ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" грудня 2025 р. Справа № 916/4162/25
Господарський суд Одеської області у складі судді Нікітенка С.В., розглянувши справу,

за позовом: Білгород-Дністровської міської ради (67700, Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, вул. Михайлівська, буд. 56; ),

до: Фізичної особи-підприємця Остяк Віталія Зеновійовича ( АДРЕСА_1 ; код РНОКПП НОМЕР_1 ),

про стягнення 163691,94 грн.

Розгляд справи здійснюється без повідомлення (виклику) учасників справи.

Обставини справи.

Білгород-Дністровська міська рада звернулась до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до фізичної особи-підприємця Остяк Віталія Зеновійовича про стягнення суми заборгованості з орендної плати за користування земельною ділянкою за кадастровим номером :01:009:0254 у розмірі 112646,22 грн, суми інфляційних втрат у розмірі 41940,67 грн та суми 3% річних у розмірі 9105,05 грн. Судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2423,00 грн позивач просить суд стягнути з відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором оренди земельної ділянки від 07.09.2017.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.10.2025 справу № 916/4162/25 передано на розгляд судді Господарського суду Одеської області Нікітенку С.В.

Ухвалою від 17.10.2025 суд прийняв позовну заяву Білгород-Дністровської міської ради до розгляду та відкрив провадження у справі № 916/4162/25. Прийнято справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Розгляд справи постановлено здійснювати без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження. Цією ж ухвалою запропоновано відповідачу підготувати та надати до суду і одночасно надіслати позивачеві відзив на позовну заяву, оформлений з урахуванням вимог, встановлених ст. 165 ГПК України, протягом 16 днів з дня отримання даної ухвали суду. Встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив із урахуванням вимог ст. 166 ГПК України протягом 10 днів з дня отримання відзиву. Встановлено відповідачу строк для подання заперечень із урахуванням вимог 167 ГПК України, протягом 10 днів з дня отримання відповіді на відзив.

Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться (ч. 2 ст. 252 ГПК України).

Суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі (ст. 248 ГПК України).

Частиною 11 ст. 242 ГПК України встановлено, що у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

У Перехідних положеннях Господарського процесуального кодексу України, а саме у підпункті 17.1 пункту 17 встановлено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подання, реєстрація, надсилання процесуальних та інших документів, доказів, формування, зберігання та надсилання матеріалів справи здійснюються в паперовій формі.

Ухвала суду про відкриття провадження у справі надсилалась судом рекомендованим листом на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Зазначена ухвала суду не отримана відповідачем у справі, про що свідчить повернуте на адресу суду поштове повідомлення з відміткою пошти „адресат відсутній за вказаною адресою (т. 1, а.с. 55-56).

Станом на 17.12.2025 від відповідача у справі відзив на позовну заяву до суду не надходив.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше (ч. 5 ст. 252 ГПК України).

Від сторін у справі жодних заяв про продовження процесуальних строків з підстав, встановлених вищезазначеним Законом не надходило.

Відповідно до п. 10 ч. 3 ст. 2 ГПК України одним з основних засад господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Суд зазначає, що з моменту відкриття провадження у справі у відповідача було достатньо часу для ознайомлення з матеріалами справи, подання відзиву, тощо.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 2 ст. 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги відсутність протягом тривалого часу будь-яких клопотань від сторін у справі, в яких останні заперечували б проти розгляду даної справи по суті, враховуючі, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 ГПК України не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами.

За висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа з метою дотримання розумних строків вирішення спору справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 ГПК України.

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами.

Судом враховано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

З огляду на викладене, з метою дотримання принципів господарського судочинства, суд розглянув справу в межах розумного строку.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд

ВСТАНОВИВ:

Матеріали справи свідчать, що пунктом 2 рішення Білгород-Дністровської міської ради № 167-VІІ від 15.09.2016 «Про перехід права оренди на земельну ділянку по вул. Перемоги, 8-б» надано ФОП Остяк Віталію Зеновійовичу в оренду терміном на 20 років земельну ділянку площею 0,0256 га за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Перемоги, 8-б, для обслуговування продовольчого магазину. Кадастровий номер земельної ділянки :01:009:0254.

07 вересня 2017 року між Білгород-Дністровською міською радою (надалі орендодавець або позивач) і фізичною особою-підприємцем Остяк Віталієм Зеновійовичем (надалі орендар або відповідач) був укладений договір оренди земельної ділянки (надалі Договір), який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 23104673 від 25.10.2017.

Відповідно до умов п. 1. Договору орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування, на підставі рішення Білгород-Дністровської міської ради № 167-VII від 15.09.2016, Про перехід права на земельну ділянку по вул. Перемоги, 8-б, в оренду терміном на 20 (двадцять) років земельну ділянку для обслуговування продовольчого магазину за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Перемоги, 8-б, кадастровий номер земельної ділянки :01:009:0254.

В оренду передається земельна ділянка загальною площею 0,0256 га, в тому числі: 0,0044 га капітальна одноповерхова; 0,0212 га під проїздами, проходами та площадками (п. 2. Договору).

Нормативна грошова оцінка земельної ділянки станом на 01.01.2016 року становить 161681,92 грн. Станом на 01.01.2017 року нормативно грошова оцінка земельної з урахуванням коефіцієнту індексації, що діє у 2017 році та дорівнює 1,06 становить 171382,84 грн (п. 5. Договору).

Договір укладено строком на 20 (двадцять) років. Після закінчення строку договору, орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за тридцять днів до закінчення строку дії договору повідомити письмове орендодавця про намір продовжити його (п. 8. Договору).

Орендна плата вноситься орендарем відповідно до ст.ст. 286.5. 287.5 податкового кодексу України один раз на рік щороку до 29 серпня звітного періоду із розрахунку 11996,80 грн в рік, без урахування ПДВ, на розрахунковий №0011, одержувач УДКСУ у Білгород-Дністровському районі, код: 37894104, банк: ГУДКСУ в Одеській області, МФО: 828011, код платежу 180110900. Річна орендна плата складає 7% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки (п. 9. Договору).

Станом на 01.01.2017 року нормативна грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням коефіцієнту індексації, що діє у 2017 році та дорівнює 1,06 становить 171382,84 грн.

В 2018-2020 роках коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель становив 1,0, тож нормативна грошова оцінка земельної ділянки не змінювалась.

Згідно витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки № 16883 від 15.07.2022 нормативна грошова оцінка земельної ділянки у 2022 році складає 221468,16 грн.

Нормативна грошова оцінка земельної ділянки 2021 року розрахована шляхом ділення нормативної грошової оцінки земельної ділянки 2022 року на коефіцієнт індексації 1,1: 221 468,16 /1,1 = 201334,69 грн.

Згідно витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок № НВ-023 від 13.02.2023 нормативна грошова оцінка земельної ділянки у 2023 році складає 254687,37 грн.

Згідно витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок № НВ-024 від 22.05.2024 нормативна грошова оцінка земельної ділянки у 2024 році складає 267774,07 грн.

Згідно витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок № НВ-025 від 30.01.2025 нормативна грошова оцінка земельної ділянки у 2025 році складає 299786,16 грн.

За інформацією Фінансового управління Білгород-Дністровської міської ради, орендарем ФОП Остяк В.З. (РНОКПП НОМЕР_1 ) за період з 01.01.2018 по 01.09.2025 сплачено у 2018 році 8997,21 грн та у 2020 році 1500,00 грн, інші кошти не надходили.

Позивач зазначає, що заборгованість відповідача, з урахуванням річної НГО складає за 2018 рік 2999,09 грн, за 2019 рік 11996,80 грн, за 2020 рік 10496,80 грн, за 2021 рік 14093,43 грн; за 2022 рік 15502,77 грн; за 2023 рік 17828,12 грн; за 2024 рік 18744,18 грн, за 2025 рік 20985,03 грн.

Несплата відповідачем орендної плати за період з 01.01.2018 по 01.09.2025 призвела до виникнення простроченої заборгованості перед позивачем у розмірі 112646,22 грн.

В якості вжиття заходів досудового врегулювання спору позивачем було направлено відповідачу претензії за вих. № 02-19/1319 від 29.05.2024, № 02-19/2784 від 30.09.2024, № 02-19/311 від 20.01.2025. У зазначених претензіях позивач вимагав у найкоротший термін сплатити заборгованість, яка виникла у зв`язку із неповною сплатою відповідачем орендної плати за користування земельною ділянкою, та попередив, що у випадку непогашення зазначеного боргу у повному обсязі, буде ініційовано питання щодо стягнення заборгованості у судовому порядку з усіма штрафними санкціями. Дані претензії були проігноровані відповідачем.

У зв`язку з несплатою відповідачем орендної плати, позивач звернувся до суду з цим позовом, в якому, окрім стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 112646,22 грн, просить стягнути з відповідача суму 3 % річних у розмірі 9105,05 грн та суму інфляційних втрат у розмірі 41940,67 грн.

Таким чином, виник спір, який підлягає вирішенню у судовому порядку.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги Білгород-Дністровської міської ради підлягають задоволенню, з таких підстав.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України (в редакції чинній на час виникнення між сторонами правовідносин).

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певні дії (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі із договору.

Згідно вимог ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. В свою чергу, порушенням зобов`язання, відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

У відповідності до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В свою чергу, частиною 1 статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Господарський суд, проаналізувавши наведені вище норми матеріального права в аспекті спірних правовідносин, зазначає, що між сторонами виникли господарські зобов`язання, підставою яких є договір оренди землі.

З аналізу чинного законодавства України слідує, що основною метою договору оренди земельної ділянки та одним із визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі.

На підставі наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що за Договором оренди земельної ділянки від 07.09.2017 відповідачу було передано в строкове платне користування земельну ділянку з кадастровим номером :01:009:0254, загальною площею 0,0256 га.

Відповідно до ст. ст. 1, 2 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Статтею 83 Земельного кодексу України закріплено право власності на землю територіальних громад. Частиною 1 даної статті визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. Відповідно до п. а ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України у комунальній перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 93 Земельного кодексу України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

Згідно з п. "в" ч. 1 ст. 96 Земельного кодексу України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Згідно положень ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу.

Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Підпунктом 14.1.125 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України унормовано, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок - це капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений відповідно до законодавства центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Пунктом 14.1.136. Податкового кодексу України встановлено, що орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (далі у розділі XII - орендна плата).

Згідно положень пункту 14.1.147 статті 147 Податкового Кодексу України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Базою оподаткування землі в Україні є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого Податковим кодексом України, та площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено (п. п. п. п. 271.1.1, 271.1.2 п. 271.1 ст. 271 Податкового кодексу України).

Згідно положень пункту 287.1 статті 287 Податкового кодексу України, власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Згідно положень пункту 288.1. статті 288 Податкового кодексу України, підставою для нарахування орендної тати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Згідно положень пункту 288.2 статті 288 Податкового кодексу України, платником орендної плати за земельну ділянку є її орендар. Об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду (пункт 288.3 статті 288 Податкового кодексу України).

Так, відповідно до п. 288.4 ст. 288 розділу XIII "Плата за землю" Податкового кодексу України розмір та умови внесення орендної плати встановлюються в договорі оренди між орендодавцем (власником) та орендарем.

Для визначення орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Порядок індексації нормативної грошової оцінки земель визначено ст. 289 Податкового кодексу України.

Відповідно до підпункту 289.1 статті 289 Податкового кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.

За змістом статті 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про оренду землі" відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі

Положенням статті 13 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частиною першою статті 14 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Частиною першою статті 15 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що істотною умовою договору оренди землі, серед іншого, є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Відповідно до ст. 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Положеннями ст. ст. 24, 25 Закону України "Про оренду землі" визначено права та обов`язки орендодавця і орендаря, а саме: орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; своєчасного внесення орендної плати. Орендар, у свою чергу, має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі, за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому законодавством порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати багаторічні насадження та зобов`язаний приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку.

З урахуванням положень законодавства та умов Договору, у відповідача виникло зобов`язання щодо внесення орендної плати за користування орендованою земельною ділянкою за період з 01.01.2018 по 01.09.2025, у розмірі, визначеному умовами Договору.

З матеріалів справи слідує, що за 2018 рік за відповідачем рахується прострочена заборгованість по сплаті орендної плати у розмірі 2999,09 грн, за 2019 рік заборгованість становить 11996,80 грн, за 2020 рік заборгованість становить 10496,80 грн, за 2021 рік заборгованість становить 14093,43 грн; за 2022 рік заборгованість становить 15502,77 грн; за 2023 рік заборгованість становить 17828,12 грн; за 2024 рік заборгованість становить 18744,18 грн, за 2025 рік заборгованість становить 20985,03 грн (т. 1, а.с. 28, 36).

Отже, виходячи з наданого позивачем до позовної заяви розрахунку заборгованості з орендної плати, заборгованість відповідача за користування орендованою земельною ділянкою за період з 01.01.2018 по 01.09.2025 складає 112646,22 грн.

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порядок внесення відповідачем орендної плати встановлений пунктом 9 Договору.

Матеріали справі свідчать, що відповідачем в порушення умов п. 9 Договору та приписів ч. 1 ст. 530 ЦК України не було здійснено внесення орендної за користування орендованою земельною ділянкою за період з 01.01.2018 по 01.09.2025 у загальному розмірі 112646,22 грн.

Таким чином, враховуючи викладені вище норми права, узгоджені сторонами умови Договору, беручи до уваги відсутність в матеріалах справи доказів сплати орендної плати у розмірі 112646,22 грн, що зумовлює наявність у відповідача відповідної заборгованості, суд, перевіривши правильність наданого позивачем розрахунку заборгованості за даним Договором, погоджується з позивачем щодо обґрунтованості позовних вимог останнього про стягнення з відповідача заборгованості за цим Договором у розмірі 112646,22 грн.

З огляду на викладене, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 112646,22 грн є обґрунтованими, підтверджені відповідними доказами і підлягають задоволенню судом.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми інфляційних втрат у розмірі 41940,67 грн та суми 3% річних у розмірі 9105,05 грн, суд дійшов до таких висновків.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, індекс інфляції це додаткова сума, яка сплачується боржником і за своєю правовою природою є самостійним засобом захисту цивільного права кредитора у грошових зобов`язань і спрямована на відшкодування його збитків, заподіяних знеціненням грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в державі. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З огляду на несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язань за Договором щодо здійснення орендних платежів, позивачем нараховано відповідачу 3% річних на загальну суму 9105,05 грн та інфляційні втрати на загальну суму 41940,67 грн.

Судом перевірено правильність виконаних позивачем розрахунків сум інфляційних втрат та 3% річних (т. 1, а.с. 36, 37), та встановлено, що вони є вірними.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що з відповідача підлягає стягненню сума інфляційних втрат у розмірі 41940,67 грн, а також сума 3% річних у розмірі 9105,05 грн.

Відповідно до частини третьої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідач позовні вимоги належними та доступними засобами доказування не спростував, а наявні в матеріалах справи докази свідчать про обґрунтованість позовних вимог.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Остяк Віталія Зеновійовича ( АДРЕСА_1 ; код РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Білгород-Дністровської міської ради (67700, Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, вул. Михайлівська, буд. 56; ) (розрахунковий рахунок для сплати: отримувач ГУК в Од.обл./м. Б Дністр./ 18010900, код 37607526, Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), р/р UA0015740, код класифікації доходів бюджету: 18010900) суму основного боргу у розмірі 112646,22 грн, суму інфляційних втрат у розмірі 41940,67 грн та суму 3 % річних у розмірі 9105,05 грн.

3. Стягнути з фізичної особи-підприємця Остяк Віталія Зеновійовича ( АДРЕСА_1 ; код РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Білгород-Дністровської міської ради (67700, Одеська обл., м. Білгород-Дністровський, вул. Михайлівська, буд. 56; ) (отримувач: виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради, р/р UA 0026287, код отримувача 04056799, МФО 820172, банк: ГУДКСУ в Одеській області) суму судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 2422,40 грн.

4. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги у строки, визначені ст. 256 ГПК України.

Рішення підписано 17.12.2025.

Суддя Нікітенко С.В.