УХВАЛА

18 грудня 2025 року

м. Київ

cправа № 914/1847/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий),Власова Ю.Л., Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Ксензової Г.Є.,

представників учасників справи:

позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" - Літвінов Є.В., адвокат (довіреність від 19.12.2024 №19/12-2024/32),

відповідача - Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Львівгаз" - Гарбузюк Р.О. (самопредставництво),

розглянув у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Львівгаз"

на рішення господарського суду Львівської області від 28.02.2025 (суддя Горецька З.В.)

та постанову Західного апеляційного господарського суду від 23.09.2025 (головуючий суддя: Галушко Н.А., судді: Желік М.Б., Орищин Г.В.)

у справі № 914/1847/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" (далі -ТОВ "ГК "Нафтогаз України"; позивач)

до Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Львівгаз" (далі - АТ "ОГС"Львівгаз"; відповідач)

про визнання незаконними дій та визнання недійсними правочинів,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

ТОВ "ГК "Нафтогаз України" звернулось з позовом до АТ "ОГС "Львівгаз" про визнання незаконними дій відповідача щодо нарахування позивачу штрафів та визнання недійсними правочинів - заяв про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач безпідставно в порядку частини другої статті 231 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) нарахував штрафи у зв`язку з порушенням позивачем зобов`язань за укладеними між сторонами договорами купівлі-продажу природного газу та постачання природного газу постачальником останньої надії ( за реалізацію газу неналежної якості), а відтак безпідставно заявами від 03.06.2024 №ЛГ-1229/01-24 та від 04.06.2024 №ЛГ-1228/01-24 припинив свої зобов`язання щодо сплати заборгованості за вказаними договорами шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Господарським судом Львівської області рішенням від 28.02.2025, залишеним без змін Західним апеляційним господарським судом постановою від 23.09.2025, у справі №914/1847/24 позовні вимоги задоволено повністю:

-визнано незаконними дії АТ "ОГС "Львівгаз" щодо нарахування штрафу ТОВ "ГК "Нафтогаз України" в сумі 148 742 365,99 грн за договором купівлі-продажу природного газу від 21.06.2022 №101/ПГ-3278-ОГРМ;

- визнано недійсним правочин, оформлений АТ "ОГС "Львівгаз" заявою про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог від 03.06.2024 №ЛГ-1229/01-24;

-визнано незаконними дії АТ "ОГС "Львівгаз" щодо нарахування штрафу ТОВ "ГК "Нафтогаз України" в сумі 339 053 307,76 грн за договором постачання природного газу, укладеного шляхом приєднання його сторін до Типового договору постачання природного газу постачальником останньої надії, який затверджений постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2501;

-визнано недійсним правочин, оформлений АТ "ОГС "Львівгаз" заявою про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог від 04.06.2024 №ЛГ-1228/01-24;

-стягнуто з АТ "ОГС "Львівгаз" на користь ТОВ "ГК "Нафтогаз України" 9 689,60 грн судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що за умовами договору купівлі-продажу природного газу перехід права власності на природний газ від продавця до покупця відбувався у ВТТ - точці газотранспортної системи, яка не має визначеного фізичного розташування, однак знаходиться між точкою (точками) входу та точкою (точками) виходу з газотранспортної системи. Після переходу права власності на природний газ у ВТТ АТ "ОГС "Львівгаз", як покупець, несе всі ризики і бере на себе всю відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ.

АТ "ОГС "Львівгаз" не долучено до матеріалів справи жодних доказів того, що в момент передачі йому природного газу у ВТТ цей газ був неякісний, а надані позивачем Паспорти ФХП природного газу по Львівській області не є належними доказами та не доводять факт порушення позивачем свого обов`язку щодо передачі природного газу належної якості у ВТТ.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі АТ "ОГС "Львівгаз", вважає судові рішення в частині визнання незаконними дій АТ "ОГС "Львівгаз" з нарахування штрафу та розподілу судових витрат між сторонами незаконними та просить суд касаційної інстанції їх скасувати, а у скасованій частині закрити провадження у справі.

Також АТ "ОГС "Львівгаз" просить здійснити новий розподіл судових витрат у справі:

стягнути з ТОВ "ГК "Нафтогаз України" на користь АТ "ОГС "Львівгаз" 7267,20 грн. судового збору за перегляд справи у суді апеляційної інстанції та 9689,60 грн. за касаційний перегляд;

стягнути з АТ "ОГС "Львівгаз" 4844,80 грн. судового збору на користь ТОВ "ГК "Нафтогаз України" за розгляд справи у суді першої інстанції.

Здійснити поворот виконання рішення, за яким стягнути з ТОВ "ГК "Нафтогаз України" на користь АТ "ОГС "Львівгаз" 9 689,60 грн судового збору, сплаченого АТ "ОГС "Львівгаз" на виконання рішення.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В обґрунтування доводів касаційної скарги скаржник посилається на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), та зазначає про неврахування судами попередніх інстанцій висновків викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.01.2022 у справі № 904/1448/20, від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, постанови Верховного Суду від 30.01.2025 у справі № 914/454/24 щодо ефективного способу захисту.

Скаржник зазначає, що позовні вимоги про визнання незаконними дій АТ "Львівгаз" щодо нарахування штрафу є неналежним і неефективним способом захисту порушеного права, задоволення яких судом саме по собі не може відновити майнову сферу позивача, а тому належним і достатнім способом захисту права у цьому випадку є вимоги визнання недійсними односторонніх правочинів АТ "Львівгаз".

На думку АТ "Львівгаз", визнання судом незаконними дій суб`єкта господарювання з нарахування штрафу є за своєю правовою природою не передбаченим законом обмеженням цивільної правоздатності юридичної особи.

Доводи інших учасників справи

ТОВ "ГК "Нафтогаз України" звернувся з відзивом на касаційну скаргу, в якому з посиланням на законність та обґрунтованість судових рішень попередніх інстанцій, просив Суд судові рішення попередніх інстанцій зі справи залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Між ТОВ "ГК "Нафтогаз України" (далі продавець) та АТ "Оператор газорозподільної мережі "Львівгаз" (далі-покупець) 21.06.2022 укладено договір купівлі-продажу природного газу від 21.06.2022 №101/ПГ-3278-ОГРМ (далі -Договір купівлі-продажу), відповідно до пункту 1.3 якого продавець зобов`язується передати у власність покупцю природній газ в обсягах, у строки та на умовах, що погоджені сторонами у цьому Договорі, а покупець зобов`язується прийняти і своєчасно сплатити вартість такого обсягу природного газу у розмірі, строки та у порядку, що визначені цим Договором.

Загальний обсяг (об`єм) природного газу, що передається передбачено пунктом 2.2. Договору.

Згідно з пунктами 3.2 та 3.3 Договору купівлі-продажу передача договірного обсягу газу здійснюється протягом кожного періоду передачі, узгодженого сторонами у Договорі. Передача та приймання природного газу здійснюється на ВТТ шляхом надання сторонами Оператору ГТС торгових сповіщень на відчуження/набуття природного газу в Інформаційній платформі Оператора ГТС, відповідно до вимог Кодексу ГТС. У Торгових сповіщеннях, зокрема, зазначається обсяг природного газу, що передається/приймається сторонами відповідно до Договору. Право власності на природний газ переходить від продавця до покупця у ВТТ.

Відповідно до пункту 3.10 Договору купівлі-продажу після закінчення періоду передачі, у якому була здійснена передача газу, але не пізніше 14-го числа місяця, наступного за періодом передачі, якщо інше не передбачено Договором, продавець складає, підписує, скріплює своєю печаткою (за наявності) комерційні акти щодо Обсягу І, Обсягу II та Обсягу III та направляє на підпис покупцю.

Ціна природного газу передбачена у розділі 4 Договору купівлі-продажу.

Згідно з пунктом 4.3 Договору купівлі-продажу покупець здійснює розрахунок за реалізовані обсяги природного газу в розрахунковому періоді не пізніше ніж 30 (тридцять) днів після закінчення розрахункового періоду.

У зв`язку з неналежним виконанням АТ "ОГС "Львівгаз" зобов`язань щодо оплати вартості реалізованого упродовж червня 2022 - серпня 2023 року природного газу за Договором купівлі-продажу ТОВ "ГК "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом про стягнення з АТ "ОГС "Львівгаз" заборгованості в сумі 54 194 109,84 грн, з яких 41 586 344,30 грн - основний борг, 7 050 825,76 грн - пеня, 4 158 634,53 грн - штраф, 620 276,99 грн - 3% річних та 778 028,26 грн - інфляційні втрати.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 19.09.2024 у справі №914/1260/24, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 05.11.2024 та постановою Верховного Суду від 22.01.2025, позов задоволено частково. Стягнуто з АТ "ОГС "Львівгаз" на користь ТОВ "ГК "Нафтогаз України" 41 586 344,30 грн основного боргу, 4 230 495,46 грн пені, 2 495 180,72 грн штрафу, 620 276,99 грн 3% річних, 778 028,26 грн інфляційних втрат та 650 329,32 грн витрат по сплаті судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Окрім того, ТОВ "ГК "Нафтогаз України" відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі НКРЕКП) від 04.07.2017 № 880 здійснює ліцензійне постачання природного газу на території України.

За результатами державного конкурсу та відповідно до розпорядження КМУ від 22.07.2020 № 917-р ТОВ "ГК "Нафтогаз України" визначено постачальником останньої надії на ринку природного газу.

За змістом пункту 26 частини першої статті 1 Закону України "Про ринок природного газу" постачальник останньої надії це визначений КМУ постачальник, який не має права відмовити в укладенні договору постачання природного газу на обмежений період часу.

Відповідно до даних інформаційної платформи Оператора ГТС споживач з ЕІС-кодом 56X01J (АТ "Львівгаз") був включений в реєстр постачальника останньої надії - ТОВ "ГК "Нафтогаз України" (ЕІС-код 56Х80В) у період з 01.01.2022 до 28.02.2022.

Між ТОВ "ГК "Нафтогаз України" (далі - постачальник) та АТ "ОГС "Львівгаз" (далі - споживач) укладено договір постачання природного газу шляхом приєднання до Типового договору постачання природного газу постачальником останньої надії, який затверджений постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2501 (далі - Договір постачання).

Відповідно до пункту 1.3 Договору постачання цей Договір вважається укладеним зі споживачем з дня, визначеного на інформаційній платформі оператора газотранспортної системи (далі - Оператор ГТС) днем початку постачання природного газу споживачу в Реєстрі споживачів постачальника "останньої надії" відповідно до Кодексу газотранспортної системи.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 Договору постачання за цим Договором постачальник зобов`язується постачати природний газ споживачу в необхідних для нього об`ємах (обсягах), а споживач зобов`язується своєчасно сплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим Договором. Обов`язковою умовою для постачання природного газу споживачу є наявність у споживача укладеного в установленому порядку з Оператором ГРМ договору розподілу природного газу або Оператором ГТС договору транспортування природного газу (для прямих споживачів).

Відносини сторін, що є предметом цього Договору, але не врегульовані ним, регулюються згідно із Цивільним кодексом України, Законом України "Про ринок природного газу", Правилами постачання, Кодексом газотранспортної системи, затвердженим постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2493 (далі - Кодекс газотранспортної системи), Кодексом газорозподільних систем, затвердженим постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2494 (далі - Кодекс газорозподільних систем; пункт 2.3 Договору постачання).

Постачання природного газу Споживачу здійснюється з дня, визначеного інформаційною платформою оператора газотранспортної системи днем початку постачання в Реєстрі споживачів Постачальника відповідно до Кодексу газотранспортної системи ( пункт 3.1 Договору постачання).

Відповідно до пунктів 4.1-4.4 Договору постачання - постачання природного газу здійснюється за ціною, оприлюдненою постачальником на своєму сайті. Об`єм (обсяг) постачання природного газу споживачу за розрахунковий період визначається за даними Оператора ГРМ/Оператора ГТС (для прямих споживачів) за підсумками розрахункового періоду, що містяться в інформаційній платформі оператора газотранспортної системи та надані споживачу Оператором ГРМ відповідно до умов договору розподілу природного газу. Постачальник зобов`язаний надати споживачу рахунок на оплату природного газу за цим Договором не пізніше 10 числа календарного місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, в обумовлений між постачальником і споживачем спосіб (поштою за замовчуванням, через електронний кабінет споживача тощо - якщо сторонами це окремо обумовлено). Споживач зобов`язаний оплатити рахунок, наданий постачальником відповідно до пункту 4.3 цього Договору, до закінчення календарного місяця, наступного за місяцем постачання природного газу.

У зв`язку з невиконанням АТ "ОГС "Львівгаз" зобов`язань щодо оплати вартості поставленого природного газу ТОВ "ГК "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом про стягнення АТ "ОГС "Львівгаз" заборгованості у сумі 2 583 302 768,81 грн, з яких: 1 695 266 538,79 грн - основний борг; 100 237 822,64 грн - 3 % річних; 311 412 588,94 грн - пеня; 476 385 818,44 грн - інфляційні втрати. Справа перебуває в провадженні Господарського суду Львівської області.

04.06.2024 на адресу ТОВ "ГК "Нафтогаз України" від АТ "ОГС "Львівгаз" надійшли заяви про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог від 03.06.2024 №ЛГ-1229/01-24 (далі - Заява № 1) та від 04.06.2024 №ЛГ-1228/01-24 (далі - Заява № 2).

Так, в Заяві № 1 АТ "ОГС "Львівгаз" повідомило, що станом на 03.06.2024 існують грошові зобов`язання ТОВ "ГК "Нафтогаз України" перед АТ"Львівгаз" за Договором купівлі-продажу в сумі 148 742 365,99 грн зі сплати штрафу за порушення умов пункту 2.4. Договору купівлі-продажу, які виникли на підставі частини другої статті 231 ГК України у зв`язку з поставками газу, який не відповідає вимогам щодо якості, встановлених у Кодексі ГТС і державному стандарті. Порушення підтверджується паспортами фізико-хімічних показників всього переданого газу за весь період передачі. Штраф нараховано у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісного газу виходячи з загальної вартості переданого неякісного газу в сумі 743 711 829,26 грн.

Відтак, АТ "ОГС "Львівгаз" повідомило про припинення своїх зобов`язань перед ТОВ "ГК "Нафтогаз України" на зальну суму 148 742 365,99 грн, а саме: за Договором купівлі-продажу на суму 43 682 374,50 грн та за Договором постачання на суму 105 059 991,49 грн.

В Заяві № 2 АТ "ОГС "Львівгаз" повідомило, що станом на 04.06.2024 існують грошові зобов`язання ТОВ "ГК "Нафтогаз України" перед АТ "Львівгаз" за Договором постачання в сумі 339 053 307,76 грн зі сплати штрафу, які виникли на підставі частини третьої статті 216 і частини другої статті 231 ГК України у зв`язку з поставками газу, який не відповідає вимогам щодо якості, встановлених у Кодексі ГТС і державному стандарті. Порушення підтверджується паспортами фізико-хімічних показників всього переданого газу за весь період передачі. Штраф нараховано у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісного газу виходячи з загальної вартості переданого неякісного газу в сумі 1 695 266 538,79 грн.

Відтак, АТ "ОГС "Львівгаз" повідомило про припинення своїх зобов`язань перед ТОВ "ГК "Нафтогаз України" за Договором постачання на зальну суму 339 053 307,76 грн.

Не погодившись з вказаними заявами та наявністю підстав для нарахування штрафу, ТОВ "ГК "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом про визнання незаконними дій відповідача щодо нарахування позивачу штрафів та визнання недійсними правочинів - заяв про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

Відповідачем на підтвердження поставки газу неналежної якості надано суду паспорти фізико-хімічних показників природного газу.

Межі та порядок розгляду справи судом касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30.10.2025, зокрема, відкрито касаційне провадження у цій справі на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

Позиція Верховного Суду

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.03.2024 у справі №191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі №902/1076/24, від 09.08.2024 у справі №127/22428/21, постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №753/11009/19, від 27.07.2021 у справі №585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

При цьому наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Що ж до визначення подібних правовідносин за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин:

- для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями;

- з-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими;

- подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27.03.2018 у справі №910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі №925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі №910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі №243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі №372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах №522/2202/15-ц (пункт 22) і №522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі №706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Підставою для касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Верховний Суд виходить також з того, що досліджуючи доцільність посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: (1) чи є правовідносини подібними та (2) чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на відповідні законодавчі акти. У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних нормативно-правових актів.

Надаючи оцінку наведеним доводам скаржника щодо неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, означених скаржником, Верховний Суд виходить з такого.

Скаржник посилається на те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 11.01.2022 у справі №904/1448/20, від 22.09.2020 у справі №910/3009/18, від 30.01.2025 у справі №914/454/24, щодо способу захисту порушеного права.

Предметом спору у цій справі, зокрема є позовні вимоги ТОВ "ГК "Нафтогаз України" про визнання незаконними дій відповідача щодо нарахування позивачу штрафів та визнання недійсними правочинів - заяв про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач безпідставно в порядку частини другої статті 231 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) нарахував штрафи у зв`язку з порушенням позивачем зобов`язань за укладеними між сторонами договорами купівлі-продажу природного газу та постачання природного газу постачальником останньої надії ( за реалізацію газу неналежної якості), а відтак безпідставно заявами від 03.06.2024 №ЛГ-1229/01-24 та від 04.06.2024 №ЛГ-1228/01-24 припинив свої зобов`язання щодо сплати заборгованості за вказаними договорами шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Предметом касаційного оскарження є рішення судів попередніх інстанцій в частині задоволеної вимоги про визнання незаконними дій АТ "ОГС "Львівгаз" щодо нарахування штрафу ТОВ "ГК "Нафтогаз України" в сумі 148 742 365,99 грн за договором купівлі-продажу природного газу від 21.06.2022 №101/ПГ-3278-ОГРМ та визнання незаконними дій АТ "ОГС "Львівгаз" щодо нарахування штрафу ТОВ "ГК "Нафтогаз України" в сумі 339 053 307,76 грн за договором постачання природного газу, укладеного шляхом приєднання його сторін до Типового договору постачання природного газу постачальником останньої надії, який затверджений постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2501.

Предметом розгляду справи №904/1448/20 було: визнання протиправними дій щодо прийняття розпоряджень в частині встановлення заборони на переміщення залізничного рухомого складу (приватних вагонів) у порожньому стані через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей у напрямку з територій, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють своїх повноважень, на іншу частину території України; солідарне стягнення збитків.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірні розпорядження є протиправними, необачними та недобросовісними, вчинені на порушення частини третьої статті 13 Цивільного кодексу України, частини другої статті 13 Закону України "Про залізничний транспорт" та всупереч статті 10 Закону України "Про Раду національної безпеки і оборони України", оскільки накладають заборону на переміщення залізничного рухомого складу через лінію зіткнення на непідконтрольній державі території, такі дії призвели до втрати напіввагонів та заподіяли позивачу як власнику напіввагонів майнову шкоду.

Предметом розгляду справи №910/3009/18 було: визнання протиправними дій Правління НБУ щодо прийняття постанови від 31.03.2016 № 219 "Про звернення стягнення на цінні папери, передані Публічним акціонерним товариством "Всеукраїнський акціонерний банк" у заставу Національному банку України"; скасування постанови Правління НБУ від 31.03.2016 № 219 "Про звернення стягнення на цінні папери, передані Публічним акціонерним товариством "Всеукраїнський акціонерний банк" у заставу Національному банку України"; зобов`язання НБУ повернути на рахунок ПАТ "ВіЕйБі Банк" у цінних паперах непогашені цінні папери, а саме: державні облігації UA у кількості 92 038 шт., державні облігації UA у кількості 23 082 шт., державні облігації UA у кількості 153 047 шт.

На обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що відповідач не мав права на безспірне списання та безспірне відчуження майна, що перебувало в заставі (цінні папери), бо відповідно до частини четвертої статті 73 Закону України "Про Національний банк України" вказане право відповідача не поширюється на банки, віднесені до категорії неплатоспроможних. Відповідач усупереч нормам статей 24, 27 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" не повідомив позивача про намір звернути стягнення, не надіслав повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання та не зареєстрував у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

Предметом розгляду справи №914/454/24 було: визнання недійсним одностороннього правочину у формі заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач має заборгованість перед позивачем у сумі 107 104 965,60 грн за договором про участь у балансуючій групі. Водночас позивач також має заборгованість за цим договором перед відповідачем у сумі 72 082 404,81 грн. Позивач вважає, що наявні підстави для визнання вказаного правочину недійсним, оскільки заборгованість позивача перед відповідачем виникла в інші періоди, аніж заборгованість відповідача перед позивачем, а також між сторонами відсутня взаємна згода щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, адже не підписаний відповідний акт.

Касаційна інстанція відхиляє посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права, викладених у вказаних ним постановах Верховного Суду, з огляду на предмет спору, підстави, правове регулювання, а також іншу, ніж у цій справі фактично-доказову базу та інші обставини, встановлені судами попередніх інстанцій.

У справах №904/1448/20, №910/3009/18, №914/454/24 та цій справі №914/1847/24 спірні правовідносини виникли за істотно різних обставин та умов (прийняття розпоряджень, постанов, договорів), різної доказової бази, різних доводів, аргументів і заперечень, що виключає загальність підходу до застосування норм права в аспекті належності/неналежності/ефективності/неефективності способів захисту порушеного права.

Правові позиції щодо застосування норм права стосовно способу захисту, його ефективності/належності, які зазначені у наведених справах, є іншими ніж у позовній заяві, за якою розглядається цей спір.

Проаналізувавши зміст вказаних вище постанов Верховного Суду, за критеріями подібності, ураховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, Верховний Суд дійшов висновку про неподібність цих справ за наведеними істотними правовими ознаками зі справою, що розглядається, окресленими у цій постанові, і тому застосування норм матеріального права за неподібності правовідносин у цих справах не може бути аналогічним, а вказані скаржниками для порівняння судові рішення Верховного Суду - релевантними до обставин цієї справи.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

З урахуванням наведеного, встановивши неподібність правовідносин, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою АТ "ОГС "Львівгаз" з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

Інших підстав для перегляду справи у суді касаційної інстанції, крім пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник у касаційній скарзі не наводить.

Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

Верховний Суд у прийнятті цієї ухвали керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватися лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від resjudicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steelandothers v. The United Kingdom").

У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, зважаючи на зміст фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій, та правове регулювання, Верховний Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою АТ "ОГС "Львівгаз", оскільки, після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України Судом встановлено, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду та на які посилався скаржник у касаційній скарзі, є неподібними за змістовним критерієм.

Керуючись статтями 234, 235, пунктом п`ятим статті 296, статтями 300, 301 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Львівгаз" на рішення господарського суду Львівської області від 28.02.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 23.09.2025 у справі №914/1847/24 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя Ю. Власов

Суддя Т. Малашенкова