усього, посилається на те, що судді ототожнили незгоду з необ`єктивною поведінкою суддів з їх процесуальною поведінкою, а також наводить додаткові інші обставини, які, на його думку, свідчать про необ`єктивність суддів.

211. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 06.02.2025 вирішення заяви про відвід суддів Чередка А. Є. (доповідач), Мороза В. Ф., Паруснікова Ю. Б. від розгляду даної справи передано на розгляд судді Кощеєву І. М.

212. Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 07.02.2025 відмовлено у задоволенні заяви Краснораменського А. І про відвід колегії суддів Центрального апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Чередка А. Є. (доповідача), суддів: Мороза В. Ф., Паруснікова Ю. Б. від розгляду справи № 904/6505/23.

213. Вказана ухвала мотивована тим, що як вбачається зі змісту заяви про відвід, підставою для відводу від розгляду даної справи заявник вважає системну необ`єктивність поведінки суддів апеляційного суду у судовому засіданні 28.01.2025 по справі № 904/6505/23, посилаючись у заяві на замовчування суддями того чи іншого питання, спотворення фактичних обставин справи, призначення наступного судового засідання складом суду, якому заявлено відвід у справі, тощо. При цьому за висновками суду, у даному випадку заявник, посилаючись на положення пункту 5 частини першої статті 35 ГПК України при заявлені відводу суддям Чередку А. Є., Морозу В. Ф., Паруснікову Ю. Б., не довів належними та допустимими доказами наявність обставин, що зумовлюють відведення суддів від розгляду апеляційної скарги у цій справі. Викладені Краснораменським А. І. у заяві обставини стосуються саме процесуальних дій судді, а відтак не можуть бути підставою для відводу суддів від розгляду даної справи у розумінні наведених приписів частини четвертої статті 35 ГПК України, оскільки не є належним і вмотивованим підтвердженням існування обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності суддів під час розгляду даної справи, у зв`язку з чим апеляційний господарський суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленого відводу, який ґрунтується на власних припущеннях заявника щодо упередженості суддів. У даному випадку, заява позивача про відвід колегії суддів не містить об`єктивно обґрунтованих посилань на дійсні обставин, які викликають сумнів у об`єктивності або неупередженості суддів і можуть бути підставою для відводу відповідно до ст.ст.35, 36 ГПК України. При цьому суд апеляційної інстанції не прийняв заяву - доповнення, подану позивачем 06.02.2025, доводи якої зводяться до непогодження останнього з ухвалою суду від 05.02.2025 про необґрунтованість заявленого відводу, оскільки розгляд таких заяв під час розгляду заяв про відвід суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, чинним законодавством України не передбачено.

214. Так Верховний Суд зазначає, що відповідно до положень частин другої статті 38 ГПК України з підстав, зазначених у статтях 35, 36 і 37 цього Кодексу, судді, секретарю судового засідання, експерту, спеціалісту, перекладачу може бути заявлено відвід учасниками справи.

215. Згідно з частинами першою-третьою статті 35 ГПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: 1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання, або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; 3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; 4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; 5) є інші обставини, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді. Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 36 цього Кодексу. До складу суду не можуть входити особи, які є членами сім`ї, родичами між собою чи родичами подружжя.

216. За приписами статті 36 ГПК України суддя, який брав участь у вирішенні справи в суді першої інстанції, не може брати участі в розгляді цієї самої справи в судах апеляційної і касаційної інстанцій, а так само у новому розгляді справи судом першої інстанції після скасування рішення суду або ухвали про закриття провадження в справі. Суддя, який брав участь у врегулюванні спору у справі за участю судді, не може брати участі в розгляді цієї справи по суті або перегляді будь-якого ухваленого в ній судового рішення. Суддя, який брав участь у вирішенні справи в суді апеляційної інстанції, не може брати участі у розгляді цієї самої справи в судах касаційної або першої інстанцій, а також у новому розгляді справи після скасування постанови суду апеляційної інстанції. Суддя, який брав участь у перегляді справи в суді касаційної інстанції, не може брати участі в розгляді цієї справи в суді першої чи апеляційної інстанцій, а також у новому її розгляді після скасування постанови суду касаційної інстанції. Суддя, який брав участь у вирішенні справи, рішення в якій було в подальшому скасоване судом вищої інстанції, не може брати участі у розгляді заяви про перегляд за нововиявленими обставинами рішення суду у цій справі. Суддя, який брав участь у вирішенні справи в суді першої, апеляційної, касаційної інстанцій, не може брати участі у розгляді заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з виключними обставинами у цій справі.

217. Ураховуючи наведені позивачем обґрунтування підстав для відводу судді Господарського суду Дніпропетровської області Ярошенко В. І., а також колегії суддів Центрального апеляційного господарського суду у складі головуючого судді - Чередка А. Є., суддів Мороза В. Ф., Паруснікова Ю. Б від розгляду справи № 904/6505/23, Верховний Суд погоджується з наведеними вище висновками місцевого і апеляційного господарських судів про те, що доводи заяви про відвід не свідчать про існування обставин, які викликають сумнів у неупередженості та об`єктивності зазначених суддів.

218. Аргументи поданих позивачем заяв про відвід суддів не свідчать про наявність обставин, встановлених статтями 35, 36 ГПК України, за наявності яких суддя підлягає відводу (самовідводу).

219. Разом з цим Верховний Суд зазначає, що у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Білуха проти України" (№ 33949/02, § 49-52, від 09.11.2006) зазначено, що наявність безсторонності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд, як такий, та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, допоки не надано доказів протилежного. Стосовно об`єктивного критерію, то це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими.

220. Верховний Суд, оцінюючи наявність підстав для відводу за суб`єктивним критерієм, констатує відсутність підстав стверджувати, що суддя Господарського суду Дніпропетровської області Ярошенко В. І., а також колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду у складі головуючого судді - Чередка А. Є., суддів Мороза В. Ф., Паруснікова Ю. Б виявили особисту заінтересованість. Сумніви у неупередженості судді повинні ґрунтуватися на фактичних обставинах, а не на припущеннях. Презумпція особистої неупередженості судді діє, допоки не з`являться докази на користь протилежного.

221. Водночас доказів на спростування презумпції неупередженості судді Господарського суду Дніпропетровської області Ярошенко В. І., а також колегії суддів Центрального апеляційного господарського суду у складі головуючого судді - Чередка А. Є., суддів Мороза В. Ф., Паруснікова Ю. Б заявником не надано.

222. Верховний Суд звертає увагу скаржника, що учасники справи не можуть використовувати інститут відводу суддів з метою схиляння суду до ухвалення бажаного для них процесуального рішення. Необґрунтоване усунення судді від участі у розгляді певної справи є так само порушенням права на справедливий суд, як і незадоволення обґрунтованої заяви про відвід судді.

223. Зважаючи, що обставини, на які посилався ОСОБА_1 , як на підставу для відводу суддів Господарського суду Дніпропетровської області та Центрального апеляційного господарського суду від розгляду цієї справи, не дають підстав для сумніву у неупередженості, об`єктивності чи безсторонності суддів, Верховний Суд вважає правомірними та цілком обґрунтованими висновки судів першої і апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні відповідних заяв про відвід суддів.

224. Таким чином, відсутні підстави для висновку, що в ухваленні оскаржуваних судових рішень брав участь суддя, якому було заявлено обґрунтований відвід, що, у свою чергу, виключає скасування оскаржуваного рішення і постанови на підставі пункту 2 частини першої статті 310 ГПК України.

225. Також обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження судових рішень у цій справі, скаржник стверджує, що суди попередніх інстанцій прийняли рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 8 частини першої статті 310 ГПК України).

226. Відповідно до пункту 8 частини першої статті 310 ГПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо суд прийняв рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

227. Доводи касаційної скарги про порушення норм процесуального права у контексті визначеної ним підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 8 частини першої статті 310 ГПК України, полягають у тому, що суди попередніх інстанцій прийняли рішення про права та інтереси особи, що не була залучена до участі у справі, а саме Слобожанкської селищної ради.

228. Перевіривши наведені доводи скаржника, Верховний Суд дійшов висновку про їх безпідставність з огляду на таке.

229. Згідно усталеної практики Верховного Суду рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині цього рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про такі права та обов`язки. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 21.02.2019 у справі № 908/1141/15 та від 15.05.2020 у справі № 904/897/19.

230. Ураховуючи наведені вище правові висновки та обставини цієї справи, Верховний Суд зауважує на відсутності підстав стверджувати про те, що оскаржувані судові рішення, ухвалені за результатом вирішення спору у цій справі стосуються прав та обов`язків наведеної скаржником особи.

231. Разом з цим, скаржник в обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України зазначає, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України).

232. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

233. Таким чином, за змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у виді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

234. Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

235. За таких обставин недостатніми є доводи скаржника про неповне дослідження судом зібраних у справі доказів за умови непідтвердження підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 ГПК України.

236. Саме тільки посилання скаржника на те, що суд не в повному обсязі дослідив докази та не з`ясував дійсні обставини справи, без належного обґрунтування не можуть ставити під сумнів судові рішення. Натомість зміст касаційної скарги переконливо свідчить про те, що доводи скаржника зводяться здебільшого до посилань на необхідність переоцінки наявних у справі доказів.

237. При цьому, Верховний Суд в силу приписів статті 300 ГПК України не вдається до переоцінки доказів та встановлених на підставі їх обставин, оскільки дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

238. Стосовно іншої заявленої скаржником підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, а саме щодо встановлення судами обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини третьої статті 310 ГПК України) Верховний Суд зазначає таке.

239. У розумінні статті 77 ГПК України допустимими доказами є: 1) певні засоби доказування, які відповідно до законодавства повинні підтверджувати обставини, тобто ці обставини не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування; 2) докази, одержані без порушення закону, які в такому випадку приймаються судом.

240. Таким чином, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування, бо не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Висновок про недопустимість доказу можна зробити виключно із застосуванням норми матеріального права, яка містить пряму заборону використання відповідного засобу доказування на підтвердження певної фактичної обставини справи.

241. Верховний Суд наголошує, що допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з передбачених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22.12.2022 у справі № 903/34/22.

242. Недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Тягар доведення недопустимості доказу покладено на особу, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20.09.2022 у справі № 910/3493/21, від 16.03.2021 у справі № 905/1232/19, від 02.03.2021 у справі № 922/2319/20, від 16.02.2021 у справі № 913/502/19, від 13.08.2020 у справі № 916/1168/17.

243. Натомість скаржник у поданій касаційній скарзі належним чином не обґрунтував того, в чому саме проявилося порушення судами положень статті 77 ГПК України, зокрема, щодо закону, з порушенням якого отримано оцінені судом докази, та/або підтвердження обставин іншими засобами доказування, а не певними засобами доказування, які відповідно до законодавства повинні підтверджувати фактичні обставини справи.

244. Зі змісту судових рішень вбачається, що у справі, яка розглядається, суди першої та апеляційної інстанцій надали оцінку наданим сторонами доказам, якими вони обґрунтовують свої вимоги та/або заперечення і які мають значення для розгляду даного господарського спору, до переоцінки яких в силу приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

245. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 зі справи № 373/2054/16-ц).

246. Верховний Суд зазначає, що наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки доказів і встановленні інших обставин, у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для скасування судових рішень та ухвалення судом рішення про задоволення позову.

247. Відтак, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження.

248. Суд акцентує, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

249. Незгода скаржника з рішеннями судів попередніх інстанцій або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться в рішеннях, не свідчить про їх незаконність.

250. Верховний Суд у прийнятті цієї постанови керується також принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 03.12.2003 у справі "Рябих проти Росії", від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 18.11.2004 у справі "Праведная проти Росії", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у цій справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

251. За таких обставин, перевіривши застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених судами фактичних обставин справи та в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість скарги та про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень

252. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

253. У даній справі Верховний Суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків судів попередніх інстанцій у цій справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

254. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішенні судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

255. Згідно положень статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

256. Звертаючись із касаційною скаргою, скаржник не спростував наведених висновків судів першої і апеляційної інстанцій та не довів неправильного застосування ними норм матеріального і процесуального права, як необхідної передумови для скасування прийнятих у справі судових рішень.

257. За таких обставин, доводи касаційної скарги, не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, у зв`язку з чим касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення і постанова - без змін.

Розподіл судових витрат

258. Враховуючи викладене, судовий збір за розгляд касаційної скарги на підставі статті 129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Відмовити у задоволенні клопотань ОСОБА_1 про постановлення окремих ухвал.

2. Відмовити у задоволенні клопотань ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про передачу справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

3. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

4. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24.06.2025 і рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.06.2024 у справі № 904/6505/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. А. Кролевець

Судді О. М. Баранець

Н. М. Губенко