ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року

м. Київ

cправа № 902/17/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В.А. (головуючого), Берднік І.С., Міщенка І.С.

секретаря судового засідання - Дерлі І.І.

за участю представників сторін:

Офісу ГП - Красножон О.М.

позивача - не з`явився

відповідача 1- Полежаєва І.В.

відповідача 2- не з`явився

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.09.2025 (у складі колегії суддів: Маціщук А.В. (головуючий), Василишин А.Р., Філіпова Т.Л.)

за позовом керівника Чуднівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хмільницьке"

та до Новочорторийського технолого-економічного фахового коледжу

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області

про визнання недійсним договору та стягнення 5 659 709,21 грн,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст та підстави позовних вимог

1.1. Керівник Чуднівської окружної прокуратури (надалі - Прокурор) в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України (надалі Міністерство, Позивач) звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хмільницьке" (надалі - ТОВ "Хмільницьке", Відповідач 1) та Новочорторийського технолого-економічного фахового коледжу (надалі - Коледж, Відповідач 2) у якому просить визнати недійсним договір про надання послуг № 3 від 18.10.2021 (надалі - договір про надання послуг), який укладений між Відповідачами, а також стягнути з ТОВ "Хмільницьке" на користь держави в особі Міністерства кошти в сумі 5 659 709,21 грн.

1.2. Звертаючись до суду з позовною заявою, Прокурор зазначає, що земельна ділянка, щодо якої Відповідачами укладено договір про надання послуг, перебуває у державній власності та на праві постійного користування Коледжем, а відтак Відповідач 2 не наділений повноваженнями щодо розпорядження нею. Попри це, між Відповідачами укладено договір про надання послуг, який, на переконання Прокурора, є удаваним правочином і за своєю правовою природою фактично є договором оренди землі, укладеним за відсутності у Коледжу необхідного обсягу цивільної дієздатності та з порушенням цільового використання земель.

У зв`язку з наведеним Прокурор просить визнати спірний договір недійсним на підставі частин першої та другої статті 203, статті 215 Цивільного кодексу України, а також стягнути з ТОВ "Хмільницьке" на користь держави 5 659 709,21 грн доходу від безпідставно набутого майна.

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду Житомирської області від 26.05.2025 у справі № 902/17/24 визнано недійсним договір про надання послуг, стягнуто з ТОВ "Хмільницьке" на користь держави в особі Міністерства кошти в сумі 5 659 709,21 грн та перерозподілено судові витрати.

2.2. За наслідками розгляду спору по суті суд першої інстанції кваліфікував договір про надання послуг як удаваний правочин, спрямований на приховування фактичних орендних відносин, і встановив, що за своєю суттю він є договором оренди землі, укладеним з порушенням вимог Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України та Закону України "Про оренду землі", за відсутності у Коледжу повноважень на укладення договорів оренди.

Виходячи з того, що ТОВ "Хмільницьке" не набуло права оренди у встановленому законом порядку та безпідставно використовувало земельну ділянку, суд визнав наявними підстави для визнання договору недійсним і застосував положення статті 1214 Цивільного кодексу України, поклавши на Відповідача 1 обов`язок повернути дохід від реалізації врожаю. На підставі даних про площу, врожайність та ринкову вартість пшениці суд визначив належним розрахунок доходу у розмірі 6 295 578,41 грн та, з урахуванням переданих коледжу 96,72 т пшениці, погодився з вимогами прокурора про стягнення 5 659 709,21 грн на користь Міністерства.

Надані ТОВ "Хмільницьке" розрахунки витрат суд відхилив як недоведені та внутрішньо суперечливі, вказавши, що Відповідач 1 не підтвердив їх зв`язок саме з обробітком спірних земель площею 228 га, а загальний обсяг заявлених витрат перевищує розмір отриманого доходу, що додатково свідчить про необґрунтованість такого розрахунку.

2.3. Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.09.2025 у справі № 902/17/24 скасовано рішення Господарського суду Житомирської області від 26.05.2025 у справі № 902/17/24 в частині стягнення 5 659 709,21 грн безпідставно набутих коштів, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у стягненні 5 659 709,21 грн безпідставно набутих коштів у зв`язку з чим викладено пункти 1, 3 та 4 резолютивної частини рішення в іншій редакції, в іншій частині рішення Господарського суду Житомирської області від 26.05.2025 у справі № 902/17/24 залишено без змін.

2.4. Колегія суддів апеляційної інстанції підтримала висновки місцевого господарського суду щодо наявності підстав для визнання договору про надання послуг недійсним, повністю погодившись з його мотивуванням у відповідній частині. Поряд із цим суд апеляційної інстанції дійшов протилежного висновку щодо наявності підстав для стягнення з першого відповідача доходу від реалізації вирощеної сільськогосподарської продукції відповідно до статті 1214 Цивільного кодексу України, вважаючи, що моментом, з якого ТОВ "Хмільницьке" дізналося (могло дізнатися) про безпідставність свого збагачення, є визнання судом недійсним оспорюваного договору про надання послуг.

3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

3.1. При зверненні з касаційною скаргою заступник керівника Житомирської обласної прокуратури (надалі - Прокурор, Скаржник), виходячи з наведених у касаційній скарзі підстав та аргументів, просить скасувати постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.09.2025 у частині відмови в позові про стягнення 5 659 709,21 грн безпідставно набутих коштів та залишити в силі в цій частині рішення Господарського суду Житомирської області від 26.05.2025 у справі № 902/17/24.

3.2. Ухвалою Суду від 13.11.2025 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Прокурора на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.09.2025 у справі № 902/17/24 на підставі пунктів 1 та 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.3. При зверненні з касаційною скаргою Скаржник вказує на:

- неправильне застосування статті 1214 Цивільного кодексу України без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 03.11.2022 у справі № 910/9185/19, від 25.01.2024 у справі № 910/3943/21 (910/9185/19), від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18;

- відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статей 236, 1212, 1214 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин, зокрема стосовно визначення моменту, з якого особа могла дізнатися про безпідставність набуття майна, отриманого за удаваним правочином, що згодом визнаний судом недійсним.

3.4. 28.11.2025 ТОВ "Хмільницьке" подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.09.2025 у справі № 902/17/24 - без змін, зазначаючи, що моментом, з якого ТОВ "Хмільницьке" дізналося (могло дізнатися) про безпідставність свого збагачення, є виключно визнання судом договору № 3 від 18.10.2021 недійсним. Інших доводів, зокрема щодо недоведення розміру заявлених доходів або помилковості їх обчислення з боку Відповідача 1, у відзиві не наведено.

3.5. 01.12.2025 Міністерство подало відзив на касаційну скаргу, в якому зазначило, що апеляційний господарський суд не врахував і не надав оцінки тому, що, укладаючи удаваний договір про надання послуг № 3 від 18.10.2021, сторони усвідомлювали вчинення іншого, реального правочину - договору оренди.

Відтак, ТОВ "Хмільницьке" мало знати, що використовуватиме земельні ділянки для вирощення та реалізації сільгосппродукції без належних правових підстав. У зв`язку з чим просить касаційну скаргу Прокурора на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.09.2025 у справі № 902/17/24 задовольнити в повному обсязі. Одночасно Позивач просить розгляд справи здійснювати за відсутності їх представника.

3.6. 01.12.2025 ТОВ "Хмільницьке" подало заяву про виправлення описки у відзиві на касаційну скаргу.

4. Обставини, встановлені судами попередніх інстанцій

4.1. Відповідно до Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 073931 від 29.09.2006 Новочорторийський державний аграрний технікум є постійним користувачем земельної ділянки площею 2028,4253 га, яка розташована на території Новочорторийської сільської ради Любарського району Житомирської області. Цільове призначення (використання) земельної ділянки - для ведення підсобного сільського господарства.

4.2. Згідно з наказом від 25.03.2020 № 446 Міністерство перейменувало Новочорторийський державний аграрний технікум на Новочорторийський технолого-економічний фаховий коледж.

4.3. Відповідно до наказу № 796 від 13.07.2021 Міністерство затвердило статут Коледжу.

4.4. Положеннями статусу передбачено, що

- що фаховий коледж у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України "Про освіту", "Про фахову передвищу освіту", "Про вищу освіту", іншими нормативно-правовими актами України, міжнародними договорами України та цим статутом. Основним видом діяльності фахового коледжу є освітня діяльність у сфері фахової передвищої освіти (пункт 1.5);

- фаховий коледж є юридичною особою публічного права, заснованою на державній власності, яка здійснює свою діяльність на засадах неприбутковості і є бюджетною установою, що належить до сфери управління Міністерства (пункт 1.13);

- управління фаховим коледжем в межах повноважень, визначених законодавством та статутом фахового коледжу здійснює, у тому числі, засновник або уповноважений ним орган (підпункт 1 пункту 3.1);

- землекористування та реалізація прав на землю здійснюються фаховим коледжем відповідно до Земельного кодексу України. Повноваження засновника або уповноваженого ним органу щодо розпорядження державним майном, закріпленим за фаховим коледжем, здійснюються відповідно до законодавства. Майно закріплюється за фаховим коледжем на праві оперативного управління і не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню, відчуженню, приватизації, використанню не за призначенням і передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновника або уповноваженого ним органу, наглядової ради та загальних зборів трудового колективу фахового коледжу, крім випадків, передбачених законодавством (пункти 8.2, 8.3, 8.4).

4.5. 18.10.2021 Коледж, як замовник, та ТОВ "Хмільницьке", як підрядник, уклали договір про надання послуг, відповідно до пункту 1.1 якого підрядник за завданням замовника бере на себе зобов`язання виконати комплекс сільськогосподарських робіт щодо обробітку ґрунту та вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках, перелік яких наведено у додатку № 1 до договору, та які знаходяться в користуванні замовника та передати замовнику зібраний урожай, а замовник - прийняти вказаний урожай та провести розрахунки у обсязі та порядку, визначеному цим договором. Культури, які підлягають вирощуванню - озима пшениця.

4.6. Також положеннями відповідного договору про надання послуг передбачено, що:

- цей договір не є спільною діяльністю, за цим договором не передаються права щодо користування чи управління земельними ділянками, на яких забезпечується вирощування сільськогосподарських культур (пункт 1.2);

- роботи за цим договором не можуть передаватись замовнику поетапно. Єдиний результат, який підрядник передає замовнику за цим договором - є зібраний урожай за результатами вирощування (пункт 1.4);

- замовник за цим договором не набуває права власності на будь-які матеріально-технічні цінності, використані протягом дії цього договору, замовник набуває право власності виключно на зібраний урожай, який передається замовнику в порядку та обсязі, визначеному цим договором (пункт 1.6);

- замовник гарантує, що угіддя на які будуть надаватися послуги за договором, перебувають у користуванні замовника на передбачених чинним законодавством підставах (пункт 1.7);

- послуги, передбачені цим договором надаються виконавцем в період з 18.10.2021 по 31.12.2022 (пункт 2.1);

- послуги з вирощування врожаю надаються підрядником за рахунок власних та залучених матеріально-технічних ресурсів. Підрядник протягом всього періоду підготовки ґрунту, вирощування та збирання врожаю використовує власні агротехнічні технології виконує роботи, що зазначені в технологічній карті підрядника (пункт 2.3);

- протягом періоду з 01.06.2022 р. по 31.08.2022 р. підрядник зобов`язаний забезпечити збір та перевезення урожаю та передати вирощений урожай замовнику (пункт 2.5);

- ціна роботи за цим договором включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу (пункт 3.1);

- підрядник згідно з умовами цього договору має право на відшкодування своїх витрат, в тому числі не виключно: витрат, які пов`язані з підготовкою ґрунту, удобренням ґрунту, проведенням посіву, обробітку посівів, збиранням урожаю та його перевезення; будь які інші витрати які фактично понесені підрядником протягом виконання завдання замовника (пункт 3.2);

- до підрядника переходить право власності на частину вирощеного урожаю в рахунок оплати винагороди підряднику за цим договором, який включає відшкодування фактично понесених витрат та плати за виконану роботу (пункт 3.3);

- за результатами виконання умов цього договору підрядник зобов`язаний передати замовнику урожай у кількості 96,72 т +/- 5% (пункт 3.4);

- підрядник зобов`язується: забезпечити надання послуг власними або самостійно залученою робочою силою та матеріально-технічними засобами з урахуванням визначених в додатку № 2 ліміту прямих витрат підрядника; інформувати замовника про хід виконання зобов`язань за договором, обставини, що перешкоджають такому виконанню, а також про заходи, необхідні для їх усунення; передати замовнику частину вирощеного урожаю, одержаного в результаті виконання робіт за цим договором, у розмірі, визначеному у пункті 3.4. договору (пункт 4.1);

- замовник зобов`язується: надати підряднику повну та детальну інформацію, в т. ч. викопіювання плану землекористування щодо угідь, на яких підрядником будуть виконуватися роботи відповідно до цього договору; забезпечити підряднику вільний доступ до угідь, перелік яких наведено в додатку № 1 до цього договору; прийняти в порядку та строки, визначені цим договором урожай у розмірі, визначеному у пункті 3.4 договору; протягом дій даного договору не допускати на будь-яких умовах інших осіб до використання будь-яким способом угідь, погоджених сторонами за цим договором, не погоджувати надання цих угідь у користування чи у власність іншим особам, не перешкоджати підряднику будь-яким іншим способом у виконанні завдань, що є предметом цього договору. В разі порушення цього зобов`язання замовник зобов`язується відшкодувати підряднику збитки, в тому числі неодержаний прибуток (упущену вигоду), на виробництво якого підрядник міг би розрахувати, якби зобов`язання не було порушено (пункт 4.2);

- цей договір вважається укладеним і набирає чинність з моменту його підписання сторонами. Термін дії договору до 31.12.2022 р. Закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору (пункти 6.1-6.2).

- всі додаткові угоди та додатки до цього договору є його невід`ємними частинами і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені в письмовій формі, підписані сторонами та скріплені їх печатками (пункт 7.3).

4.7. У додатку № 1 сторони узгодили, що земельні ділянки, загальною площею 228 га, знаходяться у селі Нова Чортория, Любарського району, Житомирської області. Також зазначено кадастрові номери: НВ-020 площею 83 га; НВ- 020 площею 128,5 га; НВ-2020 площею 16,5 га.

4.8. Відповідно до акта приймання-передачі вирощеного урожаю № 1 від 16.08.2022 р. до договору про надання послуг № 3 від 18.10.2021 ТОВ "Хмільницьке" передало, а Коледж прийняв вирощений підрядником урожай озимої пшениці у кількості 96,72 тони.

4.9. Листом № 211 від 13.10.2023 та № 84 від 08.05.2025 Коледж повідомив Прокурора, що він не отримував від ТОВ "Хмільницьке" врожай в кількості 96,72 тони, оскільки розрахунок був проведений у безготівковій формі у сумі 797 940,00 грн (8 250,00 грн за тонну).

4.10. На підтвердження таких пояснень Прокурором долучена до матеріалів справи копія платіжного доручення № СВ-27638 від 12.11.2021 про перерахування ТОВ "Хмільницьке" на користь Коледжу 798 000,00 грн з призначенням платежу "фінансування на покращення матеріальної бази коледжу рах. № 140 від 03.11.2021 без ПДВ". Рахунок № 140 від 03.11.2021 сторони суду не надали.

4.11. Згідно з додатковою угодою № 1 від 01.11.2022 сторони достроково розірвали та припинили дію договору про надання послуг з моменту укладення додаткової угоди.

4.12. Листом від 27.06.2022 № 55-92-1079ВИХ-22 Прокурор повідомив Міністерство про незаконність укладеного 18.10.2021 Коледжем та ТОВ "Хмільницьке" договору про надання послуг з метою вжиття належних заходів реагування.

4.13. Листом від 02.08.2022 № 1/8699-22 Міністерство повідомило Прокурора, що воно не погоджувало укладення договору про надання послуг і за необхідності, Міністерство просить вжити заходів, спрямованих на захист інтересів держави.

4.14. Листом від 22.12.2023 № 55-93-3943ВИХ-23 Прокурор повідомила Міністерство про прийняте рішення звернутись до Господарського суду Вінницької області з відповідним позовом в інтересах держави в особі Міністерства до ТОВ "Хмільницьке". Міністерство на такий лист не відреагувало.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга Прокурора підлягає задоволенню з таких підстав.

5.2. Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

5.3. За наслідками розгляду спору суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про наявність підстав для визнання договору про надання послуг недійсним, оскільки встановили, що він є удаваним правочином, спрямованим на приховування фактичних орендних відносин. Судами також встановлено, що за своєю правовою природою спірний договір фактично є договором оренди земельної ділянки, укладеним з порушенням вимог Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України та Закону України "Про оренду землі", зокрема за відсутності у коледжу повноважень на укладення договорів оренди.

Правомірність наведених висновків судів щодо удаваного характеру договору та підстав його недійсності сторонами не заперечується.

5.4. Водночас суди попередніх інстанцій дійшли різних висновків щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог про стягнення 5 659 709,21 грн як доходу від реалізації вирощеної ТОВ "Хмільницьке" сільськогосподарської продукції на земельній ділянці, яку, за твердженням Прокурора та Позивача, товариство безпідставно використовувало на підставі договору про надання послуг, що визнаний судом недійсним у зв`язку з його удаваністю.

5.5. Так, суд першої інстанції виходив із того, що встановлення за обставинами спору факту недійсності оспорюваного правочину в силу його удаваності передбачає можливість стягнення відповідної суми як доходу у розумінні статті 1214 ЦК України.

Натомість суд апеляційної інстанції зазначив, що за загальним правилом умовою виникнення додаткового кондиційного обов`язку з повернення доходів від безпідставно набутого (збереженого) майна є недобросовісна поведінка набувача, а відтак підлягає врахуванню момент, з якого ТОВ "Хмільницьке" дізналося (могло дізнатися) про безпідставність свого збагачення. За висновком суду, таким моментом за встановлених обставин є саме визнання судом недійсним оспорюваного договору про надання послуг.

Виходячи з цього, за позицією суду апеляційної інстанції, здійснення ТОВ "Хмільницьке" з моменту укладення договору про надання послуг господарської діяльності та отримання товариством доходу від подальшої реалізації вирощеної продукції не може вважатися недобросовісною поведінкою набувача, а відтак виключає можливість стягнення з нього такого доходу у розумінні статті 1214 Цивільного кодексу України.

5.6. З огляду на це, предметом касаційного перегляду у цій справі, з огляду на межі касаційного оскарження, є постанова Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.09.2025 у справі № 902/17/24 лише в частині відмови у задоволенні позову про стягнення коштів у розмірі 5 659 709,21 грн.

5.7. Звертаючись із касаційною скаргою, Прокурор заперечує правомірність такого підходу апеляційного суду та вказує на неправильне застосування статті 1214 Цивільного кодексу України. Скаржник наголошує, що матеріалами справи підтверджується недобросовісність поведінки Відповідача 2, оскільки, якщо незаконне заволодіння майном відбулося внаслідок порушення вимог закону відповідачем, то останній у розумінні абзацу першого частини першої статті 1214 Цивільного кодексу України вважається таким, що знав або мав знати про володіння ним майном без достатньої правової підстави з моменту заволодіння.

На підтвердження наведених доводів Прокурор посилається на судову практику Верховного Суду та наголошує на необхідності формування окремого правового висновку Верховного Суду щодо застосування статті 1214 Цивільного кодексу України в частині визначення моменту, з якого особа дізналася або могла дізнатися про безпідставність набуття (збереження) майна, отриманого за удаваним правочином, який у подальшому визнано судом недійсним.

5.8. Виходячи з мотивів оскаржуваного рішення та доводів касаційної скарги, предметом касаційного дослідження у цій справі є перевірка правильності застосування судом апеляційної інстанції статті 1214 Цивільного кодексу України, зокрема чи узгоджується висновок апеляційного суду щодо моменту, з якого особа дізналася або могла дізнатися про безпідставність набуття (збереження) майна, з правовими позиціями Верховного Суду стосовно визначення моменту обізнаності особи про незаконність набуття майна.

Крім того, у межах касаційного перегляду підлягає з`ясуванню наявність підстав для формування окремого правового висновку Верховного Суду щодо застосування статті 1214 Цивільного кодексу України у правовідносинах, коли майно (користування ним) одержано на підставі удаваного правочину, який у подальшому визнано судом недійсним.

5.9. З приводу наведеного Суд зазначає таке.

5.10. Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

5.11. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

5.12. Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

5.13. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Близьку за змістом позицію викладено у постановах Верховного Суду 14.01.2021 у справі № 922/2216/18, від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18.

5.14. У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

5.15. Положення глави 83 Цивільного кодексу України "Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави" застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

5.16. Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстав для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами статті 11 Цивільного кодексу України.

Тобто умовою безпідставного збагачення є збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 916/2478/20, від 04.05.2022 у справі № 903/359/21, від 05.10.2022 у справі № 904/4046/20.

5.17. В свою чергу, відповідно до частини першої статті 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи.

5.18. У постанові Верховного Суду від 03.11.2022 у справа № 910/9185/19 зазначено, що вимога про повернення потерпілому майна, набутого безпідставно за статтями 1212, 1213 Цивільного кодексу України є основною в кондиційному зобов`язанні, але не вичерпує його змісту, адже поряд з нею існує право потерпілого на відшкодування доходів від такого майна відповідно до абзацу першого частини першої 1214 Цивільного кодексу України.

За змістом абзацу першого частини першої 1214 Цивільного кодексу України право на відшкодування доходів від безпідставно набутого майна може бути реалізоване за сукупності таких складових:

1) право вимагати відшкодування доходів може бути реалізоване власником або особою, яка володіє, користується чи експлуатує майном на законній підставі або з інших законних підстав має право на отримання доходу від використання цього майна;

2) доходи повертаються саме особою, яка володіє або володіла, майном безпідставно;

3) повертаються доходи, які ця особа одержала або могла одержати від такого майна;

4) повертаються доходи отримані з часу, коли набувач дізнався або міг дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Отримання або можливість отримання набувачем відомостей про неправомірність володіння чужим майном є моментом, з якого виникає обов`язок повернути фактично отримані від спірного майна доходи, або доходи, які могли бути отримані за нормальних умов.

Отже, за загальним правилом умовою виникнення додаткового кондиційного обов`язку з повернення доходів від безпідставно набутого майна є лише недобросовісна поведінка набувача, адже за період, коли останній був упевнений у підставності свого збагачення і не повинен був знати про протилежне, відшкодування кондикційних доходів цією нормою не передбачено.

Відповідна позиція викладена також у постановах Верховного Суду від 25.01.2024 у справі № 910/3943/21 (910/9185/19), на яку звертає увагу Скаржник, від 19.08.2025 у cправі № 902/16/24.

5.19. При цьому у практиці Верховного Суду вже сформовано підходи щодо визначення добросовісності поведінки набувача, зокрема щодо встановлення моменту, з якого особа вважається такою, що знала або могла знати про володіння майном без достатньої правової підстави у розумінні статті 1214 Цивільного кодексу України.

Так, у постановах Верховного Суду від 03.11.2022 у справа № 910/9185/19, 25.01.2024 у справі № 910/3943/21 (910/9185/19), від 19.08.2025 у cправі № 902/16/24 зазначено, що за умови, якщо незаконне заволодіння майном відбулося внаслідок порушення вимог закону відповідачем, то останній у розумінні абзацу першого частини першої статті 1214 Цивільного кодексу України вважається таким, що знав або мав знати про володіння ним майном без достатньої правової підстави з моменту заволодіння.

5.20. Колегія суддів бере до уваги правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, на який звертає увагу Скаржник, згідно з яким якщо незаконне заволодіння майном відбулося внаслідок порушення вимог закону, то відповідач вважається таким, що знав або мав знати про володіння ним майном без достатньої правової підстави з моменту заволодіння майном.

5.21. У постанові Верховного Суду від 19.08.2025 у справі № 902/16/24 предметом розгляду було також стягнення суми як доходу, одержаного особою внаслідок використання земельної ділянки. При цьому неправомірність такого користування була встановлена судами за наслідками визнання недійсним договору в силу його удаваності, оскільки фактично спірні правовідносини за своєю правовою природою відповідали відносинам оренди землі (укладенню договору оренди) за відсутності належної правової підстави для користування ділянкою.

Направляючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції наголосив на необхідності врахування в цьому спорі наведених вище правових позицій Верховного Суду, відповідно до яких, якщо незаконне заволодіння майном відбулося внаслідок порушення вимог закону, то відповідач вважається таким, що знав або мав знати про володіння ним майном без достатньої правової підстави з моменту заволодіння майном. У зв`язку з цим суд звернув увагу на необхідність з`ясування та належної оцінки апеляційним господарським судом того, коли саме відповідач (набувач майна) був упевнений у правомірності (підставності) свого збагачення, зокрема з урахуванням удаваності правочину.

5.22. З урахуванням цього колегія суддів у відповідному спорі не вбачає підстав для формування окремого правового висновку щодо застосування статті 1214 Цивільного кодексу України стосовно визначення моменту, з якого особа дізналася або могла дізнатися про безпідставність набуття (збереження) майна, одержаного за удаваним правочином, який у подальшому визнано судом недійсним.

Підходи до застосування статті 1214 Цивільного кодексу України, зокрема щодо оцінки добросовісності набувача та визначення моменту його обізнаності про безпідставність набуття (збереження) майна, вже сформовані та неодноразово викладені у практиці Верховного Суду. Їх застосування зумовлюється встановленими судами фактичними обставинами конкретного спору та оцінкою поведінки сторін у відповідних правовідносинах. За таких умов підстав для формування окремого правового висновку Верховного Суду з цього питання колегія суддів не вбачає.

5.23. При цьому колегія суддів вважає необґрунтованими посилання ТОВ "Хмільницьке", викладені у відзиві на касаційну скаргу, на постанову Великої Палати Верховного Суду від 25.09.2024 у справі № 201/9127/21, у якій, на переконання товариства, сформульовано висновок про те, що саме з моменту набрання судовим рішенням законної сили особа дізнається про володіння чужим майном без достатньої правової підстави та про обов`язок повернути це майно.

З цього приводу Суд зазначає, що наведена правова позиція Великої Палати Верховного Суду стосувалася інших правовідносин і була сформульована у контексті тлумачення юридичного факту, який породжує кондикційне зобов`язання у випадках, передбачених частиною третьою статті 1212 Цивільного кодексу України.

Зокрема у відповідній постанові Велика Палата Верховного Суду визначила, що у випадках, передбачених частиною третьою статті 1212 Цивільного кодексу України, юридичним фактом, який породжує кондикційне зобов`язання, як правило, є рішення суду. Тому саме в момент набрання рішенням суду законної сили особа дізнається про володіння чужим майном без достатньої правової підстави і обов`язок повернути це майно іншій особі. У такій правовій ситуації суд у власному рішенні констатує безпідставність набуття особою майна та підтверджує відсутність юридичних підстав для його збереження такою особою надалі, а тому з моменту набрання ним законної сили особа в конкретному випадку достеменно може вважатися обізнаною про своє володіння чужим майном без достатньої правової підстави і обов`язок повернути майно іншій особі.

Втім у цій справі спірні правовідносини не охоплюються випадками, передбаченими частиною третьою статті 1212 Цивільного кодексу України, оскільки безпідставність набуття (збереження) майна зумовлена фактичним користуванням земельною ділянкою на підставі удаваного правочину, який був визнаний судом недійсним, а не обставинами, визначеними частиною третьою статті 1212 Цивільного кодексу України.

5.24. З огляду на сформовані у практиці Верховного Суду підходи до застосування статті 1214 Цивільного кодексу України та встановлені у цій справі обставини щодо визнання недійсним договору про надання послуг як удаваного правочину, Суд погоджується з доводами Скаржника, що для цілей визначення моменту, з якого набувач "знав або мав знати" про відсутність достатньої правової підстави для володіння (користування) майном, вирішальним є не момент ухвалення судового рішення про недійсність правочину, а момент фактичного заволодіння (початку користування) цим майном.

5.25. Оскільки, за встановленими судами обставинами, заволодіння (збереження) майна у вигляді користування земельною ділянкою відбулося внаслідок порушення вимог закону з боку ТОВ "Хмільницьке", яке, оформлюючи фактичні орендні відносини удаваним договором про надання послуг, усвідомлювало або принаймні повинно було усвідомлювати відсутність належної правової підстави для такого користування, то у розумінні абзацу першого частини першої статті 1214 Цивільного кодексу України це товариство вважається таким, що знало або мало знати про володіння майном без достатньої правової підстави саме з моменту заволодіння ним. За таких умов зазначеним моментом є момент укладення договору про надання послуг, який у подальшому визнано судом недійсним.

5.26. З огляду на наведене апеляційний господарський суд зазначених підходів не врахував та помилково пов`язав настання наслідків, передбачених статтею 1214 Цивільного кодексу України, з моментом судового визнання недійсним договору про надання послуг, тоді як юридично значимим для оцінки добросовісності поведінки набувача та визначення моменту його обізнаності є момент фактичного набуття ТОВ "Хмільницьке" майна (земельної ділянки у фактичне користування) без достатньої правової підстави. Таке неправильне застосування норми матеріального права зумовило помилковий висновок апеляційного суду про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 1214 Цивільного кодексу України.

5.27. Натомість суд першої інстанції дійшов належного висновку про наявність підстав для застосування за обставинами спору абзацу першого частини першої статті 1214 Цивільного кодексу України саме з моменту укладення оспорюваного договору, з огляду на те, що договір про надання послуг визнано судом недійсним у силу його удаваності.

Також при перевірці правильності та обґрунтованості заявленої до стягнення суми Господарський суд Житомирської області проаналізував дані щодо площі обробітку, показників урожайності та ринкової вартості пшениці, за результатами чого визнав належним розрахунок доходу у розмірі 6 295 578,41 грн та, з урахуванням переданих коледжу 96,72 т пшениці, погодився з вимогами Прокурора про стягнення 5 659 709,21 грн на користь Міністерства.

При цьому надані ТОВ "Хмільницьке" розрахунки витрат місцевий господарський суд відхилив як недоведені та суперечливі, зазначивши, що товариство не підтвердило їх зв`язок саме з обробітком спірних земель площею 228 га, а загальний обсяг заявлених витрат перевищує розмір отриманого доходу, що додатково підтверджує необґрунтованість такого розрахунку.

5.28. Колегія суддів зазначає, що питання правильності та обґрунтованості здійсненого судом першої інстанції розрахунку доходу (у тому числі оцінка вихідних показників площі, урожайності, ринкової вартості продукції, а також доводів щодо врахування/неврахування витрат) не становить самостійного предмета касаційного перегляду у цій справі. Відповідне зумовлено межами касаційного оскарження та доводами касаційної скарги, які зводяться до перевірки правильності застосування судом апеляційної інстанції статті 1214 Цивільного кодексу України.

Водночас ТОВ "Хмільницьке" не скористалося правом на касаційне оскарження постанови Північно-західного апеляційного господарського суду з підстав необхідності відмови у позові саме через недоведеність розміру заявлених доходів або помилковість їх обчислення, а отже наведені питання не можуть бути предметом самостійної перевірки суду касаційної інстанції поза межами поданих скарг та заявлених доводів.

Відповідно до частини четвертої статті 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

5.29. Зважаючи на викладене, Суд дійшов висновку, що Північно-західний апеляційний господарський суд необґрунтовано скасував рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 5 659 709,21 грн.

5.30. Вказане підтверджує підставність аргументів касаційної скарги, заявлених в порядку пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. Згідно зі статтею 312 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

6.3. Оскільки наведена Скаржником підстава касаційного оскарження підтвердилися під час касаційного провадження, касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване судове рішення у справі - скасуванню, з прийняттям рішення про залишення в силі рішення суду першої інстанції.

7. Розподіл судових витрат

7.1. Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

7.2. За приписами частини чотирнадцятої цієї ж статті якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

7.3. Зважаючи на викладене, Суд відповідно до частини дев`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладає судові витрати за подання касаційної скарги на ТОВ "Хмільницьке".

Керуючись статтями 129, 240, 300, 301, 308, 312, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури задовольнити.

2. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.09.2025 у справі № 902/17/24 в частині відмови в задоволенні позову про стягнення 5 659 709,21 грн скасувати, залишивши в силі у відповідній частині рішення Господарського суду Житомирської області від 26.05.2025 у справі № 902/17/24.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Хмільницьке" (22050, Вінницька обл., Хмільницький р-н, с. Війтівці, вул. Заводська, буд. 2, ) на користь Житомирської обласної прокуратури (10008, Житомирська обл., м. Житомир, вул. Святослава Ріхтера, буд. 11, ) судові витрати за подання касаційної скарги в розмірі 169 791,28 грн.

4. Доручити Господарському суду Житомирської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Зуєв

Судді І. Берднік

І. Міщенко