ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2025м. ДніпроСправа № 904/6150/25

Господарський суд Дніпропетровської області

у складі судді Дупляка С.А.,

без повідомлення (виклику) учасників справи,

дослідивши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи №904/6150/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПОЗИКА"

до Фізичної особи-підприємця Гері Андрія Юрійовича

про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в:

1. ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Товариство з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПОЗИКА" (далі - позивач) звернулося до господарського суду з позовною заявою від 29.10.2025 за вих. №б/н до Фізичної особи-підприємця Гері Андрія Юрійовича (далі - відповідач) про стягнення 112.252,20 грн, з яких: 43.580,00 грн суми прострочених платежів по кредиту, 67.113,20 грн суми прострочених платежів по процентах, 1.559,00 грн суми прострочених платежів за комісією.

Позивач просить розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження, судові витрати стягнути з відповідача.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №904/6150/25 визначено суддю ДУПЛЯКА Степана Анатолійовича, що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.10.2025.

Крім того, позивач, з метою підтвердження факту виконання свого обов`язку за кредитним договором та факту отримання відповідачем суми кредиту за договором, просить суд витребувати у АТ "Універсал Банк" інформацію, що містить банківську таємницю, а саме:

- письмовий доказ у вигляді відповідного рішення структурного підрозділу або посадової особи банку, чи у вигляді іншого письмового доказу, який би підтверджував або спростовував факт випуски банківської картки № НОМЕР_1 (та відкриття під неї відповідного банківського рахунку) на ім`я Геря Андрій Юрійович (РНОКПП НОМЕР_2 );

- письмовий доказ у вигляді виписок про рух коштів по рахунку, який був відкритий для обслуговування банківської картки № НОМЕР_1 за період з 01.09.2024 року (дата видачі кредиту) по 16.02.2025 року (дата закінчення терміну кредитування).

Ухвалою від 03.11.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання та без виклику учасників справи за наявними у ній матеріалами (в порядку письмового провадження). Клопотання позивача про витребування доказів - задоволено.

Через підсистему "Електронний суд" 06.11.2025 від позивача надійшла заява, у якій останній просить розгляд справи проводити за відсутності представника ТОВ «Бізнес Позика». Позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Через підсистему "Електронний суд" 17.11.2025 від відповідача надійшов відзив, у якому останній просить провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України у зв`язку з тим, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства згідно з п. 9.3 договору № 464180-КС-008. У випадку, якщо суд не знайде підстав для закриття провадження, у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі через їх безпідставність, необґрунтованість та нікчемність умов договору. Витрати зі сплати судового збору покласти на Позивача.

Через відділ документального забезпечення 24.11.2025 від АТ "Універсал Банк" надійшов лист із витребуваною інформацію. Відповідно до листа банку №БТ/Е-18439 від 20.11.2025 банком було ініційовано детальну перевірку, в ході якої повідомлено наступне: банківська картка № НОМЕР_1 , для належного функціонування якої відкрито відповідний рахунок, була емітована банком на ім`я Гері Андрія Юрійовича (РНОКПП НОМЕР_2 ). Також банком надано копії виписки про рух грошових коштів по рахунку, відкритого до платіжної картки № НОМЕР_1 , за період з 01.09.2024 по 16.02.2025.

Через підсистему "Електронний суд" 27.11.2025 від позивача надійшли додаткові пояснення.

Через підсистему "Електронний суд" 28.11.2025 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких останній просить провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України. У разі розгляду справи по суті відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення надмірно нарахованих процентів та комісій повністю.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийняв рішення у справі.

З урахуванням режиму воєнного стану та можливості повітряної тривоги в місті Дніпрі у Господарському суді Дніпропетровської області встановлено особливий режим роботи й запроваджено відповідні організаційні заходи. А тому, справу розглянуто у розумні строки, ураховуючи вищевказані обставини та факти.

Стислий виклад позиції позивача

На виконання укладеного між сторонами кредитного договору позивач надав відповідачу кредит, однак відповідач його вчасно не повернув, а тому позивач нарахував до стягнення з відповідача заборгованість за кредитом та процентами.

Стислий виклад позиції відповідача

Відповідач проти позову заперечує та зазначає, що позов подано з порушенням правил договірної підсудності. У п. 9.3 договору про надання кредиту № 464180-КС-008 від 01.09.2024, поданого самим позивачем, прямо передбачено, що у разі недосягнення досудового врегулювання спір передається на розгляд суду загальної юрисдикції, тобто місцевих загальних (цивільних) судів, а не господарського суду. Незважаючи на це, позивач уже вдруге звертається до Господарського суду Дніпропетровської області, хоча попередній судовий наказ у справі № 904/1396/25 був скасований. Відтак відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України провадження у справі підлягає закриттю, оскільки спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Якщо ж суд не знайде підстав для закриття провадження, відповідач заперечує проти позову по суті, оскільки вимоги необґрунтовані, а розрахунки позивача є помилковими й суперечливими. У наказному провадженні Позивач вимагав штраф 24.000,00 грн, тоді як у позові зазначив 0,00 грн, що свідчить про недобросовісну поведінку. Крім того, розрахунок заборгованості та довідка датовані березнем 2025 року, хоча позов поданий у жовтні 2025 року, такий документ не може підтверджувати суму боргу 112.252,20 грн станом на 22.10.2025.

Умова договору щодо процентів, на думку відповідача, є нікчемною, адже у додатковій угоді прямо вказано «орієнтовна реальна річна процентна ставка: 8821,60%», що суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності та порушує публічний порядок. Хоч відповідач сплатив 18.240,00 грн, ці кошти були спрямовані переважно на комісії та проценти, що не зменшило тіло кредиту.

Щодо твердження позивача про «не споживчий» характер кредиту відповідач вважає його фіктивним і використане для обходу законодавства про захист прав споживачів. Процедура видачі кредиту була стандартною автоматизованою процедурою мікропозики без будь-якої перевірки господарської діяльності відповідача. Незалежно від класифікації кредиту, принципи справедливості та добросовісності однаково застосовуються і до господарських правовідносин.

Відповідач діяв добросовісно та пропонував досудове врегулювання, 24.04.2025 ним було направлено позивачу пропозицію сплатити 40.000,00 грн для повного закриття договору, загальна сума повернення з урахуванням уже сплачених коштів становила б 58.240,00 грн і повністю покривала тіло кредиту та розумні проценти. Проте позивач відмовився і натомість вимагав 95.000,00 грн, що свідчить про намагання отримати надмірні та економічно необґрунтовані платежі, а не реальне бажання врегулювати спір.

Стислий виклад позивача щодо відзиву відповідача

Позивач зазначає, що відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором, відповідач частково сплатив 18.240,00 грн, що свідчить про визнання ним факту укладення кредитного договору і правомірності вимог позивача щодо стягнення заборгованості.

Щодо строку нарахування заборгованості, то позивач зазначає, що вона нараховувалася з 01.09.2024 по 16.02.2025, тобто з дати укладення по дату закінчення дії договору.

Відповідно до кредитного договору, позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісію. Стандартна процентна ставка за кредитом становить 1% на день п. 2.4. договору. У разі несплати позичальником у повному обсязі платежу, передбаченого графіком, подальше нарахування процентів здійснюється за стандартною процентною ставкою.

Відповідач здійснював часткову оплату з метою виконання умов кредитного договору, що є підтвердженням його згоди з умовами договору, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому у ст. 627 ЦК України. Відповідач не звертався із заявою про розірвання кредитного договору та/або визнання кредитного договору недійсним. Всі істотні умови кредитного договору, зокрема тип кредиту, процентна ставка, комісія за надання кредиту, строк дії кредиту, графік платежів, встановлені у кредитному договорі, укладеному електронним шляхом, що підтверджує його правомірність.

Позивач звертає увагу не те, що він не заявляв до стягнення жодну неустойку відповідно до ст. 549 ЦК України. Вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за кредитним договором обґрунтовані, оскільки проценти нараховуються відповідно до умов кредитного договору та норм Цивільного кодексу України.

Таким чином, на думку позивача, відповідач не надав доказів, які б спростовували надані позивачем розрахунки заборгованості, а тому вимоги позивача є правомірними та підлягають задоволенню.

Стислий виклад позиції відповідача заперечення на відповідь на відзив

Позивач у своїх додаткових поясненнях не спростував доводів відповідача щодо порушення правил договірної підсудності. Пункт 9.3 кредитного договору №464180-КС-008 передбачає передачу спору на розгляд суду загальної юрисдикції, а відповідно до ст. 629 ЦК України умови договору є обов`язковими для сторін. Оскільки Господарський суд не належить до судів загальної юрисдикції, подання позову саме до цього суду суперечить умовам договору та є підставою для закриття провадження згідно з п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Відповідач зазначає, що не ухиляється від виконання зобов`язань, здійснив часткові платежі на суму 18.240,00 грн і пропонував позивачу досудове врегулювання. Водночас вимога позивача про стягнення процентів у розмірі 8821,60% річних, що значно перевищує суму самого кредиту, є непропорційною та суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідач просить визнати недійсними лише положення договору, які встановлюють надмірні нарахування. Додатковим підтвердженням споживчого характеру кредиту є те, що кошти були перераховані не на рахунок ФОП, а на особисту банківську картку фізичної особи, що суперечить Інструкції НБУ щодо заборони використання таких рахунків для підприємницької діяльності. Це доводить, що кредит не має господарського призначення.

Таким чином, на думку відповідача, позивач не спростував порушення договірної підсудності та не довів правомірність надмірних нарахувань, що є підставою для закриття провадження та перегляду спірних умов договору.

2. ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ

Предметом доказування у справі, відповідно до ч. 2 ст. 76 ГПК України, є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У даному випадку до предмета доказування входять обставини: укладення договору; надання кредиту; строку дії договору; настання строку повернення кредиту; повернення кредиту; правомірності нарахування процентів.

Суд встановив, що 01.09.2024 було направлено Фізичній особі - підприємцю Гері Андрію Юрійовичу пропозицію (оферту) укласти договір № 464180-КС-008 про надання кредиту.

01.09.2024 Фізична особа - підприємець Геря Андрій Юрійович прийняв (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення договір № 464180-КС-008 про надання кредиту на умовах, визначених офертою.

ТОВ «БІЗПОЗИКА» направлено Фізичній особі - підприємцю Гері Андрію Юрійовичу через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор UA8160 на номер телефону НОМЕР_3 (що зазначено позичальником у своїй анкеті в особистому кабінеті), котрий боржником було введено/відправлено.

Таким чином, 01.09.2024 між ТОВ «БІЗПОЗИКА та Фізичною особою - підприємцем Геря Андрій Юрійович було укладено договір № 464180-КС-008 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію».

Відтак 01.09.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПОЗИКА" (далі - позивач, банк) та Фізичною особою-підприємцем Герею Андрієм Юрійовичем був укладений договір №464180-КС-008 про надання кредиту (Електронна форма) (далі - договір).

Відповідно до п. 2.1. договору кредитодавець надає позичальнику кредит в розмірі 36.000,00 (тридцять шість тисяч гривень 00 копійок) грн на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісію у порядку та на умовах, визначених цим договором та правилами надання грошових коштів у кредит фізичним особам - підприємцям ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «БІЗНЕС ПОЗИКА» (надалі- правила).

Тип кредиту: кредит. Строк, на який надається кредит: 24 тижні (п. 2.2., 2.3. договору).

Стандартна процентна ставка за кредитом: в день 1%, фіксована. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку (терміну) договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку (п. 2.4. договору).

Відповідно до п. 2.6. договору загальний розмір наданого кредиту: 36.000,00 (тридцять шість тисяч гривень 00 копійок) грн.

Строк дії договору: до 16.02.2025 року (п. 2.7. договору).

Орієнтовна реальна річна процентна ставка: шість тисяч шістсот шістдесят дев`ять цілих двадцять дві сотих процентів. Застереження: наведені обчислення загальних витрат за кредитом, реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості наданого кредиту є репрезентативними та базуються на обраних позичальником умовах кредитування, викладених вище, і на припущенні, що договір залишатиметься дійсним протягом погодженого строку, а кредитодавець і позичальник виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в договорі (п. 2.10 договору).

Дата видачі Кредиту 01.09.2024 (п. 2.11 договору).

Дата повернення Кредиту 16.02.2025 (п. 2.12. договору).

Відповідно до п. 2.13. договору мета (цілі) отримання кредиту: для придбання товарів (робіт, послуг) для здійснення підприємницької, господарської діяльності. Цей кредит не є споживчим кредитом.

Пунктом 4.2.2 договору сторони на момент укладення договору встановили наступний графік платежів, припускаючи, що позичальник буде його дотримуватись і застосовуватиметься знижена процентна ставка (арк. 25, том 1), відповідно до якого кредит підлягає сплаті щомісячно рівними платежами у сумі 7.380,00 грн, останній платіж у розмірі 7.280,80 грн, починаючи з 15.09.2024 та з терміном повернення 16.02.2025.

11.09.2024 між ТОВ «БІЗПОЗИКА та Герею Андрієм Юрійовичем укладено додаткову угоду №1 до договору № 464180-КС-008 про надання кредиту (далі - додаткова угода) шляхом обміну електронними повідомленнями, підписану у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію».

Відповідно до умов п. 2.1. додаткової угоди кредит збільшується на 12.000 грн та кредитодавець на умовах, викладених у договорі, збільшує суму кредиту, а позичальник отримує збільшення суми кредиту та зобов`язується повернути кредит, збільшений на 12.000 грн, у строки та на умовах викладених у договорі.

Пунктом 2.2. додаткової угоди передбачено, що після збільшення суми кредиту, загальний розмір отриманого (відповідно до договору та додаткової угоди) та неповернутого позичальником кредиту складатиме 43.580,00 грн

На дату укладення додаткової угоди несплачені проценти, а також несплачена комісія вносяться до графіку платежів (п.6.1 додаткової угоди) та підлягають сплаті відповідно до графіку платежів. Комісія за надання додаткової суми кредиту: 2.400,00 грн (п. 3, 4 додаткової угоди).

Після укладення додаткової угоди та збільшення розміру кредиту будуть змінені умови кредитування за договором. У зв`язку із зазначеним після укладення цієї додаткової угоди та отримання позичальником додаткових грошових коштів у кредит: - загальний розмір кредиту становить: 43.580 грн. (п.1 та п.2.1 додаткової угоди); - орієнтовна загальна вартість наданого кредиту становить: 96.149,14 грн.; - загальні витрати за кредитом: 52.569,14 грн; -орієнтовна реальна річна процентна ставка: 8.821,60 процентів (п. 5 додаткової угоди).

Пунктом 6.1. додаткової угоди викладено п. 4.2.2 договору в новій редакції, а саме: сторони встановили наступний графік платежів, припускаючи, що позичальник буде його дотримуватись і застосовуватиметься знижена процентна ставка (арк. 53 на звороті , том 1), відповідно до якого кредит підлягає сплаті щомісячно рівними платежами у сумі 8.430,00 грн, останній платіж у розмірі 3.419,14 грн, починаючи з 15.09.2024 та з терміном повернення 16.02.2025.

Відповідно до п. 6.2. додаткової угоди після укладення цієї додаткової угоди позичальник зобов`язується повертати кредит та сплачувати проценти за користування кредитом, комісію відповідно до графіку платежів, що наводиться у пункті 6.1 додаткової угоди.

Пунктом 7 додаткової угоди викладено додаток №1 до договору (таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про кредит (розраховано за умови застосування зниженої процентноїставки за користування кредитом у розмірі 365% (триста шістдесят п`ять цілих нуль тисячних)) річних) та додаток №2 до договору (таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентноїставки за договором про кредит (розраховано за умови застосування стандартної процентної ставки за користування кредитом у розмірі 365,0% (триста шістдесят п`ять цілих нуль тисячних)) річних) в нових редакціях, що додаються до цієї додаткової угоди.

Відповідно до п. 8 додаткової угоди підписанням цієї додаткової угоди позичальник підтверджує, що до укладання додаткової угоди отримав від кредитодавця інформацію, надання якої передбачені законодавством України, зокрема передбачену частиною другою та п`ятою ст.7 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії», а також примірник Правил надання грошових коштів у кредит фізичним особам-підприємцям в редакції, яка діє у кредитодавця на час укладання цієї додаткової угоди, що розміщені на сайті кредитодавця.

Додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання сторонами та діє протягом строку дії договору (п. 11 додаткової угоди).

Позивач свої зобов`язання за договором кредиту виконав, та надав відповідачу грошові кошти у розмірі 36.000,00 грн та 12.000,00 грн шляхом перерахування на банківську картку позичальника № НОМЕР_1 (котру позичальником вказано при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті), що підтверджується довідкою про перерахування коштів.

Як у позові зазначає позивач, відповідач свої зобов`язання за кредитним договором №464180- КС-008 про надання кредиту належним чином не виконав, а лише часткового сплатив кошти у розмірі 18.240,00 грн, розрахунок та розмір яких зазначені у розрахунку заборгованості за договором № 464180-КС-008 позичальника, чим порушив свої зобов`язання, встановлені договором.

Відповідно до п. 5.1. правил, які у відповідності до пункту 10 кредитного договору є його невід`ємною частиною, обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за користування кредитом за договором про надання кредиту здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом з урахуванням умов кредитного договору. Таким чином, проценти за користування кредитом щоденно нараховуються на неповернену суму кредиту, станом на початок доби, з першого дня перерахування суми кредиту позичальнику до закінчення терміну дії договору про надання кредиту (включно), тобто, протягом всього строку кредитування.

Оскільки відповідач належним чином не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, у боржника станом на 22.10.2025 утворилась заборгованість за договором №464180-КС-008 про надання кредиту, в розмірі 112.252,20 грн, що складається з:

- суми прострочених платежів по тілу кредиту у розмірі 43.580,00 грн;

- суми прострочених платежів по процентах у розмірі 67.113,20 грн;

- суми прострочених платежів за комісією у розмірі 1.559,00 грн.

Заборгованість за наданим кредитом (тілом кредиту) відповідач погасив частково, а тому позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

3. ПОЗИЦІЯ СУДУ

Предметом спору у даній справі є 43.580,00 грн суми прострочених платежів по кредиту, 67.113,20 грн суми прострочених платежів по процентах, 1.559,00 грн суми прострочених платежів за комісією.

Згідно з нормами ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України).

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України).

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України).

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода (ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України, який був чинний на момент укладення спірних правовідносин).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч. 1 ст. 207 Цивільного кодексу України).

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч. 2 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (ч. 1 ст. 641 Цивільного кодексу України).

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства (ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України).

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України).

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ч. 2 ст. 205 Цивільного кодексу України).

Закон України "Про електронну комерцію" регулює правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів.

Статтею 11 Закону України "Про електронну комерцію" визначено порядок укладення електронного договору.

Так, відповідно до частини третьої статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію").

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:

- надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

- заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

- вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ч. 6 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію").

За приписом частини восьмої статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції.

Частиною одинадцятою статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" передбачено, що покупець (замовник, споживач) повинен отримати підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного документа, квитанції, товарного чи касового чека, квитка, талона або іншого документа у момент вчинення правочину або у момент виконання продавцем обов`язку передати покупцеві товар.

Підтвердження вчинення електронного правочину повинно містити такі відомості:

- умови і порядок обміну (повернення) товару або відмови від виконання роботи чи надання послуги;

- найменування продавця (виконавця, постачальника), його місцезнаходження та порядок прийняття претензії щодо товару, роботи, послуги;

- гарантійні зобов`язання та інформація про інші послуги, пов`язані з утриманням чи ремонтом товару або з виконанням роботи чи наданням послуги;

- порядок розірвання договору, якщо строк його дії не визначено.

Дія цього положення не поширюється на електронні правочини, пов`язані з одноразовим наданням інформаційних електронних послуг або послуг проміжного характеру в інформаційній сфері, оплата яких здійснюється дистанційно. Постачальник таких послуг має надати змогу споживачеві ознайомитися з найменуванням постачальника, його місцезнаходженням та порядком прийняття претензії щодо послуги.

Згідно з частиною дванадцятою статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про електронну комерцію" якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

- електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;

- електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

- аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Таким чином, законодавство допускає використання одного з двох рівноправних варіантів електронного підпису: у вигляді кваліфікованого електронного цифровий підпису (ЕЦП) та електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Відповідно до матеріалів позовної заяви та доданих до неї документів, 01.09.2024 Фізична особа - підприємець Геря Андрій Юрійович прийняв (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення договір № 464180-КС-008 про надання кредиту, на умовах визначених офертою, шляхом направлення через ІТС Одноразового ідентифікатора UA-8160, (направленого позичальнику на номер телефону НОМЕР_3 вказаного позичальником в заявці) електронного повідомлення СМС-повідомлення, що відповідає нормам, як ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», так і ст. 207 ЦК України.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначено, що:

електронним документом є документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа;

склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством;

електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму;

візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною;

Статтями 3, 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що:

електронна форма представлення інформації - це спосіб документування інформації, що означає створення, запис, передачу або збереження інформації у цифровій чи іншій нематеріальній формі за допомогою електронних, магнітних, електромагнітних, оптичних або інших засобів, здатних до відтворення, передачі чи зберігання інформації;

електронною формою представлення інформації вважається документування

інформації, що дає змогу її відтворювати у візуальній формі, придатній для сприйняття людиною;

електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи;

докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно відповідними нормами ГПК України;

Таким чином суд встановив, що договір та додаткові угоди були укладені в письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного та підписаного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених ст. ст, 11, 12 Закону України "Про електронну комерцію".

Відповідно до листа АТ "Універсал Банк" №БТ/Е-18439 від 20.11.2025 банківська картка № НОМЕР_1 , для належного функціонування якої відкрито відповідний рахунок, була емітована банком на ім`я Гері Андрія Юрійовича (РНОКПП НОМЕР_2 ).

Також банком надано копії виписки про рух грошових коштів по рахунку, відкритого до платіжної картки № НОМЕР_1 , за період з 01.09.2024 по 16.02.2025.

Із наданих виписок вбачається, що відповідач отримав на свій картковий рахунок грошові кошти від позивача.

Відповідно до розрахунку заборгованості (арк. 16-19, том 1) від відповідачем було здійснено оплату на загальну суму 18.240,00 грн.

Наведені обставини підтверджують укладання між сторонами кредитного договору та додаткових угод до нього, виконання позивачем свого зобов`язання щодо надання кредитних коштів у сумі 48.000,00 грн, а також часткове виконання відповідачем свої обов`язків шляхом оплати 18.240,00 грн.

Таким чином, відповідач здійснивши 2 (два) платежі 10.09.2024 та 15.09.2024 на загальну суму 18.240,00 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості та у відзиві самим відповідачем (арк. 103, том 1), фактично визнав укладення договору та додаткової угоди, а також визнав залишкову суму заборгованості.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд, зокрема у постанові від 23.12.2020 по справі №127/23910/14-ц: «Часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу».

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.10.2022 у справі №227/3760/19-ц також було зазначено, що «у разі якщо договір виконувався обома сторонами (що мало місце в даному випадку у відносинах між позивачем та відповідачем за кредитним договором і підтверджується відповідними доказами, які були надані раніше позивачем у вигляді додатків до позовної заяви), то кваліфікація договору як неукладеного (на чому безпідставно наполягає відповідач у відзиві) виключається та такий договір вважається укладеним та може бути лише оспорюваним».

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

З урахуванням наведеного, враховуючи умови п. 4 додаткової угоди 1 до договору (кінцевий термін повернення кредиту 16.02.2025), строк повернення кредиту, процентів за користування кредитом та комісії банку є таким, що настав.

Доказів сплати 43.580,00 грн заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), 67.113,20 грн заборгованості за процентами, 1.559,00 грн заборгованості за комісією, відповідач до суду не надав, доводи, наведені позивачем в обґрунтування позовних вимог не спростував.

Оцінка аргументів учасників справи

Відповідач у відзиві виклав клопотання про закриття провадження у справі, оскільки, на його думку, позов подано з порушенням правил договірної підсудності.

У п. 9.3 договору про надання кредиту № 464180-КС-008 від 01.09.2024, поданого позивачем, прямо передбачено, що у разі недосягнення досудового врегулювання спір передається на розгляд суду загальної юрисдикції, тобто місцевих загальних (цивільних) судів, а не господарського суду, однак позивач вже вдруге звертається до Господарського суду Дніпропетровської області, хоча попередній судовий наказ у справі № 904/1396/25 був скасований. Відтак, на думку відповідача, провадження у справі підлягає закриттю у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України, оскільки спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Суд розглянувши відповідне клопотання зазначає наступне.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 125 Конституції України встановлено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Поняття "суд, встановлений законом" містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі №911/1834/18, від 11.01.2022 у справі №904/1448/20).

Тобто юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Відповідно до положень статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа-учасник приватноправових відносин.

Отже, у порядку цивільного судочинства, зазвичай, можна розглядати будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін є, як правило, фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (частина перша статті 2 Цивільного кодексу України).

У свою чергу відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України, частиною першою якої унормовано, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Подання позовної заяви за правилами ГПК України означає, що позовна заява повинна бути подана за правилами предметної та суб`єктної юрисдикції справ відповідно до статті 20 цього Кодексу.

Критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.10.2022 у справі №922/1830/19 виснувала, що при розмежуванні юрисдикції між цивільними і господарськими судами на першому місці - зміст правовідносин і вже другорядне значення надається суб`єктному складу (фізична чи юридична особа). Адже господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності як за участю юридичних осіб, так і за участю фізичних осіб-підприємців, а в певних випадках і за участю осіб, які не мають статусу суб`єкта господарювання (п. 6.40)

За змістом статей 177 та 181 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є речі, гроші, цінні папери, цифрові речі, майнові права, роботи та послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні та нематеріальні блага. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

За положенням ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак, суд зазначає, що дана справа повинна розглядатися саме за правилами господарського судочинства. Хоча у пункті 9.3 договору про надання кредиту № 464180-КС-008 від 01.09.2024 і передбачено, що у разі недосягнення досудового врегулювання спір передається на розгляд суду загальної юрисдикції, тобто місцевих загальних (цивільних) судів, однак таке договірне формулювання не може змінювати предметної юрисдикції, встановленої законом. Спір у цій справі виник між фізичною особою-підприємцем та банком, тобто між суб`єктом господарювання та юридичною особою у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Відтак, відповідно до статті 20 ГПК України, спір є господарським за своєю природою та підлягає розгляду господарським судом, незважаючи на наявність окремих положень договору щодо загальних судів.

Разом з тим, відповідач у відзиві також зазначає, що якщо суд не знайде підстав для закриття провадження, відповідач заперечує проти позову по суті, оскільки вимоги необґрунтовані, а розрахунки позивача є помилковими й суперечливими. У наказному провадженні позивач вимагав штраф 24.000,00 грн, тоді як у позові зазначив 0,00 грн, що свідчить про недобросовісну поведінку. Крім того, розрахунок заборгованості та довідка датовані березнем 2025 року, хоча позов поданий у жовтні 2025 року, такий документ не може підтверджувати суму боргу 112.252,20 грн станом на 22.10.2025.

Умова договору щодо процентів, на думку відповідача, є нікчемною, адже у додатковій угоді прямо вказано «орієнтовна реальна річна процентна ставка: 8821,60%», що суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності та порушує публічний порядок. Хоч відповідач сплатив 18.240,00 грн, ці кошти були спрямовані переважно на комісії та проценти, що не зменшило тіло кредиту.

Щодо твердження позивача про «не споживчий» характер кредиту відповідач вважає його фіктивним і використане для обходу законодавства про захист прав споживачів. Процедура видачі кредиту була стандартною автоматизованою процедурою мікропозики без будь-якої перевірки господарської діяльності відповідача. Незалежно від класифікації кредиту, принципи справедливості та добросовісності однаково застосовуються і до господарських правовідносин.

Відповідач діяв добросовісно та пропонував досудове врегулювання, 24.04.2025 ним було направлено позивачу пропозицію сплатити 40.000,00 грн для повного закриття договору, загальна сума повернення з урахуванням уже сплачених коштів становила б 58.240,00 грн і повністю покривала тіло кредиту та розумні проценти. Проте позивач відмовився і натомість вимагав 95.000,00 грн, що свідчить про намагання отримати надмірні та економічно необґрунтовані платежі, а не реальне бажання врегулювати спір.

Оцінивши доводи відповідача та надані позивачем докази, суд зазначає таке.

З матеріалів справи вбачається, та не заперечується сторонами, що відповідачем було здійснено часткову сплату заборгованості за кредитним договором у сумі 18.240,00 грн. Здійснення таких платежів свідчить про фактичне визнання відповідачем наявності кредитних правовідносин та погодження з умовами укладеного кредитного договору.

Суд враховує, що відповідач не звертався до суду з позовом із заявами про розірвання договору, визнання його недійсним чи про оспорення окремих його положень.

Щодо доводів відповідача про неправомірність нарахування заборгованості та відсутність підстав для стягнення, суд встановив, що нарахування заборгованості здійснювалося позивачем у межах строку дії кредитного договору з 01.09.2024 по 16.02.2025.

Умовами договору передбачено обов`язок позичальника повернути кредит, сплатити проценти за користування ним та комісію. Стандартна процентна ставка, визначена пунктом 2.4 договору, становить 1% на день. У разі прострочення платежів проценти продовжують нараховуватись за стандартною процентною ставкою, що відповідає вимогам цивільного законодавства та умовам договору.

Дослідивши умови договору, суд встановив, що всі його істотні умови тип кредиту, процентна ставка, комісія, строк дії, графік платежів були визначені в електронній формі під час укладення договору, що відповідає вимогам законодавства щодо електронних правочинів.

Відповідач не довів, що договір укладено з порушенням закону, або що він не був ознайомлений чи не погоджувався з його змістом.

Оцінивши надані відповідачем заперечення, суд приходить до висновку, що вони не містять аргументів або доказів, які б спростовували здійснений позивачем розрахунок заборгованості чи свідчили про неправильність нарахування процентів або комісій.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач довів обставини позовних вимог щодо несплати позивачем заборгованості.

Водночас, належних доказів на підтвердження своїх доводів, викладених у відзиві, відповідач суду не надав.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й відрізних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежновід характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Беручи до уваги наведене, всі інші аргументи учасників справи суд з урахуванням п. 5 ч. 4 ст. 238 ГПК України відхиляє як такі, що не стосуються предмета спору, є явно необґрунтованими та неприйнятними з огляду на законодавство та усталену судову практику.

У справі, що розглядається, суд, дійшов висновку, що позовні вимоги із зазначених позивачем підстав підлягають задоволенню.

Судові витрати

Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплаті судового збору за подання позовної заяви покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 73 - 79, 86, 129, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Гері Андрія Юрійовича ( АДРЕСА_1 ; код РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПОЗИКА" (01133, місто Київ, б. Лесі Українки, будинок 26, офіс 411; ідентифікаційний код 41084239) 43.580,00 грн (сорок три тисячі п`ятсот вісімдесят грн 00 к.) заборгованості за кредитом, 67.113,20 грн (шістдесят сім тисяч сто тринадцять грн 20 к.) заборгованості за процентами, 1.559,00 грн (одну тисячу п`ятсот п`ятдесят дев`ять грн 00 к.) заборгованості за комісією, 2.422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві грн 40 к.) судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.А. Дупляк