ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року

м. Київ

cправа № 30/3

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Міщенка І. С. - головуючого, Берднік І. С., Зуєва В. А.,

розглянув у письмовому провадженні касаційну скаргу Львівської міської ради

на ухвалу Західного апеляційного господарського суду від 01.09.2025 (головуюча - Якімець Г. Г., судді: Бойко С. М., Бонк Т. Б.) у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Багіра-Лтд»

до Товариства з обмеженою відповідальністю Західно-Український техно-торговий центр «Івіта-сервіс»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Львівське обласне державне комунальне бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки,

про спонукання до виконання умов договору,

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Західно-Український техно-торговий центр Івіта-сервіс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Багіра-Лтд»

про визнання права власності

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Провадження у судах попередніх інстанцій

1. Товариство з обмеженою відповідальністю «Багіра ЛТД» (далі - ТОВ «Багіра-Лтд», позивач) звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Західно-Український техно-торговий центр «Івіта-сервіс» (далі - ТОВ «Івіта-сервіс», відповідач) про спонукання до виконання умов договору відповідального зберігання від 29.01.2009 № 22/01-09.

2. Обґрунтовуючи позовні вимоги, стверджувало про те, що за договором зберігання від 29.01.2009 № 22/01-09 позивач прийняв на зберігання нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення першого поверху з індексами 4-1 4-10, 4-10а загальною площею 137,1 кв м за адресою: м. Львів, вул. Мазепи, 11 (далі - спірні приміщення). Проте в березні 2009 року відповідач унеможливив доступ позивача до спірних приміщень та відмовився від договору зберігання.

3. ТОВ «Івіта-сервіс» звернулося до ТОВ «Багіра-Лтд» із зустрічним позовом про визнання права власності на спірні приміщення.

4. Зустрічні позовні вимоги обґрунтовував належним виконанням умов договору зберігання, який припинив свою дію внаслідок закінчення строку. Проте позивач відмовився повертати спірні приміщення відповідачу, чим фактично заперечив право власності відповідача на це майно.

5. Господарський суд Львівської області рішенням від 05.03.2010 в задоволенні первісного позову відмовив. Зустрічний позов задовольнив. Визнав за ТОВ «Івіта-сервіс» право власності на спірні приміщення.

6. Суд виходив з того, що ТОВ «Багіра-Лтд» протиправно не повернуло майно, отримане від ТОВ «Івіта-сервіс» на зберігання, що свідчить про оспорювання позивачем права власності відповідача на спірні приміщення.

7. Не погодившись з рішенням Господарського суду Львівської області від 05.03.2010, до апеляційного господарського суду звернулася Львівська міська рада (далі - Рада) як особа, яка не брала участі у справі, однак вважає, що суд прийняв рішення про її права, інтереси та обов`язки.

8. В обґрунтування апеляційної скарги Рада зазначила, що житловий будинок по вул. Мазепи, 11, у складі якого перебувають спірні приміщення, належить до комунальної власності на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)», якою затверджено Перелік державного майна України, що передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності). При цьому ТОВ «Івіта-сервіс» у період з 1991 по 2008 роки орендувала спірні приміщення, як комунальне майно, у тому числі на підставі договорів оренди, укладених з Радою. Проте спірні приміщення ніколи не відчужувались Радою у приватну власність.

9. Західний апеляційний господарський суд ухвалою від 26.05.2025 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Ради.

10. Ухвалою від 01.09.2025 суд апеляційної інстанції закрив апеляційне провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 264 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), у зв`язку із встановленням обставин того, що рішенням місцевого господарського суду від 05.03.2010 питання про права, інтереси та (або) обов`язки Ради не вирішувалося.

11. Апеляційний суд зазначив, про відсутність доказів, які б підтверджували, що станом на час вирішення місцевим господарським судом спору у справі № 30/3 Рада була власником нерухомого майна, щодо якого виник спір.

12. Суд апеляційної інстанції також послався на наступні обставини:

- згідно з даними ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» спірні приміщення за територіальною громадою м. Львова не зареєстровані;

- долучені до апеляційної скарги договори оренди спірних приміщень (№ 5 від 01.01.1991, № 5 від 01.08.1992, № 4157 від 22.04.1994, № 4425 від 30.09.1997, № Ш-1245 від 14.11.2002 та № Ш-6738-8 від 05.11.2008) не підтверджують право власності Ради на спірні приміщення;

- Господарський суд Львівської області рішенням від 26.10.2010 у справі № 26/111(10)(26/50) визнав недійсним договір оренди спірних приміщень від 05.11.2008 № Ш-6738-8, укладений між Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Ради та ТОВ «Івіта-сервіс».

Касаційна скарга

13. Не погодившись із ухвалою суду апеляційної інстанції, Рада звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить її скасувати, а дану справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Узагальнені доводи касаційної скарги

14. Скаржник зазначає, що судовим рішенням у цій справі вирішено долю спірних приміщень, які з 1991 року є комунальною власністю та належать територіальній громаді м. Львова. Отже, судовим рішенням у цій справі вирішено питання про права на спірні приміщення, дійсним власником яких є Рада, яка натомість не була залучена до участі у справі.

Позиція ТОВ «Івіта-сервіс» у відзиві на касаційну скаргу

15. Зазначає про безпідставність та необґрунтованість позиції скаржника, який в касаційній скарзі посилається на нерелевантні правові висновки Верховного Суду. Погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що рішення місцевого господарського суду прав, інтересів та (або) обов`язків Ради не зачіпає. Просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, оскаржену ухвалу апеляційного суду залишити без змін.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду попередньої інстанції

16. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

17. Як слідує з оскарженої ухвали, апеляційний господарський суд вважав, що місцевий суд не вирішував питань про права, інтереси та (або) обов`язки Ради, адже суджень про такі в тексті судового рішення немає, тоді як Рада в суді апеляційної інстанції не надала доказів у підтвердження її права власності на спірні приміщення.

18. Перевіряючи правильність застосовування судом попередньої інстанції правових норм при наданні вказаного висновку, Верховний Суд виходить з такого.

19. Стаття 129 Конституції України встановлює основні засади судочинства, до яких, зокрема, віднесено забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін.

20. Відповідно до частини першої статті 17 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

21. Згідно із частиною першою статті 254 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

22. Вказана норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

23. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, причому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

24. Судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення господарським судом першої інстанції є скаржник, або якщо суд вирішив питання про обов`язки цієї особи чи про її інтереси у відповідних правовідносинах. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може бути взято до уваги.

25. Якщо скаржник лише зазначає про те, що оскаржуване рішення може вплинути на його права та/або інтереси, та/або обов`язки, або лише зазначає (констатує), що рішенням суду вирішено про його права та/або обов`язки чи інтереси, то такі посилання, не можуть бути достатньою та належною підставою для розгляду апеляційної скарги.

26. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 264 ГПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

27. Отже, після прийняття апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції з`ясовує, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника і які конкретно.

28. Установивши такі обставини, суд вирішує питання про залучення скаржника до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та, як наслідок, скасовує судове рішення на підставі пункту 4 частини третьої статті 277 ГПК України, оскільки таке порушення норм процесуального права є в будь-якому випадку підставою для скасування рішення місцевого господарського суду, якщо господарський суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

29. Якщо ж після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, то апеляційний господарський суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 264 ГПК України, оскільки у такому випадку не існує правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі й тому відсутній суб`єкт апеляційного оскарження.

30. Таким чином, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи зачіпає оскаржуване судове рішення безпосередньо права та обов`язки скаржника, та лише після встановлення таких обставин вирішити питання про залучення такої особи як третьої особи та про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що права заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про його права і обов`язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися, - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду (див. подібний правовий висновок, викладений в постановах Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 910/22354/15, від 19.06.2018 у справі № 910/18705/17, від 11.07.2018 у справі № 911/2635/17, від 12.05.2021 у справі № 910/11213/20).

31. Статтею 10 Конституції (Основного Закону) Української Радянської Соціалістичної Республіки 1978 року було встановлено, що основу економічної системи Української РСР становить соціалістична власність на засоби виробництва у формі державної (загальнонародної) і колгоспно-кооперативної власності. Статтею 11 було встановлено, що у виключній власності держави є земля, її надра, води, ліси. Державі належать основні засоби виробництва в промисловості, будівництві і сільському господарстві, засоби транспорту і зв`язку, банки, майно організованих державою торговельних, комунальних та інших підприємств, основний міський житловий фонд, а також інше майно, необхідне для здійснення завдань держави. Згідно зі статтею 124 органами державної влади в областях, районах, містах, районах у містах, селищах і селах Української РСР є обласні, районні, міські, районні в містах, селищні, сільські Ради народних депутатів.

32. До 1991 року законодавство не розрізняло загальнодержавної (республіканської) та комунальної власності. З розпадом СРСР та створенням українського національного законодавства постало питання розмежування державного і комунального майна.

33. 15.04.1991 введено в дію Закон УРСР «Про власність», яким розмежовано державну та комунальну власність. Статтею 31 цього Закону було встановлено, що до державної власності в Українській РСР належать загальнодержавна (республіканська) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність). Частиною першою статті 35 цього Закону було встановлено, що об`єктами права комунальної власності є майно, що забезпечує діяльність відповідних Рад і утворюваних ними органів; кошти місцевих бюджетів, державний житловий фонд, об`єкти житлово-комунального господарства; майно закладів народної освіти, культури, охорони здоров`я, торгівлі, побутового обслуговування; майно підприємств; місцеві енергетичні системи, транспорт, системи зв`язку та інформації, включаючи націоналізоване майно, передане відповідним підприємствам, установам, організаціям; а також інше майно, необхідне для забезпечення економічного і соціального розвитку відповідної території.

34. 05.11.1991 Кабінет Міністрів України на виконання постанови Верховної Ради УРСР від 26.03.1991 «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність» прийняв постанову №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)», якою затвердив Перелік державного майна України, що передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності). Відповідно до цього Переліку до комунальної власності передано, зокрема, житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів.

35. Частиною 1 статті 143 Конституції України визначено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є у комунальній власності.

36. Згідно із частиною 5 статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

37. Зазначене означає, що за загальним правилом за наслідком розмежування в 1991 році державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю) територіальна громада м. Львова в особі Ради мала стати власником житлового та нежитлового фонду у межах міста Львова.

38. В апеляційній скарзі Рада звертала увагу суду саме на ці законодавчі особливості, які свідчать про набуття територіальною громадою м. Львова права власності на увесь будинок по вул. Мазепи, 11, складовою якого є спірні приміщення. Проте суд апеляційний суд уваги таким доводам скаржника не надав, а натомість послався на ту обставину, що право власності територіальної громади в особі Ради на спірні приміщення не було зареєстровано у встановленому порядку.

39. Разом з тим суд апеляційної інстанції не надав оцінку твердженням Ради в апеляційній скарзі про реєстрацію 05.07.2012 права власності територіальної громади м. Львова на будинок по вул. Мазепи, 11 на підставі свідоцтва про право власності від 18.11.2011 та рішення Виконавчого комітету Ради від 18.11.2011 № 977.

40. У цьому контексті Верховний Суд наголошує на власних усталених правових висновках про те, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18 (на яку посилається заявник касаційної скарги).

41. Одночасно Рада зазначала, що вже після розмежування майна між державною та комунальною власністю ТОВ «Івіта-сервіс» на підставі відповідних договорів оренди тривалий час орендувала спірні приміщення саме у територіальної громади м. Львова, а отже не могла не бути обізнаною зі статусом спірних приміщень.

42. Варто враховувати, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення у справі "Олюджіч проти Хорватії"). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення у справах "Мала проти України", "Богатова проти України"). Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом (рішення у справах "Дюлоранс проти Франції", "Донадзе проти Грузії").

43. Відповідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

44. Однак, постановлену ухвалу апеляційного господарського суду у цій справі не можна визнати обґрунтованою, оскільки допустивши порушення норм процесуального права (статті 17, 75, 86, 236, 254 ГПК України), суд апеляційної інстанції в результаті дійшов передчасного висновку про відсутність впливу рішення місцевого господарського суду на права, інтереси та обов`язки Ради та про наявність у зв`язку з цим правових підстав для закриття апеляційного провадження у справі з посиланням на пункт 3 частини 1 статті 264 ГПК України.

45. Звідси, доводи касаційної скарги знайшли своє підтвердження в межах здійснення касаційного провадження у цій справі

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

46. За змістом пункту 2 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

47. Виходячи з наведених повноважень, Верховний Суд вважає, що допущені судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права призвели до винесення незаконної ухвали про закриття апеляційного провадження, що є підставою для її скасування в силу приписів частини 6 статті 310 ГПК України з направленням справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду, у зв`язку з чим касаційна скарга підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 300, 301, 304, 306, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Львівської міської ради задовольнити.

2. Ухвалу Західного апеляційного господарського суду від 01.09.2025 у справі № 30/3 скасувати, а зазначену справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І. С.

Судді Берднік І. С.

Зуєв В. А.