РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.12.2025Справа № 910/10300/25

За позовом ОСОБА_1

до Акціонерного товариства "Укрнафта"

про стягнення 223759,37 грн

Суддя Усатенко І.В.

Секретар судового засідання Шокало О.В.

Представники сторін згідно протоколу судового засідання.

В судовому засіданні 11.12.2025 на підставі ст. 240 ГПК України проголошено скорочене рішення суду

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Укрнафта" про стягнення 223759,37 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням свого обов`язку з виплати дивідендів.

Ухвалою суду від 25.08.2025 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

19.09.2025 від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви на виконання ухвали від 25.08.2025. В заяві позивач просить поновити строк на усунення недоліків.

Ухвалою суду від 26.09.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 03.11.2025, запропоновано відповідачу у строк протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали, подати суду відзив на позов.

14.10.2025 до суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому він проти позову заперечує, вказуючи на відсутність вини відповідача. Також відповідач вказує, що позивач безпідставно нараховує втрати від інфляції та 3% річних на загальну суму, стягнуту за рішенням суду. Крім того, зазначає про відсутність правових підстав для стягнення штрафних санкцій.

27.10.2025 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій підтримано позовні вимоги у повному обсязі. Також, позивач до відповіді на відзив долучив клопотання про розгляд справи без участі позивача.

В підготовчому засіданні 03.11.2025 оголошено перерву до 13.11.2025.

Ухвалою суду від 13.11.2025 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті на 04.12.2025.

В судовому засіданні 04.12.2025, в зв`язку з неможливістю здійснювати технічну фіксацію судового засідання, оголошено перерву до 11.12.2025.

В судове засідання 11.12.2025 позивач не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, завчасно подав заяву про розгляд справи без його участі.

В судовому засіданні 11.12.2025 представник відповідача проти позову заперечував з підстав, викладених у заявах по суті спору.

Відповідно до ст. 217 ГПК України про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами суд зазначає в протоколі судового засідання і переходить до судових дебатів.

В судових дебатах представник відповідача просив у позові відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ

У провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа № 910/10733/22 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Укрнафта" про стягнення 106241,00 грн заборгованості по дивідендах за 2018 рік, 21514,00 грн інфляційних втрат, 2786,00 грн 3% річних

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.02.2023 по справі № 910/10733/22, яке набрало законної сили Постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.05.2023 позов задоволено повністю, стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" (04053, м. Київ, пров. Несторівський, 3-5, код 00135390) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 106241 (сто шість тисяч двісті сорок одну) грн. заборгованості по дивідендах, 28786 (двадцять вісім тисяч сімсот вісімдесят шість) грн. пені, 21514 (двадцять одну тисячу п`ятсот чотирнадцять) грн. інфляційних втрат, 2786 (дві тисячі сімсот вісімдесят шість) грн. 3% річних, 2481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одну) грн. судового збору, 78 (сімдесят вісім) грн. витрат за поштове направлення документів.

26.06.2023 на виконання вищезазначеного рішення суду видано наказ суду.

19.07.2023 державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрив виконавче провадження № 7228385 з примусового виконання рішення у справі № 910/10733/22.

29.05.2024 виконавче провадження зупинене на підставі абзацу 12 п. 102 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про виконавче провадження".

Оскільки, рішення суду у справі № 910/10733/22 не виконано боржником ні в добровільному, ні в примусовому порядку, позивач просить стягнути з відповідача втрати від інфляції у сумі 48143,21 грн, 3 % річних у сумі 13501,33 грн, штрафні санкції у розмірі 162114,83 грн за період з 04.10.2022 по 31.07.2025. Нарахування здійснено позивачем на загальну суму, стягнуто за рішенням суду від 07.02.2023 по справі № 910/10733/22 у розмірі 159327,00 грн, що включає в себе суму основного боргу, 3% річних, втрат від інфляції та пеню.

В межах справи № 910/10733/22 втрати від інфляції, 3 % річних та штрафні були стягнуті за період з 18.11.2021 по 03.10.2022.

Оскільки, відповідачем не було сплачено кошти на виконання рішення суду від 07.02.2023 по справі № 910/10733/22, позивач звернувся з позовом про стягнення.

Відповідно до ч.3 ст.11, ч.1 ст.13 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

За ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати від боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу ч. 2 та ч. 3 ст. 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.

Рішенням суду у справі № 910/10733/22 встановлено порушення відповідачем зобов`язань з оплати дивідендів за 2018 рік на суму 106241,00 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, наявність зобов`язання відповідача по сплаті позивачу 106241,00 грн основного боргу, 21514,00 грн інфляційних втрат, 2786,00 грн 3 % річних та пені у розмірі 28786,00 грн встановлено рішенням суду від 07.02.2023 по справі № 910/10733/22 та повторного доведення не потребують.

Статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Пунктом 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18).

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Отже, наявність судового рішення про стягнення основної заборгованості не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін вказаного договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.05.2018 у справі №902/330/17).

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18, від 19.06.2019 у справі №703/2718/16-ц, а також у постанові Верховного Суду від 22.04.2020 у справі №922/795/19.

Отже, наявність судового рішення не свідчить про припинення зобов`язання, а тому наявність судових рішень про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права отримати передбачені частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України суми. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Тому приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Відтак, у розумінні положень ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Позивач здійснює нарахування 3% річних та інфляційних втрат на стягнуту рішенням суду від 07.02.2023 по справі № 910/10733/22 суму 159327,00 грн, з яких: 106241,00 грн основного боргу, 21514,00 грн інфляційних втрат, 2786,00 грн 3 %, 28786,00 грн пеня.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) звернула увагу на те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.

Основна заборгованість у розмірі 106241,00 грн виникла, в зв`язку з не сплатою відповідачем дивідендів за 2018 рік, на яку, відповідно до заявлених позовних вимог, підлягають нарахуванню 3% річних та інфляційні втрати за заявлений позивачем період прострочення виконання грошового зобов`язання.

В той же час, у постанові від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду відступила від висновків касаційного суду у постановах від 21.05.2019 у справі № 916/2889/13 та від 14.01.2020 у справі № 924/532/19 про можливість розрахунку інфляційних збитків за поточний період без урахування інфляційної складової основного боргу за попередній місяць, оскільки це порушує принципи індексації доходів населення, визначені Законом України "Про індексацію грошових доходів населення", Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 та Методикою розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженого наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007, з дотриманням певної математичної послідовності розрахунку, закладеної у цих нормативних актах.

Отже, розрахунок інфляційних збитків за заявлений позивачем період має відбуватися з урахуванням інфляційної складової основного боргу за попередній період, який у цьому випадку складає 127755,00 грн (106241,00+21514,00).

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 11.11.2025 у справі № 922/4758/24.

Отже, втрати від інфляції за період з 04.10.2022 по 31.07.2025 підлягають нарахуванню на проіндексовану заборгованість зі сплати дивідендів у сумі 127755,00 грн. Згідно розрахунку суду, сума втрат від інфляції становить 38270,51 грн.

В той же час, суд зазначає, що у постанові від 15.11.2019 у справі № 905/1753/18 Верховний Суд зазначив, що нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на встановлену рішенням суду заборгованість до складу якої, окрім основного боргу, входять суми неустойки, 3 % річних та інфляційних втрат, не відповідає принципу заборони подвійної цивільно-правової відповідальності.

Отже, суд зазначає, що нарахування інфляційних втрат, 3% річних, неустойки (пені) на суму 3% річних та 3% річних на нараховані раніше інфляційні втрати і пеню не узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 15.11.2019 у справі № 905/1753/18.

Таким чином, нарахування 3% річних слід здійснювати на суму непогашеного основного боргу (106241,00 грн) урахуванням заявленого позивачем у розрахунку періоду з 04.10.2022 по 31.07.2025. Згідно перерахунку суду з відповідача підлягає стягненню 3 % річних у розмірі 9002,83 грн.

Висновки щодо відсутності підстав для нарахування інфляційних втрат та 3% річних на раніше нараховані відсотки річних та пеню, а також відсотків річних на інфляційні втрати, відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 11.11.2025 у справі № 922/4758/24.

Також позивач просить стягнути штрафні санкції у розмірі 162114,83 грн за період з 04.10.2022 по 31.07.2025.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України (чинного на момент виникнення правовідносин) встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України (чинного на момент виникнення правовідносин), підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

З суті поданого позивачем розрахунку вбачається, що він просить стягнути з відповідача штрафні санкції у вигляді пені.

Частиною 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Між сторонами відсутні договірні зобов`язання, тобто відсутній договір, в якому визначено розмір пені за прострочення грошового зобов`язання. Також норми законодавства, що діяло в період, за який нараховується пеня не передбачали ставку (розмір) пені, який підлягає стягненню у разі відповідного прострочення, як і відсутній спеціальний нормативний акт, який би визначав її розмір. В свою чергу Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" визначає лише обмеження ставки нарахування пені, а не її розмір.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду №908/1501/18 від 15.09.2019 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 № 904/4156/18.

Погоджуючись з запереченнями відповідача про відсутність нормативного визначення ставки пені, яка підлягає нарахуванню та стягненню у разі прострочення виплати дивідендів позивачу, суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про стягнення пені у розмірі 162114,83 грн.

Суд не приймає до уваги заперечення відповідача про відсутність його вини у простроченні виконання грошового зобов`язання, оскільки, нарахування та стягнення втрат від інфляції та 3% річних, які не є штрафними санкціями, а носять виключно компенсаційний характер, не залежить від наявності вини боржника.

З урахуванням встановлених судом обставин, позов підлягає частковому задоволенню.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч.3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно приписів ст. 129 ГПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно сумі задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 129, 236 - 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "Укрнафта" (04053, м. Київ, провулок Несторівський, 3-5, ідентифікаційний код 00135390) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) втрати від інфляції у розмірі 38270 (тридцять вісім тисяч двісті сімдесят) грн 51 коп., 3% річних у розмірі 9002 (дев`ять тисяч дві) грн 83 коп., судовий збір у розмірі 709 (сімсот дев`ять тисяч) 10 коп.

3. В частині позовних вимог про стягнення втрат від інфляції у розмірі 9872,70 грн, 3% річних у розмірі 4498,50 грн, штрафних санкцій у розмірі 162114,83 грн - відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили, видати наказ.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано: 17.12.2025.

Суддя І.В.Усатенко