ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2025 р. м. Житомир Справа № 906/130/17

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Вельмакіної Т.М.

секретар судового засідання: Андрощук О.М.

за участю представників сторін:

від позивача: не прибув;

від відповідача: не прибув;

від третіх осіб: не прибули,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Державного підприємства "Укрриба"

до Фермерського господарства "Денишівське"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача:

1) Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях;

2) Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм

про стягнення 199479,92 грн (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 03.06.2025)

Державне підприємство "Укрриба" звернулося до суду з позовом до Фермерського господарства "Денишівське" про стягнення з відповідача 27667,45 грн, з яких: 23631,25 грн заборгованості за договором зберігання державного майна від 01.02.2016 № 3/16, 2585,65 грн пені, 1192,44 грн інфляційних, 258,11 грн 3% річних.

Ухвалою господарського суду від 14.03.2017 суддею Сікорською Н.А. справу №906/130/17 прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 30.05.2017, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 22.11.2018, позов задоволено частково, вирішено стягнути з ФГ "Денишівське" на користь ДП "Укрриба": 32182,61 грн основного боргу; 3235,21 грн пені; 333,30 грн 3% річних; 1720,01 грн інфляційних; 1573,18 грн судового збору. В решті позову відмовлено.

Постановою Верховного суду від 18.06.2018 рішення Господарського суду Житомирської області від 30.05.2017 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 22.11.2017 у справі №906/130/17 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду Житомирської області.

Скасовуючи рішення Господарського суду Житомирської області від 30.05.2017 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 22.11.2017 у справі №906/130/17, Верховний Суд у постанові від 18.06.2018 вказав, що розглядаючи даний спір судами попередніх інстанцій не було досліджено:

- умови додаткової угоди від 04.02.2016 до договору зберігання державного майна №3/16 від 01.02.2016, укладеної між державним підприємством "Укрриба" та Фермерським господарством "Денишівське" та чи містить додаткова угода ознаки удаваного правочину, оскільки вчинена для приховання іншого правочину - договору оренди;

- чи було погоджено із органами Фонду державного майна України як орендодавця та чи дотримано спеціальну процедуру передачі майна переданого Державним підприємством "Укрриба" в довгострокове платне користування Фермерському господарству "Денишівське";

- чи було додержано сторонами вимоги п.1 ст.287 Господарського кодексу України та ст.5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" при укладенні додаткової угоди до договору зберігання, якими встановлено, що єдиним орендодавцем державного майна - майна цілісних майнових комплексів, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, що є державною власністю, - є Фонд державного майна України, його регіональні відділення і представництва.

З огляду на викладене, Верховний Суд зазначив, що рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого:

- чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються;

- чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин;

- яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

При новому розгляді необхідно вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об`єктивного встановлення обставин справи з урахуванням правової природи спірних рішень, перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, дати їм належну юридичну оцінку, і в залежності від встановлених обставин вирішити спір у відповідності з нормами чинного законодавства, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, з ухваленням законного й обґрунтованого судового рішення.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 15.08.2018 справу №906/130/17 розподілено судді Вельмакіній Т.М.

Ухвалою від 20.08.2018 суд прийняв справу №906/130/17 до свого провадження, постановив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання на 11.09.2018.

07.09.2018 та 11.09.2018 на адресу суду електронною поштою від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності його представника.

Ухвалою від 11.09.2018 суд відклав підготовче засідання на 09.10.2018.

У зв`язку з перебуванням судді Вельмакіної Т.М на лікарняному, 09.10.2018 підготовче засідання у справі не відбулося, тому суд ухвалою від 11.10.2018 продовжив строк підготовчого провадження на тридцять днів, призначив підготовче засідання на 29.10.2018.

29.10.2018 через загальний відділ суду надійшли:

- від позивача заява №11-09/158 від 23.10.2018 про розгляд справи за відсутності його представника;

- від відповідача клопотання від 29.10.2018 про відкладення розгляду справи.

Ухвалою від 29.10.2018 суд відклав підготовче засідання на 19.11.2018.

12.11.2018 та 15.11.2018 через загальний відділ суду від позивача надійшли:

- заява №11-09/166 про розгляд справи за відсутності представника від 05.11.2018;

- лист №11-09/165 від 05.11.2018.

Ухвалою від 19.11.2018 суд зупинив провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 906/123/18, враховуючи те, що у вказаній справі досліджувалися та встановлювалися обставини щодо власника (форми власності) майна, що є предметом договору №3/16 від 01.02.2016, на підставі якого позивачем заявлено вимоги у даній справі про стягнення з відповідача заборгованості.

28.12.2022 на адресу суду від голови Фермерського господарства "Денишівське" надійшло клопотання від 27.12.2022 про ознайомлення з матеріалами справи.

03.06.2025 до суду через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшли такі документи:

- заява, згідно якої останній просить суд прийняти до розгляду заяву про збільшення позовних вимог ДП "Укрриба" та збільшити позовні вимоги в частині стягнення з Фермерського господарства "Денишівське" на користь Державного підприємства "Укрриба" 199479,02 грн, з яких 81006,12 грн основної заборгованості по договору зберігання державного майна від 01.02.2016 № 3/16, пеня - 3235,21 грн, інфляційні - 96674,90 грн, 3% річні - 18563,69 грн.

- клопотання про поновлення провадження у справі.

За допомогою Інформаційної системи "Єдиний державний реєстр судових рішень" суд з`ясував, що рішення Господарського суду Житомирської області від 11.04.2025 у справі №906/123/18 набрало законної сили 02.05.2025, тому ухвалою від 16.06.2025 суд поновив провадження у справі №906/130/17, призначив підготовче засідання на 10.07.2025.

18.06.2025 на адресу суду від голови Фермерського господарства "Денишівське" надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи №906/130/17.

03.07.2025 до суду від голови Фермерського господарства "Денишівське" надійшли додаткові пояснення, згідно яких останній просить суд постановити рішення та відмовити у задоволенні позову.

09.07.2025 через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Ухвалою від 10.07.2025 суд продовжив строк підготовчого провадження у справі, застосувавши ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відклав підготовче засідання на 24.07.2025.

23.07.2025 до суду через систему "Електронний суд" від представника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях надійшло клопотання від 23.07.2025, згідно якого останній просить суд здійснити заміну Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області у справі №906/130/17 його правонаступником - Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях (33001, м. Рівне, вул. Петра Могили, 24, ), яке було задоволено ухвалою суду від 24.07.2025.

Ухвалою від 24.07.2025 суд прийняв до розгляду заяву представника позивача від 03.06.2025 про збільшення розміру позовних вимог та постановив здійснювати подальший розгляд справи в межах поданих змін, а саме про стягнення з відповідача 199479,92 грн, з яких: 81006,12 грн - заборгованість за договором зберігання державного майна від 01.02.2016 №3/16, 3235,21 грн - пеня, 96674,90 грн - інфляційні, 18563,69 грн - 3% річних, продовжив строк підготовчого провадження у справі, застосувавши ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відклав підготовче засідання на 27.08.2025.

14.08.2025 до суду через систему "Електронний суд" від представника Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм надійшла заява (додаткові пояснення), згідно якої останній повідомляє суд про те, що Державне агентство рибного господарства України перейменовано на Державне агентство України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм, покликаючись на те, що згідно постанови Кабінету Міністрів України від 02.11.2006 № 1523 був утворений Державний комітет рибного господарства України, який є правонаступником Міністерства аграрної політики з питань рибного господарства, а надалі відповідно до Указу Президента України від 16.04.2011 №484/2011 було утворено Державне агентство рибного господарства України, яке є правонаступником Державного комітету рибного господарства України. У подальшому згідно із постановами Кабінету Міністрів України від 24.05.2021 №539 "Деякі питання розподілу окремих повноважень центральних органів виконавчої влади у сфері меліорації земель" від 06.10.2023 № 1057 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України щодо забезпечення реалізації окремих функцій Міністерства аграрної політики та продовольства і Державного агентства меліорації та рибного господарства" та від 19.01.2024 №57 "Про внесення до деяких актів Кабінету Міністрів України змін щодо перейменування Державного агентства розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм". Також, згідно заяви представник просить суд задовольнити позовну заяву та розглядати справу №906/130/17 за відсутності представника на підставі наявних матеріалів справи.

У зв`язку з перебуванням судді Вельмакіної Т.М. на лікарняному, призначене на 27.08.2025 о 10:00 судове засідання не проводилось, тому суд ухвалою від 03.09.2025 продовжив строк підготовчого провадження у справі, застосувавши ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, призначив підготовче судове засідання на 29.09.2025.

Ухвалою від 29.09.2025 суд змінив назву третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача у справі №906/130/17 з Державного агентства рибного господарства на нову назву - Державне агентство України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм, закрив підготовче провадження та призначив справу №906/130/17 до судового розгляду по суті на 29.10.2025.

Протокольною ухвалою від 29.10.2025 суд оголосив перерву у судовому засіданні до 25.11.2025.

Позивач та треті особи повноважних представників у судове засідання не направили, хоча про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується довідками про доставку електронного листа (т.3, а.с.143-144).

Представник відповідача у судовому засіданні 25.11.2025 висловив заперечення щодо задоволення позовних вимог.

У судовому засіданні 25.11.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення і протокольною ухвалою відклав ухвалення та проголошення рішення на 04.12.2025, про що було повідомлено учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, враховуючи вказівки Верховного Суду, наведені у постанові від 18.06.2018, суд

ВСТАНОВИВ:

Позовні вимоги (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 03.06.2025) обґрунтовано тим, що відповідач з квітня 2016 року по липень 2018 року не виконував зобов`язання щодо внесення плати за користування державним майном за договором зберігання державного майна №3/16 від 01.02.2016 з урахуванням додаткової угоди від 04.02.2016, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість у розмірі 81006,12 грн.

Крім суми основного боргу, позивач заявив до стягнення з відповідача на підставі п.10 додаткової угоди до договору зберігання державного майна 3235,21 грн пені за період з квітня 2016 року по березень 2017 року, на підставі ч.2 ст.625 ЦК України - 18563,69 грн 3% річних та 96674,90 грн інфляційних за період з квітня 2016 року по липень 2018 року.

Позивач у поясненнях від 08.10.2028 (а.с.207-208, т. 2;, а.с. 7-8, т.3) звернув увагу суду на те, що питання недійсності спірного договору розглядалось господарським судом м. Києва у справі №910/23529/17 та 26.04.2018 ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову. У додаткових поясненнях від 14.08.2025 (а.с. 108-112, т.3) позовні вимоги підтримав.

Відповідач у додаткових поясненнях (а.с. 187-188, т2; а.с.61-62, т.3, ) просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що договір зберігання державного майна №3/16 від 01.02.2016 та додаткова угода до нього були вчинені для приховання іншого правочину - договору оренди, а також те, що Фонд державного майна України не надавав дозволу на укладення додаткової угоди до договору зберігання і цей договір укладений позивачем, тоді як останній не мав права на його укладення. Крім того зауважив, що 02.11.2016 між СФГ "Денишівське" та Романівською районною радою було укладено договір оренди тих самих гідроспоруд, тому вважає безпідставним нарахування пені та штрафних санкцій за період, протягом якого в судовому порядку у справі №906/123/18 вирішувалося питання про те, кому належить право власності на спірні гідротехнічні споруди.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, господарський суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, враховуючи наступне.

Відповідно до п.1 спільного наказу Міністерства аграрної політики України та Фонду державного майна України від 06.05.2003 № 126/752 "Про передачу гідротехнічних споруд", до сфери управління Міністерства аграрної політики України передано гідротехнічні споруди, включаючи ставкові рибоводні споруди та пов`язані з ними робочі машини і обладнання, інше майно, яке на момент приватизації не увійшло до статутних фондів господарських товариств.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Державного департаменту рибного господарства Міністерства аграрної політики України від 20.11.2003 № 336, на виконання п. 11 "Положення про порядок передачі об`єктів права державної власності", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.1998 № 1482 "Про передачу об`єктів права державної і комунальної власності" та спільного наказу Фонду державного майна України і Міністерства аграрної політики України за № 126/752 "Про передачу гідротехнічних споруд", затверджено "Акт прийому-передачі гідротехнічних споруд, які не увійшли до статутного фонду СВАТ "Житомирське обласне сільськогосподарське рибоводне підприємство", на баланс державного підприємства "Укрриба" та закріплено зазначене в акті майно за ДП "Укрриба" на праві повного господарського відання (т.1, а.с.17-25).

01.02.2016 між державним підприємством "Укрриба" (поклажодавець, позивач) та Фермерським господарством "Денишівське" (зберігач, відповідач) був укладений договір зберігання державного майна №3/16 (т.1, а.с. 26-34), відповідно до п.1.1 якого поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання згідно з актом приймання-передачі нерухоме державне майно - гідротехнічні споруди рибницьких ставів, які обліковуються на балансі поклажодавця і передані йому на підставі спільного наказу Міністерства аграрної політики України та Фонду державного майна України "Про передачу гідротехнічних споруд" від 6 травня 2003 року № 126/752.

За умовами п.1.2, 1.3 договору об`єктом зберігання є гідротехнічні споруди рибницьких ставів - майно, що перебуває в державній власності відповідно до п. 1.1 договору. Зазначене майно розташоване за адресою: Житомирська область, Романівський район, в межах Соболівської сільської ради.

Згідно з п.2.1 договору, зберігач зобов`язується зберігати майно, яке передано йому поклажодавцем, і повернути його поклажодавцеві у такому стані, в якому воно було прийнято ним на зберігання, з урахуванням змін його природних властивостей.

Зберігач зобов`язаний передавати поклажодавцеві плоди та доходи, які були ним одержані від майна з моменту їх виявлення (п.2.5 договору).

Поклажодавець зобов`язаний передати майно зберігачу в обсязі і кількості, визначеній у акті приймання-передачі (п.3.1 договору).

Пунктами 4.1, 4.3 договору визначено, що при передачі майна зберігачу від поклажодавця, останній готує та надає після підписання договору зберігачу на підписання акт приймання-передачі майна. Акт приймання-передачі майна підписується та засвідчується печатками (у разі наявності) сторонами після підписання договору.

Відповідно до п.5.1 договору, за відповідальне зберігання майна щомісячний розмір плати складає 10 грн, в тому числі ПДВ. Плата за відповідальне зберігання перераховується на розрахунковий рахунок зберігача один раз на рік по закінченню календарного року до 15 січня наступного року на підставі акту виконаних робіт (послуг), який зберігач направляє поклажодавцю до 31 грудня звітного року.

Згідно з п.7.1 договір набуває чинності з дня підписання акту приймання-передачі згідно п. 4.1 Договору і діє до у к л а д е н н я д о г о в о р у о р е н д и.

01.02.2016 між сторонами підписано та скріплено печатками підприємств акт приймання-передачі гідротехнічних споруд, які передаються на зберігання (додаток 1 до договору №3/16 від 01.02.2016) (т.1, а.с.34), за яким позивач передав, а відповідач прийняв на відповідальне зберігання державне нерухоме майно (гідротехнічні споруди ставів), яке розташоване за адресою: Житомирська область, Романівський район в межах Соболівської сільської ради.

Суд також встановив, що 04.02.2016 між сторонами укладено додаткову угоду до договору зберігання державного майна № 3/16 від 01.02.2016 (т.1, а.с.31- 33).

За умовами вказаної додаткової угоди, у зв`язку із заявою зберігача про надання дозволу на користування майном або його частиною, яке передано зберігачеві згідно з актом приймання-передачі (додаток до договору зберігання) сторони вирішили відповідно до ст. 994 ЦКУ поклажодавець надає згоду зберігачеві на користування майном, переданим останньому на зберігання в порядку даної додаткової угоди до договору зберігання, а зберігач засвідчує своєю обізнаністю з усіма властивостями майна та його цільовим призначенням. Зберігач здійснює використання майна відповідно до Правил технічної експлуатації гідротехнічних споруд рибоводних господарств", затверджених наказом Державного департаменту рибного господарства", затверджених наказом Державного департаменту рибного господарства України від 13.01.2004 № 6 та "Виробничої програми", що розроблена зберігачем та погоджена із поклажодавцем і є невід`ємною частиною даної Додаткової угоди до Договору зберігання (п.1 додаткової угоди).

Згідно з п.2 додаткової угоди, сторони домовились про припинення зобов`язання зберігача, встановленого п.2.5 договору зберігання.

Пунктом 3 додаткової угоди визначено, що зберігач зобов`язаний використовувати майно відповідно до його цільового призначення та умов цієї додаткової угоди.

Відповідно до п.8 додаткової угоди, з б е р і г а ч з о б о в ' я з у є т ь с я п р о в о д и т и п л а т у з а к о р и с т у в а н н я д е р ж а в н и м м а й н о м, зазначеним в акті приймання-передачі (додаток до договору зберігання), щомісячно на розрахунковий рахунок поклажодавця не пізніше 14 числа місяця, наступного за звітним.

Ціна за користування державним майном, визначається у протоколі про договірну ціну, який є невід`ємною частиною даної додаткової угоди до договору зберігання і становить на дату підписання додаткової угоди 2500,00 грн. в т.ч. ПДВ (а.с.36).

Розмір щомісячної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць.

Згідно з п.10 додаткової угоди до договору, у разі затримки оплати за використання майна, переданого для зберігання, зберігач сплачує поклажодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

За умовами п.14 ця додаткова угода набирає чинності з дати її підписання і діє до укладання договору оренди державного майна.

Згідно з карткою рахунку позивача за період з 01.02.2016 по 17.01.2017 (т.1, а.с.37) відповідач здійснював плату за користування державним майном 25.02.2016 та 25.03.2016 у загальному розмірі 5000,00 грн за договором зберігання державного майна.

За вказаного, сд враховує, що укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

При цьому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 зроблено правовий висновок про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

Надаючи оцінку обставинам справи, судом також взято до уваги, що рішенням Господарського суду Житомирської області від 11.04.2025 у справі №906/123/18, до розгляду якої ухвалою від 19.11.2018 зупинявся розгляд цієї справи, зокрема визнано незаконними та скасувати рішення сесії Романівської районної ради від 19.04.2016 №96 "Про прийняття у спільну власність територіальних громад району внутрішньогосподарської меліоративної мережі, в тому числі гідроспоруд, та доповнення переліку об`єктів спільної власності територіальних громад району", в частині прийняття у спільну власність територіальних громад сіл і селищ Романівського району гідротехнічних споруд на водних об`єктах с. Вила Соболівської сільської ради Романівського району, скасовано державну реєстрацію права спільної власності територіальних громад сіл і селищ Романівського району на гідротехнічні споруди, які зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: за №214 на комплекс гідроспоруд по вул. Північна, 10 в с. Вила Романівського району; за №214 на гідроспоруду №2 по вул. Річна, 7 в с. Вила Романівського району; за № 214 на гідроспоруду №1 по вул. Центральна, 19 в с. Вила Романівського району.

Розглядаючи справу суд також враховує те, що на час ухвалення рішення судом першої інстанції у даній справі (30.05.2017), згідно ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, мав право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов`язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству, однак вказана норма втратила чинність 15.12.2017. При цьому згідно п.9 ч.1 розділу XI "ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ", зокрема установлено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Водночас судом взято до уваги, що Господарським судом м. Києва розглядалась справа №910/23529/17 за позовом Фермерського господарства "Денишівське" до Державного підприємства "Укрриба" про визнання недійсним договору зберігання державного майна №3/16 від 01.02.2016. Так, рішенням Господарського суду м. Києва від 26.04.2018 у справі №910/23529/17 у задоволенні позову відмовлено. У мотивувальній частині цього рішення суд, надаючи оцінку спірному договору вказав, що договір з урахуванням положень додаткової угоди від 04.02.2016 містить зобов`язання зберігача щодо зберігання майна за плату, а також право зберігача здійснювати користування майном за плату, тому суд дійшов висновку, що укладений між сторонами договір є змішаним договором і містить елементи договору зберігання та договору найму, а також, що до спірного договору підлягають застосуванню положення законодавства про найм (оренду), однак не в силу положень ч.2 ст.235 ЦК України (у зв`язку з його удаваністю), а в силу приписів ч.2 ст.628 ЦК України, у зв`язку з наявністю в змішаному договорі елементів, у тому числі договору найму (оренди) (т.3, а.с.10-16). При цьому суд, констатувавши, що в матеріалах справи відсутні докази надання уповноваженим органом управління згоди на укладення спірного Договору в частині передачі майна в користування, що суперечить положенням Закону України "Про управління об`єктами державної власності", відмовив у задоволенні позову у справі №910/23529/17 саме з тих підстав, що позивачем не доведено факту порушення його прав укладенням спірного Договору, не зазначено, які саме його права порушуються, яким чином і які саме права будуть поновлені у разі задоволення позову; позивачем не доведено того, що відсутність згоди органу управління будь-яким чином порушує його права, як користувача майна та сторони по договору.

За вказаного суд враховує, що згідно з ч.7 ст.75 ГПК України, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.

Водночас суд акцентує, що згідно з ч.1 ст. 316 ГПК України, вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Таким чином, з урахуванням вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 18.06.2018, необхідним є дослідження умов саме додаткової угоди від 04.02.2016 до договору зберігання державного майна №3/16 від 01.02.2016 на наявність ознак удаваного правочину, і у випадку їх наявності, необхідним є встановлення того, який саме правочин насправді вчинено та якими правилами щодо правочину регулюються відносини сторін.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням умов цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 6 Цивільного кодексу України визначає, що сторони в договорі не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тому незалежно від того, як сторони назвали договір, яким встановлені правовідносини, до цих відносин необхідно застосовувати норми чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст.936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Статтею 944 ЦК України встановлено, що зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі.

Згідно з ч.1 ст.946 ЦК України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Відповідно до ч.1 ст.759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною першою статті 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (у чинній на момент укладення додаткової угоди редакції) визначено, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

З визначення поняття договору оренди випливають такі ознаки оренди, як різновиду майнового найму: оренда передбачає передачу майна у користування; таке користування є платним, що забезпечується внесенням орендарем орендодавцеві орендної плати у визначених розмірах; оренда передбачає передачу майна у строкове (тимчасове) користування; майно, що передається в оренду, може використовуватися орендарем виключно для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Правовий аналіз наведених вище норм законодавства свідчить про те, що, договір зберігання укладається без права користування річчю, адже правовою метою такого договору є забезпечення збереження речі та повернення її непошкодженою, оскільки така річ перебуває у володінні зберігача, але не у користуванні. Право користування річчю зберігач може отримати за попередньою згодою поклажодавця, і в такому разі виникають правовідносини найму (якщо користування платне).

Отже, на відміну від договору оренди, який укладається для надання орендареві права оплатного користування майном для здійснення своєї підприємницької діяльності з метою отримання прибутку від використання майна за його цільовим призначенням, договір зберігання майна укладається в інтересах поклажодавця з метою забезпечення схоронності майна у тому вигляді, в якому його було передано на схов і, за загальним правилом, не допускає користування майном зберігачем.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У такій ситуації йдеться про два правочини: один удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою приховує реальний правочин. Отже, воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином.

При цьому, реальний (прихований) правочин може бути дійсним або недійсним. Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, відносини сторін регулюються правилами, що його стосуються. Якщо ж правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд виносить рішення про визнання недійсним цього правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочинів такого типу.

Дослідивши умови додаткової угоди від 04.02.2016 до договору зберігання державного майна № 3/16 від 01.02.2016, суд дійшов висновку, що вказана додаткова угода є удаваним правочином, оскільки вчинена для приховання іншого правочину - договору оренди.

Так, суд встановив, що умовами додаткової угоди до договору зберігання державного майна, передбачено право зберігача на користування майном за плату за цільовим призначенням для здійснення господарської діяльності відповідно до "Правил технічної експлуатації гідротехнічних споруд рибоводних господарств", а також визначена сума оплати за користування державним майном у розмірі 2500,00 грн, яку зберігач зобов`язаний вносити не пізніше 14 числа місяця, наступного за звітним.

Оскільки саме вказаною додатковою угодою до договору зберігання державного майна передбачений обов`язок з оплати за використання державного майна, тому ця додаткова угода по суті є договором оренди державного майна, який сторони назвали додатковою угодою до договору зберігання.

Вказана угода є удаваним правочином, оскільки за своїм правовим змістом фактично є довгостроковим договором оренди державного майна, з огляду на те, що містить усі ознаки договору оренди (передача майна в користування, строковість, оплатність, мета - здійснення господарської діяльності).

З огляду на викладене суд враховує, що відповідно до ст.5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендодавцями, зокрема є Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що є державною власністю, крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України та галузевих академій наук, а також майна, що належить вищим навчальним закладам та/або науковим установам, що надається в оренду науковим паркам та їхнім партнерам.

Також пунктом 1 частини 1 статті 287 ГК України (у чинній на момент укладення додаткової угоди редакції) визначено, що орендодавцями щодо державного та комунального майна є Фонд державного майна України, його регіональні відділення - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке є державною власністю, а також іншого майна у випадках, передбачених законом.

Відповідно до пп.30 п.1 ст.6 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" (у чинній на час укладення додаткової угоди редакції) уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань надають орендодавцям об`єктів державної власності згоду на оренду державного майна і пропозиції щодо умов договору оренди, які мають забезпечувати ефективне використання орендованого майна та здійснення на орендованих підприємствах технічної політики в контексті завдань галузі.

Водночас суд встановив, що пункт 3 спільного наказу Міністерства аграрної політики України та Фонду державного майна від 06.05.2003 №126/752 "Про передачу гідротехнічних споруд", де було визначено, що з дозволу Фонду державного майна України (регіональних відділень) орендодавцем майна, переданого згідно з цим наказом, виступає ДП "Укрриба", скасований на час укладення додаткової угоди згідно з наказом Фонду державного майна України та Міністерства аграрної політики №962/317 від 20.06.2006. З огляду на наведене, правомочності щодо розпорядження об`єктами права державної власності, зокрема передача їх в оренду юридичним особам належать органу, яким у спірних правовідносинах міг бути Фонд державного майна України (регіональне відділення). На вказаному акцентовано і у постанові Верховного Суду від 18.06.2018 у даній справі.

Однак, як свідчать матеріали справи, передача державного майна в користування відбулася на підставі додаткової угоди до договору зберігання державного майна, укладеної без участі Фонду державного майна України (його регіонального відділення) та без його погодження, а у ДП "Укрриба" були відсутні повноваження щодо укладання такої додаткової угоди, тому позивач перевищив свою компетенцію як балансоутримувач майна.

Тобто суд встановив, що при укладенні додаткової угоди до договору зберігання сторонами не додержано вимоги п.1 ч.1 ст.287 ГК України та ст.5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна (у чинних на час укладення додаткової угоди редакціях), якими встановлено, що орендодавцями щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке є державною власністю, а також іншого майна у випадках, передбачених законом є Фонд державного майна України, його регіональні відділення.

Також суд враховує, що згідно з ч.1 ст.10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань, якщо їх нарахування передбачено законодавством; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов`язань; забезпечення виконання зобов`язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об`єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов`язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

Крім того, відповідно до ст.11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" оцінка об`єкта оренди здійснюється за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. Оцінка об`єкта оренди передує укладенню договору оренди.

Водночас у матеріалах справи відсутні докази здійснення відповідної оцінки переданого у користування відповідачу державного майна за договором зберігання державного майна №3/16 від 01.02.2016 з урахуванням додаткової угоди від 04.02.2016.

Так, у п.1.4 договору зберігання державного майна №3/16 від 01.02.2016 вказано лише те, що вартість переданого зберігачу майна визначається на підставі даних бухгалтерського обліку поклажодавця і відображається по кожній одиниці майна із зазначенням найменування та інвентарного номеру в акті приймання-передачі майна, який є невід`ємним додатком до цього договору (т.1, а.с.34). При цьому у додатковій угоді до вказаного договору не вказана вартість зазначеного державного майна.

Також відповідно до ч.1,2 ст.19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об`єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються органами, уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим (для об`єктів, що належать Автономній Республіці Крим), та органами місцевого самоврядування (для об`єктів, що перебувають у комунальній власності) на тих самих методологічних засадах, як і для об`єктів, що перебувають у державній власності.

Згідно з абз.1 п.4 Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №786 від 04.10.1995, орендна плата за цією Методикою розраховується у такій послідовності: визначається розмір річної орендної плати. На основі розміру річної орендної плати встановлюється розмір орендної плати за базовий місяць розрахунку орендної плати - останній місяць, за який визначено індекс інфляції, яка фіксується у договорі оренди. З урахуванням розміру орендної плати за базовий місяць оренди розраховується розмір орендної плати за перший та наступні місяці оренди.

Пунктом 17 вказаної Методики визначено, що у разі коли орендодавцем майна є Фонд державного майна, його регіональне відділення чи представництво, орендна плата спрямовується:

- за цілісні майнові комплекси державних підприємств - до державного бюджету;

- за нерухоме майно державних підприємств, установ, організацій (крім підприємств, установ та організацій галузі кінематографії, що належать до сфери управління Мінкультури, - на період до 31 грудня 2016 р.) - 70 відсотків орендної плати до державного бюджету, 30 відсотків державному підприємству, організації, на балансі яких перебуває це майно;

- за майно, що не ввійшло до статутного фонду господарського товариства, створеного у процесі приватизації (корпоратизації), - до державного бюджету. Якщо господарське товариство, створене у процесі приватизації (корпоратизації), утримує об`єкти житлового фонду, що не ввійшли до його статутного фонду, - 70 відсотків орендної плати до державного бюджету, 30 відсотків господарському товариству.

Водночас умови п.8 додаткової угоди не відповідають нормам Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №786 від 04.10.1995.

Суд встановив, що у вказаній додатковій угоді відсутні, передбачені ч.1 ст.10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", такі істотні умови договору оренди як вартість майна з урахуванням її індексації та орендна плата з урахуванням її індексації.

Вищевказане, крім іншого, унеможливлює взагалі як здійснення судом перевірки обгрунтованості заявлених до стягнення сум, так і їх стягнення у визначеному позивачем порядку.

Отже, з вищенаведеного вбачається, що спеціальну процедуру передачі майна, переданого Державним підприємством "Укрриба" в довгострокове платне користування Фермерському господарству "Денишівське" не було дотримано.

За вказаного суд враховує, що згідно з ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч.1 та 2 ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (статті 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо (постанова Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 лютого 2024).

Встановлена частинами першою, другою статті 228 ЦК України нікчемність правочину, який був спрямований на незаконне заволодіння майном фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади слід розуміти широко, включаючи до заволодіння і незаконне користування таким майном. Такого висновку Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду дійшов з огляду на висновок Великої Палати Верховного Суду про те, що сторони не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору (справедливість, добросовісність, розумність); домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин всупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 910/12876/19).

За таких обставин, оскільки спірна додаткова угода від 04.02.2016 до договору зберігання державного майна №3/16 від 01.02.2016 укладена без дотримання вищевказаних вимог законодавства, тобто без дотримання спеціальної процедури передачі майна в довгострокове платне користування, суд дійшов висновку, що вона спрямована зокрема на використання всупереч закону державної власності і на незаконне заволодіння безпосередньо балансоутримувачем коштами у вигляді плати за користування переданим майном, тому вона порушує публічний порядок та згідно з частинами першою та другою статті 228 ЦК України є нікчемною. Відповідно правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 199479,92 грн, з яких: 8006,12 грн - заборгованість за договором зберігання державного майна від 01.02.2016 № 3/16, 3235,21 грн - пеня, 96674,90 грн - інфляційні, 18563,69 грн - 3% річних, відсутні.

Згідно зі ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами статей 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вище викладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог.

З огляду на відмову у задоволенні позову, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 2, 73-79, 86, 123, 129, 233, 236-238, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено: 17.12.25

Суддя Вельмакіна Т.М.

1 - у справу;

- учасникам справи - через систему "Електронний суд".