ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/13963/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кібенко О.Р. - головуючий, Бакуліна С.В., Студенець В.І.,

за участю секретаря судового засідання - Янковського В.А.,

учасника справи - ОСОБА_1

представників учасників справи:

ОСОБА_1 - ОСОБА_5,

Релігійної організації "Релігійна громада парафії на честь Успіння Пресвятої Богородиці Чернівецької Єпархії Православної Церкви України с. Михальча Сторожинецького району Чернівецької області" - Йосипенко С.Т.,

Управління культури Чернівецької обласної державної адміністрації - не з`явився,

Чернівецької обласної державної адміністрації - не з`явився

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.07.2025 (колегія суддів: Коротун О.М., Майданевич А.Г., Сулім В.В.)

у справі за позовом ОСОБА_1

до відповідачів:

1) Релігійної організації "Релігійна громада парафії на честь Успіння Пресвятої Богородиці Чернівецької Єпархії Православної Церкви України с. Михальча Сторожинецького району Чернівецької області" (далі - Релігійна громада ПЦУ)

2) Управління культури Чернівецької обласної державної адміністрації (далі - Управління)

3) Чернівецької обласної державної адміністрації (далі - Чернівецька ОДА)

про визнання рішення загальних зборів членів релігійної організації, нової редакції статуту недійсними, зобов`язання державного реєстратора вчинити певні дії, визнання незаконним та скасування розпорядження.

СУТЬ СПОРУ

1. 10.02.2019 у приміщенні адміністративного будинку с. Михальча під головуванням сільського голови відбулися загальні збори, які вирішили змінити канонічну підлеглість і підпорядкувати релігійну громаду храму с. Михальча Православній Церкві України.

2. ОСОБА_1 , який є членом релігійної організації, звернувся до господарського суду з позовом про визнання рішення загальних зборів членів та нової редакції статуту релігійної організації недійсними, зобов`язання державного реєстратора вчинити певні дії, визнання незаконним та скасування розпорядження Чернівецької ОДА.

3. Позивач стверджував, що рішення загальних зборів ухвалені незаконно, у спосіб, який не передбачений Законом "Про свободу совісті та релігійні організації" та статутом релігійної організації, а саме, що збори скликані не настоятелем, участь у зборах прийняли не члени релігійної громади, за відсутності кворуму, без урахування того факту, що дійсні члени релігійної громади цього ж дня провели інші парафіяльні збори, на яких було прийнято рішення про залишення в підлеглості Української Православної Церкви.

4. Господарський суд першої інстанції позов задовольнив частково, а саме визнав недійсними рішення загальних зборів членів релігійної організації та статут, прийнятий на підставі такого рішення. Апеляційний господарський суд це рішення в частині задоволення позову скасував, відмовивши в задоволенні позову повністю.

5. ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову суду апеляційної інстанції.

6. Перед Верховним Судом у цій справі постало питання щодо порядку визначення членства осіб у релігійній громаді та порядку скликання і проведення її загальних зборів.

7. Верховний Суд відмовив у задоволенні касаційної скарги, виходячи з таких мотивів.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

8. 09.10.1991 виконавчий комітет Чернівецької обласної ради прийняв рішення №270 про реєстрацію статуту Релігійної організації Української православної Свято-Успенської Церкви с. Михальча Сторожинецького району Чернівецької області (далі - Релігійна організація УПЦ).

9. 09.10.1991 зареєстровано статут Релігійної організації УПЦ, яким визначено порядок діяльності цієї релігійної громади (далі - Статут).

10. Згідно пунктами 1-4 Статуту Свято-Успенська Парафія є релігійне об`єднання (релігійна спілка), первинний структурний підрозділ Української Православної Церкви, який безпосередньо входить до складу Чернівецької Єпархії.

11. Парафія створюється за бажанням віруючих з благословення Єпархіального архієрея.

12. Парафія об`єднує громадян православного віросповідання, для сумісного здійснення права на свободу сповідання та поширення православної віри, а також піклування про релігійно-моральне виховання. З цією метою на парафії здійснюються: - богослужіння, обряди, ходи та церемонії; - поширення релігійних переконань безпосередньо або через засоби масової інформації, в т.ч. власні; - місіонерська діяльність; - справи милосердя та добродійності, релігійна освіта, навчання і виховання; - інша діяльність, що відповідає правилам і традиціям Української Православної Церкви.

13. Парафія здійснює свою діяльність при дотриманні діючого законодавства, Статуту Української Православної Церкви, Статуту Чернівецької єпархії, а також цього статуту.

14. Згідно пунктами 8, 9 Статуту органами парафіяльного управління є: Парафіяльні збори, очолювані настоятелем, та Парафіяльна рада, підзвітна настоятелю.

15. Парафіяльні збори складаються з православних віруючих, кліриків та мирян, які досягли 18-річного віку, визначають обов`язковість Статуту Української Православної Церкви, регулярно відвідують богослужіння та сповідь, перебувають у канонічному послухові настоятелю і не перебувають під забороною чи церковним судом, що забороняє повноцінну участь у богослужбовому житті.

16. Згідно з пунктами 9, 38 Статуту відповідача парафіяльні збори скликаються настоятелем, Парафіяльною радою (або за благословенням архієрея благочинним) не рідше одного разу на рік. Зміни та доповнення цього Статуту, а також виправлення або доповнення до договору про використання приміщень можуть вноситися парафією виключно зі згоди єпархіального архієрея.

17. ОСОБА_1 з 19.03.2000 до тепер є членом цієї релігійної організації, що підтверджується наявними у справі копіями його особистого "прошенія" від 19.03.2000, протоколом засідання парафіяльних зборів Свято-Успенської Церкви с. Михальча Сторожинецького району Чернівецької області від 19.03.2000 та не оспорюється сторонами.

18. 10.02.2019 у приміщенні адміністративного будинку с. Михальча під головуванням сільського голови Шевчука З.І. були проведені загальні збори, на порядок денний яких було винесено такі питання:

1) ідентифікацію зареєстрованих присутніх та статус загальних зборів Релігійної організації УПЦ;

2) затвердження порядку денного загальних зборів Релігійної організації УПЦ;

3) регламент загальних зборів Релігійної організації УПЦ;

4) визначення повноважності загальних зборів Релігійної організації УПЦ;

5) припинення повноважень керівника, Парафіяльної ради Релігійної організації УПЦ та заборону вчиняти дії від її імені;

6) обрання голови та секретаря загальних зборів членів Релігійної організації УПЦ;

7) обрання лічильної комісії загальних зборів членів Релігійної організації УПЦ;

8) зміну підлеглості у канонічних та організаційних питаннях Релігійної організації УПЦ;

9) внесення змін та прийняття статуту Релігійної організації УПЦ шляхом викладення його в новій редакції;

10) переобрання керівних органів Релігійної організації УПЦ;

11) визначення осіб, уповноважених підписати заяву до Чернівецької обласної державної адміністрації та уповноважених подати заяву про реєстрацію статуту Релігійної громади і статут Релігійної організації УПЦ, а також здійснення реєстраційні дії у державного реєстратора;

12) затвердження протоколів засідання лічильної комісії.

19. За результатом проведення вищевказаних зборів прийнято рішення про припинення повноважень настоятеля ОСОБА_2 та повноважень Парафіяльної ради, обрано керівний орган в складі голови Парафіяльної ради - Москаля В.М. , змінено підлеглість у канонічних та організаційних питаннях Релігійної організації УПЦ та перехід до релігійного об`єднання - Православної Церкви України (далі - ПЦУ) під канонічне підпорядкування Управління Чернівецької Єпархії Української Православної Церкви (ПЦУ), зміну назви релігійної організації на Релігійна громада парафії на честь Успіння Пресвятої Богородиці Чернівецької Єпархії Православної Церкви України с. Михальча Сторожинецького району Чернівецької області, зміну та прийняття статуту релігійної організації в новій редакції.

20. Відповідні рішення загальних зборів членів релігійної організації оформлені протоколом №1/19 від 10.02.2019.

21. З протоколу загальних зборів №1/19 від 10.02.2019 вбачається, що збори були скликані не настоятелем, Парафіяльною радою (або за благословенням архієрея благочинним), а сільським головою Шевчуком З.І .

22. За своїм змістом ухвалені 10.02.2019 рішення загальних зборів Релігійної громади ПЦУ стосуються зміни підлеглості у канонічних та організаційних питаннях діючому в Україні релігійному центру та внесення відповідних змін або доповнень до статуту.

23. Згідно з цим протоколом за прийняті рішення проголосували 243 особи із 247 присутніх (4 особи не голосували).

24. 10.05.2019 Чернівецька ОДА прийняла розпорядження №452-р "Про реєстрацію статуту релігійної організації".

25. 11.05.2019 державний реєстратор Управління в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР) вніс зміни до установчих документів, зокрема, щодо найменування, органу управління, керівника та підписантів релігійної організації.

26. Ці обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи протоколами №1 від 10.02.2019, №1/19 від 10.02.2019, статутом Релігійної організації ПЦУ у новій редакції, розпорядженням Чернівецької ОДА №452-р від 10.05.2019, витягом з ЄДР станом на 11.03.2019.

Короткий зміст позовних вимог

27. ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до Релігійної організації ПЦУ, Управління та Чернівецької ОДА про:

- визнання недійсним рішення загальних зборів членів Релігійної організації УПЦ, оформленого протоколом від 10.02.2019 №1/19;

- визнання недійсним та скасування статуту у новій редакції Релігійної організації ПЦУ та зобов`язання державного реєстратора Управління привести відомості про Релігійну організацію УПЦ, які містяться в ЄДР, у відповідність до відомостей статуту Релігійної організації УПЦ, у попередній редакції;

- визнання незаконним та скасування розпорядження Чернівецької ОДА від 10.05.2019 №452-р "Про реєстрацію статуту релігійної організації" в новій редакції з новою юридичною назвою релігійної організації.

28. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що:

- рішення загальних зборів ухвалені незаконно, у спосіб який не передбачений Законом "Про свободу совісті та релігійні організації", статутом релігійної організації, а саме збори скликані не настоятелем, участь у зборах прийняли не члени релігійної громади, за відсутності кворуму, без урахування того факту, що члени релігійної громади цього ж дня провели парафіяльні збори, на яких було прийнято рішення про залишення в юрисдикції УПЦ;

- рішення про зміну підлеглості релігійної організації та внесення відповідних змін та доповнень до її статуту грубо порушують його права як члена релігійної організації на управління цією організацією під час вирішення питання про визначення її канонічної та організаційної підлеглості, оскільки ухвалені органом, який не був наділений відповідними повноваженнями, зумовило також втручання у його права на свободу віросповідання.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

29. Господарський суд міста Києва рішенням від 02.11.2022 позов задовольнив частково: визнав недійсними рішення загальних зборів членів Релігійної організації УПЦ, які оформлені протоколом від 10.02.2019 №1/19; визнав недійсним статут Релігійної організації ПЦУ, прийнятий рішенням загальних зборів членів релігійної організації, оформлений протоколом від 10.02.2019 №1/19, зареєстрований розпорядженням Чернівецької ОДА від 10.05.2019 №452-р; стягнув з Релігійної організації ПЦУ на користь ОСОБА_1 4 540,00 грн витрат з оплати судового збору; в іншій частині вимог відмовив.

30. Північний апеляційний господарський суд постановою від 24.04.2023 рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2022 скасував та залишив позов ОСОБА_1 без розгляду.

31. Залишаючи позов без розгляду, суд апеляційної інстанції виходив з того, що:

- позовна вимога до Чернівецької ОДА про визнання недійсним розпорядження про реєстрацію статуту релігійної організації в новій редакції не є такою, що пов`язана із іншими позовними вимогами, заявленими до Релігійної організації ПЦУ, та не спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною;

- визнання недійсним розпорядження про реєстрацію статуту релігійної організації в новій редакції відповідно до позиції Верховного Суду не є ефективним способом захисту прав та інтересів релігійної організації та/або її членів;

- позовна вимога, заявлена до Релігійної організації ПЦУ є належним способом захисту позивача, в свою чергу заявлення позовної вимоги до ОДА є безпідставним та спрямованим на зміну підсудності цієї справи;

- позовна вимога, заявлена до Чернівецької ОДА, не пов`язана ані підставами виникнення, ані поданими доказами із вимогою до Релігійної організації ПЦУ, не є похідною від основної вимоги, заявленою до Релігійної організації ПЦУ;

- позивач порушив правила об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи.

32. Верховний Суд постановою від 23.08.2023 постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2023 у справі №910/13963/21 скасував, справу направив для продовження розгляду до Північного апеляційного господарського суду.

33. Верховний Суд виходив з такого:

- суд першої інстанції ні на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі, ні у підготовчому провадження не виявив порушення позивачем правил об`єднання позовних вимог, а розглянув заявлені ним позовні вимоги, за результатами чого ухвалив відповідне судове рішення; відповідних клопотань (про роз`єднання позовних вимог, залишення позову без розгляду) учасники справи не заявляли;

- залишаючи позов без розгляду, суд апеляційної інстанції хоч і зазначив, що із залученням до кола відповідачів у цій справі Чернівецької ОДА позивач відповідно до ч.5 ст.30 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) змінив підсудність цієї справи, проте не посилався на порушення правил об`єднання позовних вимог, які визначені нормами частин 4 та 5 ст.173 ГПК, а виходив з того, що позовна вимога до Чернівецької ОДА про визнання недійсним розпорядження про реєстрацію статуту релігійної організації в новій редакції не є такою, що пов`язана ані підставами виникнення, ані поданими доказами із іншими позовними вимогами, заявленими до Релігійної організації ПЦУ та не спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною; Верховний Суд вважає такі висновки помилковими;

- обґрунтовуючи заявлену до Чернівецької ОДА позовну вимогу про визнання незаконним та скасування розпорядження від 10.05.2019 №452-р "Про реєстрацію статуту релігійної організації" в новій редакції з новою юридичною назвою релігійної організації, позивач посилається на незаконність оскаржуваного рішення релігійної громади та нової редакції статуту; позовна вимога позивача до Чернівецької ОДА є похідною вимогою від вимог про визнання недійсним рішення загальних зборів членів релігійної організації та визнання недійсним та скасування статуту у новій редакції релігійної організації; у позові міститься обґрунтування такої вимоги стосовно порушення прав та інтересів позивача;

- помилковими є висновки суду апеляційної інстанції про необґрунтоване об`єднання позовних вимог у цій справі;

- оскаржувана постанова не містить також й висновків стосовно того, що (1) подання позову з порушенням, як вважав апеляційний суд, правил об`єднання позовних вимог та/або (2) необґрунтоване об`єднання позовних вимог (заявлення вимоги до Чернівецької ОДА) з метою зміни підсудності справи суд вважає зловживанням процесуальними правами, та що саме це дало йому право відповідно до ГПК залишити такий позов без розгляду;

- Релігійна організація ПЦУ оскаржувала рішення суду першої інстанції лише в частині задоволених позовних вимог, та просила скасувати в цій частині судове рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю; апеляційна скарга не містила ані доводів щодо порушення ст.226 ГПК, ані доводів щодо порушення ст.173 ГПК, ані вимог про скасування рішення суду в цілому та залишення позову без розгляду, що свідчить про вихід суду апеляційної інстанції за межі доводів та вимог апеляційної скарги, яке є самостійною підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції, оскільки суд не розглянув доводи та вимоги апеляційної скарги.

34. Північний апеляційний господарський суд постановою від 02.07.2025 рішення Господарського суду міста Києва 02.11.2022 в частині задоволення позову скасував, відмовивши в задоволенні позову повністю.

35. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована, зокрема, таким:

- статутом Релігійної організації ПЦУ не встановлено будь-якого врегульованого порядку та чітких критеріїв щодо прийняття членів у релігійну громаду, а також порядку їх обліку та ведення реєстру, які б дали можливість чітко ідентифікувати реальну кількість членів релігійної громади; не визначено такого порядку і Законом "Про свободу совісті та релігійні організації";

- обґрунтованим є посилання Релігійної організації ПЦУ на п.54 постанови Верховного Суду від 10.07.2024 у справі №902/1283/21 щодо безпідставного ототожнення членства у релігійній громаді та членства у вищому органі управління парафії Парафіальних зборів; ані законодавство України, ані статут релігійної громади не містить поняття фіксованого членства в релігійній громаді, не містить визначену процедуру прийняття до членів релігійної громади;

- суд апеляційної інстанції враховує сталу судову практику Верховного Суду, зокрема, у справах: №727/5571/19, №906/820/22, №902/1283/21, №902/1043/21;

- суд першої інстанції у порушення положень ст.14 ГПК вийшов за межі позовних вимог, оскільки, як правильно вказав скаржник, позивач не зазначав у позовній заяві підставу позову - відсутність кворуму на оскаржуваних зборах у позовній заяві, тоді як суд першої інстанції фактично задовольнив позов саме з цієї підстави; доводи про помилковість висновків суду першої інстанції щодо відсутності кворуму - є обґрунтованими, оскільки, по-перше, ці обставини не були визначені підставами позову, по-друге, з урахуванням того, що ані Закон, ані статут не визначає порядку вступу, прийняття до складу членів релігійної громади та обліку членів парафіяльної ради; висновок про відсутність кворуму у цьому випадку - є необґрунтованим;

- суд апеляційної інстанції відхиляє доводи позивача з посиланням на інший протокол №1 парафіяльних зборів Свято-Успенської Церкви с. Михальча Сторожинецького району Чернівецької області від 10.02.2019, скликаних настоятелем, відповідно до якого, того ж дня за участі 284 осіб, було ухвалене одноголосне рішення загальних зборів релігійної громади: не змінювати її канонічну та організаційну підлеглість; оскільки цей протокол не входить до предмету доказування у цій справі, виходячи із підстав та предмету позову і не може бути підставою для задоволення позову про визнання недійсним іншого (спірного) рішення загальних зборів членів Релігійної організації УПЦ, оформленого протоколом від 10.02.2019 №1/19; доводи Релігійної організації ПЦУ про порушення процесуального порядку подання вказаних доказів позивачем до суду першої інстанції не розглядаються з урахуванням наведеної підстави для відмови в позові, виходячи із предмету та підстав позову;

- суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції про порушення порядку прийняття рішення про зміну канонічної підлеглості; відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним рішення загальних зборів членів Релігійної організації УПЦ, оформленого протоколом від 10.02.2019 №1/19; рішення суду першої інстанції в цій частині є необґрунтованим; оскільки решта задоволених позовних вимог є похідними, рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог - також підлягає скасуванню, а апеляційна скарга задоволенню.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу, інших заяв учасників справи

36. 22.07.2025 ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.07.2025, в якій просить її скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

37. Верховний Суд ухвалою від 21.08.2025 залишив касаційну скаргу без руху на підставі ч.2 ст.292 ГПК, як таку, що оформлена з порушенням вимог п.5 ч.2, ч.3, п.2 ч.4 ст.290 ГПК. 08.09.2025 до Верховного Суду надійшла заява про усунення недоліків касаційної скарги (подана 28.08.2025 засобами поштового зв`язку) з урахуванням вимог ухвали Верховного Суду від 21.08.2025, до якої скаржник додав, зокрема, нову редакції касаційної скарги.

38. ОСОБА_1 у новій редакції касаційної скарги посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 ч.2 ст.287 ГПК та, зокрема, зазначає, що суд апеляційної інстанції застосував норму права, а саме статті 8 та 14 Закону "Про свободу совісті та релігійні організації", без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, який викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі №906/1330/21 (п.8.47).

39. Також скаржник посилається на інші висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 22.08.2023 у цій справі (№910/13963/21), від 24.04.2023 у справі №916/1522/22, від 04.04.2023 у справі №911/1757/21, від 30.03.2023 у справі №910/4501/22, від 19.12.2022 у справі №921/318/22, від 31.10.2020 у справі №922/1359/19, від 12.02.2019 у справі №911/414/18 (щодо підстав позову, фактичних обставин та доказів); від 01.09.2023 у справі №909/1154/21 (щодо підстав недійсності рішень загальних зборів учасників господарського товариства, порушених прав/інтересів учасника, способу захисту); від 06.04.2021 у справі №910/10011/19 (щодо повноважень приймати нову редакцію статуту); від 12.07.2019 у справі №910/16436/18, від 22.07.2019 у справі №910/16407/18, від 05.09.2019 у справі №910/16404/18 від 24.10.2019 у справі №910/16413/18 (щодо надання об`єктивної оцінки наявності порушеного права чи інтересу, обраному способу захисту); від 04.08.2020 у справі №916/3416/19.

40. 13.10.2025 надійшов відзив Релігійної громади ПЦУ, в якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

41. У відзиві зазначає, зокрема, таке:

- ОСОБА_1 підставу задоволення апеляційної скарги Релігійної громади ПЦУ (порушення Господарським судом міста Києва ст.14 ГПК) в касаційному порядку, як це передбачено ч.2 ст.287 ГПК, не оскаржує;

- позивач у касаційній скарзі не оскаржує основної та єдиної підстави, з якої апеляційна скарга Релігійної громади ПЦУ була задоволена Північним апеляційним господарським судом в постанові від 02.07.2025;

- постанова суду апеляційної інстанції оскаржується ОСОБА_1 лише з підстав неправильного застосування ст.8 і ст.14 Закону "Про свободу совісті та релігійні організації", а саме без врахування висновку щодо їх застосування, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі №906/1330/21; про неправильне застосування будь-якої іншої норми матеріального права або порушення норми процесуального права під час ухвалення оскаржуваної постанови ОСОБА_1 в своїй касаційній скарзі не зазначає;

- ані позивач, ані Релігійна громада ПЦУ не оскаржували висновок суду першої інстанції про те, що учасники загальних зборів, які вирішили змінити підлеглість з УПЦ до ПЦУ на загальних зборах 10.02.2019, які оформлені протоколом №1/19 від 10.02.2019 були членами релігійної громади; враховуючи межі апеляційного перегляду, Північний апеляційний господарський суд не повинен був аналізувати питання членства у осіб, які вирішили змінити підлеглість з УПЦ до ПЦУ;

- суд апеляційної інстанції питання членства у осіб, які ухвалили рішення змінити підлеглості на загальних зборах 10.02.2019, аналізував побіжно і цей аналіз був радше obiter dictum, ніж підстава, з якої суд задовольнив апеляційну скаргу;

- статутом Релігійної організації УПЦ в редакції станом на 10.02.2019 не передбачено фіксованого членства у релігійній громаді, а також не встановлено будь-якого врегульованого порядку та чітких критеріїв щодо прийняття членів у релігійну громаду, а також порядку їх обліку та ведення реєстру, які б дали можливість чітко ідентифікувати реальну кількість членів релігійної громади; скаржник, по-перше, повинен був би оскаржувати в апеляційному порядку висновок суду першої інстанції щодо встановлення членства у осіб, які брали участь у оскаржуваних загальних зборах та, по-друге, доводити, що учасники загальних зборів релігійної громади, які ухвалили рішення змінити підлеглість з УПЦ, до ПЦУ 10.02.2019, не відповідали об`єктивним критеріям, тобто, що такі особи не досягли передбаченого статутом вікового цензу та/або не проживали у місцевості, де діє релігійна громада, чого позивач не зробив;

- навіть з точки зору правового висновку Великої Палати Верховного Суду, сформованого у пунктах 8.71, 8.78 і 8.80 постанови від 03.04.2024 у справі №906/1330/21, жодного неправильного застосування ст.8 і ст.14 Закону "Про свободу совісті та релігійні організації" суд апеляційної інстанції не допустив.

Надходження касаційної скарги на розгляд Верховного Суду

42. Верховний Суд ухвалою від 29.09.2025 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , розгляд касаційної скарги призначив у відкритому судовому засіданні на 12.11.2025.

43. Верховний Суд у судовому засіданні 12.11.2025 оголосив перерву до 10.12.2025.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Щодо членства у релігійній громаді та порядку скликання і проведення її загальних зборів

44. Позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, зокрема, тим, що рішення загальних зборів ухвалені незаконно, оскільки збори скликані не настоятелем, участь у зборах прийняли не члени релігійної громади. Посилався на те, що члени релігійної громади цього ж дня провели парафіяльні збори, на яких було прийнято рішення про залишення в юрисдикції УПЦ.

45. Суд апеляційної інстанції оскаржуваною постановою скасував рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про (І) визнання недійсними рішень загальних зборів членів Релігійної організації УПЦ та (ІІ) визнання недійсним статуту Релігійної організації ПЦУ, прийнятого такими рішеннями загальних зборів.

46. Ухвалюючи своє рішення суд апеляційної інстанції керувався тим, що (І) суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач не зазначав у позовній заяві підставою позову відсутність кворуму на оскаржуваних зборах, тоді як суд першої інстанції задовольнив позов саме з цієї підстави; (ІІ) статутом релігійної організації і Законом "Про свободу совісті та релігійні організації" не встановлено будь-якого врегульованого порядку та чітких критеріїв щодо прийняття членів у релігійну громаду, а також порядку їх обліку та ведення реєстру, які б дали можливість чітко ідентифікувати реальну кількість членів релігійної громади; не визначено такого порядку.

47. У свою чергу скаржник, зокрема, зазначає, що суд апеляційної інстанції застосував норми права, а саме статті 8 та 14 Закону "Про свободу совісті та релігійні організації", без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, який викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі №906/1330/21.

48. Стверджує, що збори були проведені за ініціативи голови сільської ради, натомість ініціативна група повинна складатися саме з членів релігійної громади; учасники, які приймали участь у таких зборах не являлися членами релігійної громади на час скликання зборів та ідентифікували себе як громадяни та жителі с. Михальча; саме по собі проживання на території населеного пункту не дає підстави бути членом релігійної громади; громадяни, які приймали участь у зборах самі себе включили у члени релігійної громади і самі за таке включення проголосували, інших членів громади на цих зборах не було; списки віруючих веде настоятель; ті збори, які були проведені релігійною громадою-юридичною особою саме 10.02.2019 під головуванням настоятеля, є легітимними.

49. Верховний Суд доводи скаржника відхиляє, керуючись такими мотивами.

50. Відповідно до ст.8 Закону "Про свободу совісті та релігійні організації" (в редакції, чинній на дату проведення спірних зборів) релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того самого культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб.

51. Членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади. Релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом (положенням).

52. Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами.

53. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади.

54. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення.

55. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту підлягає реєстрації в порядку, встановленому ст.14 цього Закону.

56. Зміна підлеглості релігійної громади не впливає на зміст права власності та інших речових прав такої релігійної громади, крім випадку, встановленого ст.18 цього Закону.

57. Частина громади, не згідна з рішенням про зміну підлеглості, має право утворити нову релігійну громаду і укласти договір про порядок користування культовою будівлею і майном з їхнім власником (користувачем).

58. Повідомлення державних органів про утворення релігійної громади не є обов`язковим.

59. Згідно пунктами 8, 9 Статуту органами парафіяльного управління є: Парафіяльні збори, очолювані настоятелем, та Парафіяльна рада, підзвітна настоятелю.

60. Парафіяльні збори складаються з православних віруючих, кліриків та мирян, які досягли 18-річного віку, визначають обов`язковість Статуту Української Православної Церкви, регулярно відвідують богослужіння та сповідь, перебувають у канонічному послухові настоятелю і не перебувають під забороною чи церковним судом, що забороняє повноцінну участь у богослужбовому житті.

61. Згідно з пунктами 9, 38 Статуту відповідача парафіяльні збори скликаються настоятелем, Парафіяльною радою (або за благословенням архієрея благочинним) не рідше одного разу на рік. Зміни та доповнення цього Статуту, а також виправлення або доповнення до договору про використання приміщень можуть вноситися парафією виключно зі згоди єпархіального архієрея.

62. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.04.2024 у справі №906/1330/21 сформувала таку правову позицію:

"8.26. Тобто насамперед релігійна громада є об`єднанням з метою спільного задоволення релігійних потреб. Як об`єднання громада користується автономією, яка покликана забезпечувати її членам право вирішувати питання організації.

8.27. У контексті визнаного державою права на вільну зміну релігійною громадою підлеглості у канонічних і організаційних питаннях ідеться про те, що встановлений державою механізм реалізації цього права (шляхом ухвалення рішення загальними зборами) не може бути знівельований встановленням вимог, які фактично унеможливлюють реалізацію самого цього права, навіть якщо ці вимоги відповідають ієрархічній та інституційній структурі релігійної організації.

8.28. Тобто йдеться про те, щоб поставити дійсність рішення релігійної громади про зміну підлеглості в канонічних і організаційних питаннях та визнання державою цього рішення в залежність від умови обов`язкового схвалення (згоди) ієрарха релігійної організації, з-під підлеглості якій громада має намір вийти і яка вочевидь такому її рішенню опирається.

8.31. Однак прийняття такого підходу робить неможливим реалізацію визнаного державою права на вільну зміну релігійною громадою підлеглості в канонічних і організаційних питаннях, а саме право - ілюзорним.

8.32. Зміна підлеглості в канонічних питаннях таким чином стає неможливою без санкції ієрарха церкви, з підлеглості якій має намір вийти релігійна громада. Якби держава законодавчо закріпила цей порядок або суди, застосовуючи Закон, визнавали б обов`язковість такої санкції ієрарха для того, аби зміна підлеглості в канонічних питаннях визнавалась державою, то мала б місце ситуація, у якій держава поставила б визнання релігійної громади в залежність від волі визнаної церковної влади, яка вочевидь такому визнанню громади опирається (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "Metropolitan Church of Bessarabia and others v. Moldova", заява №45701/99, § 123), що свідчило б про недотримання нею обов`язку бути нейтральною та неупередженою у відносинах з різноманітними релігіями, конфесіями та переконаннями.

8.33. У цьому висновку Велика Палата Верховного Суду також ураховує, що законодавець у частині восьмій статті 8 Закону закріпив правило, спрямоване на захист права на свободу віросповідання частини громади, яка не згідна з рішенням про зміну підлеглості: вона має право утворити нову релігійну громаду і укласти договір про порядок користування культовою будівлею і майном з їхнім власником (користувачем)".

63. Відтак Велика Палата Верховного Суду виснувала, що не можна ставити реалізацію визнаного державою права на вільну зміну релігійною громадою підлеглості в канонічних і організаційних питаннях у залежність від умови обов`язкового схвалення (згоди) ієрарха релігійної організації, з-під підлеглості якій громада має намір вийти і яка вочевидь такому її рішенню опирається.

64. Також, Верховний Суд звертає увагу, що з урахуванням положень Статуту та ст.8 Закону "Про свободу совісті та релігійні організації" не можна ототожнювати членство у релігійній громаді та членство в органі управління - Парафіяльних зборах (які очолює настоятель, який, в свою чергу, як правило опонує виходу громади з-під його підлеглості). До подібного висновку дійшов суд апеляційної інстанції у цій справі.

65. Натомість суд першої інстанції помилково зазначив, що статутний орган управління релігійної громади відповідача "парафіяльні збори" є відповідником визначеного Законом органу управління релігійної громади "загальні збори релігійної громади".

66. Також Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що ані законодавство України, ані Статут не містить поняття фіксованого членства в релігійній громаді, не містить визначену процедуру прийняття до членів релігійної громади, а також порядку обліку та ведення реєстру членів релігійної громади.

67. Позивач не надав доказів, на підставі яких можна виснувати, що жителі села, які прийшли на спірні збори та прийняли рішення про зміну канонічного підпорядкування, не є членами релігійної громади.

68. Верховний Суд відхиляє твердження скаржника, що суд не дослідив та не здобув при розгляді справи доказу, що особи, які безпідставно взяли участь у голосуванні не мали жодного юридичного права не будучи членами релігійної громади діяти від імені членів такої громади-юридичної особи та приймати від імені юридичної особи будь які рішення.

69. Так, відповідно до частин 3, 4 ст.13 ГПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

70. Статтею 74 ГПК встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.3). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (ч.4).

71. Отже саме позивач повинен доводити у передбаченому процесуальним законом порядку обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, у цьому випадку - щодо відсутності в осіб, які брали участь у спірних зборах, статусу членів релігійної громади.

72. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.04.2024 у справі №906/1330/21 також зазначила таке:

"8.52. Наведене вище дає підстави для висновку про те, що релігійна громада може не збігатися з межами певного населеного пункту. Однак, попри те, що Скаржник частково підставно звертає увагу суду касаційної інстанції на нетотожність понять "релігійна громада" та "територіальна громада" (підпункт 4.6), територіальному критерію все ж має надаватися певне значення й у питанні членства в релігійній громаді з огляду на законодавче визначення поняття релігійної громади як місцевої релігійної організації, а також з огляду на поширений критерій для визначення членства у релігійній громаді - регулярне відвідування богослужінь, що також є критерієм членства в релігійній громаді у цій справі за встановленими судами обставинами (пункт 7.5 цієї постанови).

…

8.56. Отже, беручи до уваги наведені вище положення Закону, традиції релігії, до якої належить релігійна організація у цій справі, Велика Палата Верховного Суду враховує зв`язок церковної організації і територіального устрою, статус релігійної громади саме як місцевої релігійної організації, покликаної забезпечувати віросповідні потреби вірян насамперед певної місцевості.

…

8.80. З огляду на відсутність даних, на які б посилався Позивач і які б дозволяли перевірити регулярне відвідування богослужіння, Велика Палата Верховного Суду враховує критерій територіального зв`язку (підпункти 8.47-8.56), тобто проживання у місцевості, де діє релігійна громада, оскільки відповідність цьому критерію робить можливим виконання умови про регулярне відвідування богослужіння.

8.81. Про невідповідність учасників зборів 06.07.2019 цьому критерію Позивач також не стверджує. Позивач, навпаки, наголошує на неправильності ототожнення понять "релігійна громада" і "територіальна громада" в контексті того, що суди у цій справі встановили, що "частина жителів села Калинівка Житомирського району Житомирської області вирішила добровільно змінити канонічну приналежність" і що "Позивачем не надано жодного доказу, на якій підставі він не вважає жителів села Калинівка, які прийшли на парафіяльні збори та прийняли оскаржуване рішення про зміну канонічного підпорядкування, не парафіянами релігійної громади, настоятелем якої він був".

8.82. Велика Палата Верховного Суду знову відзначає, що поняття "релігійна громада" і "територіальна громада" не є тотожними і її висновки, викладені вище, не ототожнюють ці поняття, а лише вказують на те, що в умовах відсутності врегульованого статутом релігійної громади порядку, який би дозволяв установити її членів, вона застосовує критерій територіального зв`язку як такий, що робить об`єктивно можливим виконання визначеної у статуті умови членства - регулярне відвідування богослужіння".

73. Таким чином, через те, що позивач не надав докази щодо членства (відсутності членства) в релігійній громаді, суд апеляційної інстанції фактично застосовував критерій територіального зв`язку, що є обґрунтованим за наявних у цій справі обставин.

74. Також суд апеляційної інстанції обґрунтовано відхилив посилання на парафіяльні збори від 10.02.2019, скликані настоятелем, які ухвалили протилежне рішення - не змінювати канонічну та організаційну підлеглість, вказавши, що відповідний протокол не входить до предмету доказування у цій справі, виходячи із підстав та предмету позову і не може бути підставою для задоволення позову про визнання недійсним іншого (спірного) рішення загальних зборів членів.

75. Скаржник вказаного висновку суду апеляційної інстанції, з посиланням на висновки Верховного Суду (враховуючи, що підставою касаційного оскарження вказав п.1 ч.2 ст.287 ГПК), не спростував.

76. Разом з тим, Верховний Суд вважає помилковим висновок апеляційного господарського суду про вихід суду першої інстанції за межі позовних вимог з тих підстав, що обґрунтування позову обставиною участі у зборах не членів релігійної громади фактично і є твердженням про відсутність кворуму.

77. Однак такий висновок не вплинув на правильність рішення по суті спору, не призвів до ухвалення незаконного та/або необґрунтованого судового рішення, враховуючи, що апеляційний господарський суд фактично надав власну обґрунтовану (враховуючи вищезазначене у цій постанові) оцінку доводам щодо належності учасників спірних зборів до релігійної громади.

78. Враховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції у цій справі належно врахував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі №906/1330/21, які підлягали врахуванню з огляду на подібність спірних правовідносин.

79. Відповідно, відхиляються доводи скаржника про неврахування таких висновків, а також Верховний Суд звертає увагу на суперечливість доводів скаржника, який у тексті касаційної скарги зазначає також таке:

"суд апеляційної інстанції на підставі ч.4 ст.236 ГПК України хибно зсилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 3 квітня 2024 року у справі №906/1330/21, в якій суд зазначив, що законодавець лише в необхідних загальних рисах врегулював порядок реалізації релігійними громадами права на зміну підлеглості у канонічних і організаційних питаннях. Оскільки такі правовідносини не є однаковими і тому застосував у даному випадку дані висновки не правильно".

80. Також Верховний Суд залишає без оцінки посилання скаржника на неврахування інших наведених ним висновків Верховного Суду, зокрема, щодо порушених прав/інтересів учасника, способу захисту та необхідності надання об`єктивної оцінки наявності порушеного права чи інтересу обраному способу захисту, оскільки висновків з відповідних питань суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові не робив (щодо відсутності порушеного права позивача, неналежності та/або неефективності обраного ним способу захисту тощо) і, відповідно, такі висновки не лягли в основу рішення про відмову в позові.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

81. Відповідно до ч.1 ст.300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

82. Згідно із ч.1 ст.309 ГПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених ст.300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

83. Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновків про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови суду апеляційної інстанції - без змін.

Судові витрати

84. Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, то судові витрати зі сплати судового збору за її подання покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.07.2025 у справі №910/13963/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. Кібенко

Судді С. Бакуліна

В. Студенець

(з окремою думкою)