РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.12.2025Справа № 910/11513/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Чебикіної С.О., при секретарі судового засідання Котиші П.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Червоноградський завод металоконструкцій" до 1. Державної організації "Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій" та 2. Державного підприємства "Цифрове" про стягнення 133 078,10 грн., за участю представників: позивача - не з`явився, відповідача-1 - Поліщук Н.В., відповідача-2 - Шевцової О.В., Архипової А.П.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача про стягнення майнової шкоди у розмірі 133 078,10 грн. на підставі статей 11, 15, 16, 22, 1173, 1174 Цивільного кодексу України.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач як орган, що здійснює держреєстрацію, зареєстрував свідоцтво України № 270187 від 10.01.2020 року на знак для товарів і послуг (заявка № M201912554), яке було згодом визнано судом недійсним, у зв`язку з чим дії відповідача (незаконна реєстрація) стали прямою причиною витрат позивача (збитками), які останній просить стягнути з відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.09.2025 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та призначено розгляд справи по суті на 20.10.2025 року.

15.10.2025 року відповідачем-1 до суду подано відзив на позовну заяву, в якому останній просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

15.10.2025 року позивачем до суду подано клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідача - Державне підприємство "Цифрове".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.10.2025 року заяву Товариства з додатковою відповідальністю "Червоноградський завод металоконструкцій" про залучення співвідповідача задоволено, залучено Державне підприємство "Цифрове" відповідачем-2 в якості співвідповідача та відкладено судове засідання по суті на 08.12.2025 року.

06.11.2025 року відповідачем-2 до суду подано відзив на позовну заяву, в якому останній просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Судом враховано, що позивач був належним чином повідомлений про дати, час та місце кожного судового засідання, що відбувалися у межах цієї справи, проте процесуальним правом на подання заяв по суті та відповідей на відзиви відповідачів не скористався.

Заслухавши пояснення відповідачів, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Предметом позову є вимоги позивача про стягнення з відповідачів майнової шкоди у розмірі 133 078,10 грн. на підставі статей 11, 15, 16, 22, 1173, 1174 Цивільного кодексу України, у зв`язку з тим, що позивач поніс вищевказані збитки при розгляді справи № 914/2380/21 за позовом ТОВ "Завод решіткового настилу" до ТзДВ "Червоноградський завод металоконструкцій" до Державного підприємства "Український інститут інтелектуальної власності" про визнання свідоцтва недійсним та зобов`язання вчинити дії. Позивач вважає, що вбачається вина Державного підприємства "Український інститут інтелектуальної власності" у проведенні реєстрації на ім`я позивача знаку для товарів і послуг ZRN за свідоцтвом України № 270187 у зв`язку з неналежною перевіркою обставин, які забороняли проводити таку реєстрацію. Оскаржуючи вищезазначене судове рішення в апеляційному порядку позивачем сплачено судовий збір в розмірі 10 215,00 грн., постановою Західного апеляційного господарського суду від 20.06.2022 року апеляційну скаргу залишено без змін, позивачем у даній справі подано касаційну скаргу та за її подання сплачено судовий збір в розмірі 13 620,00 грн., після набранням законної сили рішенням Господарського суду Львівської області від 21.02.2022 року з позивача стягнуто 20 117,00 грн. та 31 008,50 грн., окрім того постановою Верховного Суду Касаційного господарського суду від 06.09.2022 року рішення господарського суду Львівської області від 21.02.2022 року та постанову Західного апеляційного господарського суду від 20.06.2022 року у справі № 914/2380/21 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до господарського суду Львівської області. Рішенням господарського суду Львівської області від 08.09.2023 року у справі № 914/2380/21 (за результатами нового розгляду) позовні вимоги знову були задоволені та стягнуто з позивача 37 006,60 грн. судових витрат. Також позивач зазначає, що за подачу апеляційної скарги сплачено судовий збір в розмірі 10 215,00 грн. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 19.03.2024 року апеляційну скаргу залишено без змін, а рішення господарського суду Львівської області від 08.09.2023 року без змін. Як вказує позивач, останнім сплачено 37 006,60 грн. судових витрат на виконання рішення господарського суду Львівської області від 08.09.2023 року у справі № 914/2380/21, а за подачу касаційної скарги на рішенням господарського суду Львівської області від 08.09.2023 року та постанову Західного апеляційного господарського суду від 19.03.2024 року позивачем сплачено судовий збір в розмірі 10 896,00 грн. Оскільки зазначені позивачем вище витрати були понесені останнім з вини відповідачів, такі є збитками і повинні бути компенсовані позивачу в рамках даного позову.

Судом встановлено, що ТОВ "Завод решіткового настилу" звернулося до господарського суду Львівської області з позовом до ТДВ "Червоноградський завод металоконструкцій" та ДП "Український інститут інтелектуальної власності" про визнання недійсним свідоцтва на знак для товарів і послуг та зобов`язання ТДВ "Червоноградський завод металоконструкцій" належним чином видалити (припинити реєстрацію) доменного імені zrn.ua; а ДП "Український інститут інтелектуальної власності" - внести відомості про визнання недійсним повністю свідоцтва на знак для товарів і послуг до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг та опублікувати відомості про це у офіційному бюлетені "Промислова власність".

Рішенням господарського суду Львівської області від 21.02.2022 року, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 20.06.2022 року, позов задоволено в повному обсязі. Суд визнав недійсним повністю свідоцтво України на знак для товарів і послуг (заявка № M201912554) від 10.01.2020 року НОМЕР_1. Поряд з тим, суд зобов`язав ТДВ "Червоноградський завод металоконструкцій" належним чином видалити (припинити реєстрацію) доменного імені zrn.ua. Зобов`язав ДП "Український інститут інтелектуальної власності" внести відомості про визнання недійсним повністю свідоцтва України від 10.01.2020 року НОМЕР_1 на знак для товарів і послуг (заявка № M201912554) до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг та опублікувати відомості про це у офіційному бюлетені "Промислова власність".

Постановою Верховного Суду від 06.09.2022 року касаційну скаргу ТДВ "Червоноградський завод металоконструкцій" задоволено частково, рішення господарського суду Львівської області від 21.02.2022 року та постанову Західного апеляційного господарського суду від 20.06.2022 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до господарського суду Львівської області.

Рішенням господарського суду Львівської області від 08.09.2023 року, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 19.03.2024 року, позов задоволено, визнано недійсним повністю свідоцтво України № НОМЕР_1 від 10.01.2020 року на знак для товарів і послуг (заявка № M201912554), зобов`язано ТДВ "Червоноградський завод металоконструкцій" належним чином видалити (припинити реєстрацію) доменного імені zrn.ua, зобов`язано ДП "Український інститут інтелектуальної власності" внести відомості про визнання недійсним повністю свідоцтва України № НОМЕР_1 від 10.01.2020 року на знак для товарів і послуг (заявка № M201912554) до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг та опублікувати відомості про це у офіційному бюлетeні "Промислова власність", стягнуто з ТДВ "Червоноградський завод металоконструкцій" на користь ТОВ "Завод решіткового настилу" 37 006,60 грн. судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 30.05.2024 року Касаційне провадження за касаційною скаргою товариства з додатковою відповідальністю "Червоноградський завод металоконструкцій" на рішення господарського суду Львівської області від 08.09.2023 року та постанову Західного апеляційного господарського суду від 19.03.2024 року у справі № 914/2380/21 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України закрито, касаційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю "Червоноградський завод металоконструкцій" на рішення господарського суду Львівської області від 08.09.2023 року та постанову Західного апеляційного господарського суду від 19.03.2024 року у справі № 914/2380/21 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України залишено без задоволення, рішення господарського суду Львівської області від 08.09.2023 року та постанову Західного апеляційного господарського суду від 19.03.2024 року у справі № 914/2380/21 залишено без змін.

Приписами статті 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; наявність збитків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Отже, деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє її від відповідальності, крім випадків, коли за нормами Цивільного кодексу України відповідальність настає незалежно від вини. Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності).

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою також є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, обов`язок доказування покладається на сторони. Докази повинні бути належними та допустимими (статті 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Згідно з приписами статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Особливості відшкодування шкоди, завданої у результаті виведення неплатоспроможного банку з ринку/ліквідації банку на підставі протиправних (незаконних) індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України особам, які на дату прийняття таких індивідуальних актів або рішень, відповідно, мали статус учасників такого банку, встановлюються Законом України "Про банки і банківську діяльність" та Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Статтею 1174 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до частини 1 та 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом встановлено, що у даній справі позивач фактично просить стягнути судові витрати, понесені ним під час розгляду господарської справи № 914/2380/21, а саме витрати на оплату судових зборів під час оскарження ухвалених судами рішень по справі.

За змістом вищенаведених норм закону за своєю правовою природою судові витрати можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством, і лише в тому процесі, в якому розглядалась справа.

Таким чином, витрати в господарській справі № 914/2380/21, зокрема, пов`язані із вчиненням процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи, витрати сторін та їхніх представників не є шкодою чи збитками у розумінні вимог статей 22, 1166, 1173-1175 Цивільного кодексу України, вони не входять до складу ціни позову та не можуть стягуватися як матеріальні збитки чи шкода, оскільки є судовими витратами, що пов`язані з розглядом справи в суді, і випливають із процесуальних, а не матеріально-правових відносин.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 331/247/21 від 01.11.2021 року.

У зв`язку з цим, питання про судові витрати не можуть вирішуватись іншим судом або шляхом пред`явлення позову в іншій справі (правова позиція, викладена у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 242/4741/16-ц, провадження № 14-515 цс 19; від 29.05.2019 року у справі № 489/5045/18, провадження № 14-191 цс 19).

Разом з тим суд враховує, що в господарській справі № 914/2380/21 судовим рішенням не встановлено вчинення відповідачами дій щодо зловживання своїм правом звернення до суду або дій з наміром заподіяння шкоди іншій особі (позивачу).

Отже, доказів порушення відповідачами прав та свобод позивача, а також наявності дій щодо зловживання своїм правом звернення до суду або дій з наміром заподіяння шкоди іншій особі, яке стало підставою для стягнення з відповідачів майнової шкоди у розмірі 133 078,10 грн. позивачем суду не надано.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, позивачем не доведено, а судом не встановлено наявності усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення, а саме наявності завданих збитків з боку відповідачів, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, а також вини відповідачів.

Отже, позивач не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що права позивача, за захистом яких він звернувся до суду, не порушено відповідачами, а тому в позові про стягнення з відповідачів майнової шкоди у розмірі 133 078,10 грн. слід відмовити.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21.01.1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (Meltex LTD) та Месроп Мовсесян (Mesrop Movsesyan) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04) від 10.02.2010 року у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, пункт 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 86, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 241 ГПК України та підлягає оскарженню в порядку та у строк, які визначені розділом IV ГПК України.

Повний текст рішення складено 15.12.2025.

Суддя С.О. Чебикіна