ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року м. ОдесаСправа № 915/158/25
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Савицького Я.Ф., Ярош А.І.

секретар судового засідання: Ісмаілова А.Н.

за участю представників учасників справи:

від прокуратури- Черніговська О.С., на підставі посвідчення;

від Миколаївської міської ради-не з`явився;

від Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс», м. Миколаїв-Панченко С.В., на підставі ордеру.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 19.05.2025 року, суддя першої інстанції Ільєва Л.М., повний текст складено та підписано 12.09.2025 року.

у справі № 915/158/25

за позовом першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури в інтересах держави

до відповідачів: Миколаївської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс», м.Миколаїв

про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом визнання незаконними і скасування пунктів рішень міськради, визнання недійсним договору оренди землі, визнання недійсним і скасування свідоцтва про право власності з одночасним скасуванням державної реєстрації права власності, знесення самочинно збудованого об`єкту нерухомості та зобов`язання повернути земельну ділянку

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У січні 2025 року Заступник керівника Миколаївської обласної прокуратури звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Миколаївської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс», м. Миколаїв, в якому просив суд:

- усунути перешкоди територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом визнання незаконними і скасування пунктів 18, 18.1 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 12.12.2003 №17/8, якими затверджено проект відведення та надано в оренду строком на 3 роки Товариству з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс» земельну ділянку площею 2252 кв.м для будівництва готельного комплексу поблизу житлового будинку № 1 по Варварівському спуску у місті Миколаєві;

- усунути перешкоди територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом визнання незаконним і скасування пункту 9 рішення Миколаївської міської ради від 09.11.2006 №7/23, яким Товариству з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс» продовжено на 3 роки термін оренди земельної ділянки площею 2252 кв.м для будівництва готельного комплексу поблизу житлового будинку №1 по Варварівському спуску у місті Миколаєві;

- усунути перешкоди територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом визнання недійсним договору оренди землі від 03.09.2007 № 5176, зі змінами та доповненнями, зі скасуванням державної реєстрації права оренди в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (запис від 14.02.2020 №35576392);

- усунути перешкоди територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності від 28.12.2011 серії САЕ №359171 на прохідну вул. Бузький бульвар, 5-г, з одночасним скасуванням державної реєстрації права власності та із закриттям відповідного розділу Державного реєстру та реєстраційної справи;

- усунути перешкоди територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс» () знести (демонтувати) огорожу та звільнити ділянку від будівельних матеріалів;

- усунути перешкоди територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс» () повернути територіальній громаді міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради () земельну ділянку площею 2252 кв.м з кадастровим номером :01:002:0006.

Також у прохальній частині позову прокурор просив суд вирішити питання про розподіл судових витрат.

Зокрема, обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор, як самостійний позивач у даній справі, посилаючись на підставність його представництва інтересів держави у спірних правовідносинах, зазначив, що надання Товариству з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс» земельної ділянки водного фонду, здійснення будівництва об`єкту нерухомості та оформлення права власності на нього здійснено з порушенням вимог земельного, водного та містобудівного законодавства, а саме, прокурор вважає, що пункти 18, 18.1 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 12.12.2003 №17/8, пункт 9 рішення Миколаївської міської ради від 09.11.2006 №7/23 суперечать вимогам земельного, водного та містобудівного законодавства, порушують інтереси держави, що, згідно із ст. 16, 20, 21, 393 Цивільного кодексу України, ст. 152, 155 Земельного кодексу України, є підставою для усунення перешкод власнику у користуванні та розпорядженні землями водного фонду шляхом визнання відповідного рішення незаконним та скасування. Наявність нескасованих (невизнаних недійсними) актів - пунктів 18, 18.1 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 12.12.2003 №17/8, пункту 9 рішення Миколаївської міської ради від 09.11.2006 №7/23 - породжує негативні правові наслідки, на які вплинула реалізація незаконних актів. У зв`язку із цим виникає необхідність відновити status quo antе становища, яке існувало до видання цих актів в усіх правовідносинах. На думку прокурора, вимога про визнання незаконними і скасування вказаних рішень органу місцевого самоврядування є ефективним способом захисту правомірного інтересу власника - територіальної громади міста Миколаєва. Відтак, оскарження спірних рішень міської ради через їх невідповідність закону спрямоване на захист інтересу держави в юридичній визначеності на майбутнє. Такий інтерес порушується, допоки існують незаконні рішення (триваюче порушення), тому їх можна оскаржити впродовж усього часу тривання порушення вказаного в позові інтересу держави. Отже, прокурор вважає, що визнання незаконним та скасування пунктів 18, 18.1 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 12.12.2003 №17/8, пункту 9 рішення Миколаївської міської ради від 09.11.2006 №7/23 є ефективним способом захисту порушених інтересів держави.

За ствердженням прокурора, оскільки спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду, розташована в межах прибережної захисної смуги Бузького лиману та на території зелених насаджень загального користування, та її відведення відбулось з численними порушеннями законодавства, то договори оренди від 09.04.2004 та від 03.09.2007 №5176 зі змінами та доповненнями підлягають визнанню недійсними.

Також, прокурор вказує, що укладений 09.04.2004 між Миколаївською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс» договір оренди землі, який зареєстровано в Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі, про що вчинено запис №2447, вичерпав свою дію та не продовжувався, а тому підстави для визнання його недійсним наразі відсутні, тому просить суд визнати недійсним тільки договір від 03.09.2007 року. Право оренди товариства на спірну земельну ділянку водного фонду зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що 14.02.2020 вчинено запис №35576392. Посилаючись на ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», прокурор зазначає, що у разі скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. Отже, на думку прокурора, підлягає скасуванню державна реєстрація права оренди Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс» на спірну земельну ділянку (запис №35576392 від 14.02.2020).

Як стверджує прокурор, спірна земельна ділянка в силу закону та відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відноситься до земель комунальної власності, якими уповноважена розпоряджатися Миколаївська міська рада, то остання має право вимагати усунути перешкоди у користуванні належним їй майном. Відповідно до акту обстеження від 08.11.2024, проведеного Департаментом архітектури та містобудування Миколаївської міської ради, земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0006 є вільною від забудови та захаращеною, на ній знаходяться будівельні матеріали. Натомість, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі свідоцтва про право власності серії САЕ №359171 від 28.12.2011 у власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс» перебуває нерухоме майно - прохідна площею 5,2 кв.м по вул. Бузький бульвар, 5-г у місті Миколаєві. Первісне оформлення права власності на вказане самочинно збудоване нерухоме майно, у тому числі отримання свідоцтва про право власності серії САС №228673 від 10.09.2008, здійснено Товариством на підставі рішення Господарського суду Миколаївської області від 11.03.2008 у справі №8/46/08, яке постановою Вищого господарського суду України від 22.09.2009 скасовано. Отже на думку прокурора, правова підстава видачі вказаного правовстановлюючого документу - свідоцтва про право власності, на цей час не існує. Відтак, прокурор вважає, що видане Товариству з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс» свідоцтво про право власності САС №228673 від 10.09.2008 підлягає визнанню недійсним та скасуванню. Але, оскільки рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 21.12.2011 №1256 оформлено за Товариством з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс» право власності на нежитлову будівлю (прохідна) загальною площею 5.2 кв.м за літ. А, яка розташована по вул. Бузький бульвар, 5г і на підставі рішення Виконкому міської ради від 21.12.2011 №1256, Товариству з обмеженою відпові «Ірбіс Плюс» 28.12.2011 видано свідоцтво про право власності серії САЕ №359171. Право власності на вказану нежитлову будівлі зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19.01.2012. Прокурор зазначає, що оскільки наразі право власності Товариства на самочинно збудовану будівлю прохідної зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності серії САЕ №359171 від 28.12.2011, то саме вказаний правовстановлюючий документ підлягає визнанню недійсним та скасуванню.

Прокурор вказує, що згідно частини 2 статті 376 Цивільного кодексу України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. При цьому, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка здійснила самочинне будівництво, не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного. За ствердженням прокурора, спірна земельна ділянка фактично є вільною від забудови, будь-які об`єкти нерухомості на ній відсутні. Прокурор, із посиланням на ст. 316, 319, 346, 349 Цивільного кодексу України, зазначає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти та суб`єкти цих прав. Реєстрація покликана надати відповідну силу правовстановлюючим документам і виступає формальною умовою подальшого захисту (у тому числі і судового) прав особи, що виникають з правовідносин, предметом яких є нерухоме майно. Також зі змісту вищевказаних положень Закону випливає те, що нерухоме майно, зареєстроване у встановленому державою порядку з відповідними фізичними та геопросторовими характеристиками, повинно фактично існувати та бути предметом матеріального світу (ст. 179, 181-182 Цивільного кодексу України). Право власності припиняється у разі знищення майна. Аналогічно, відповідно до ст. 349 Цивільного кодексу України право власності на майно припиняється в разі його знищення. Вказана стаття не містить визначення поняття «знищення майна» та випадків, на які поширюється ця норма, зокрема, залежно від причин знищення майна. Тобто, зазначена норма поширюється на всі випадки фізичного руйнування майна, що призводить до припинення його існування як такого, незалежно від причин настання такого результату. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Аналіз зазначених вище норм законодавства дає підстави дійти висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно вимог статі 349 Цивільного кодексу Украйни, є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру. Відтак, прокурор вважає, що фактично встановлення факту знищення прохідної (як речі матеріального стану) свідчить про об`єктивну необхідність припинення права власності на неї.

На думку прокурора, оскільки правова підстава для видачі правовстановлюючого документу Товариству відсутня, на спірній земельній ділянці будь-які об`єкти нерухомого майна не розміщено, у тому числі й самочинно збудована товариством будівля прохідної, будівництво об`єктів не розпочато, то існує об`єктивна необхідність у визнанні недійсним і скасуванні свідоцтва про право власності серії САЕ №359171 від 28.12.2011 на об`єкт нерухомості (прохідну) та покладення обов`язку на Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс» знести (демонтувати) огорожу та звільнити земельну ділянку від будівельних матеріалів.

Як вказує прокурор, посилаючись на ст. 14, 26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вказаними нормами визначено підстави для державної реєстрації права власності та інших речових прав, якими окрім інших, є свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката. Якщо суд дійшов висновку, що право власності позивача на земельну ділянку було порушено незаконною реєстрацією права власності на нерухоме майно за відповідачами, державний реєстратор на підставі судового рішення про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке набрало законної сили, проводить державну реєстрацію припинення права власності відповідачів, що усуває для позивача перешкоди у здійсненні ним правомочності розпоряджатись своїми земельними ділянками (схожі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2024 у справі № 496/1059/18). При цьому відомості про право власності відповідачів не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених п. 1 ч. 7 ст. 37 цього Закону. Натомість, державний реєстратор вчиняє нову реєстраційну дію - внесення до Державного реєстру відомостей про припинення права власності відповідачів на нерухоме майно на підставі судового рішення (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18). Розділ Державного реєстру та реєстраційна справа закриваються, окрім іншого, у разі знищення об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. Закритий розділ Державного реєстру та реєстраційна справа не підлягають поновленню. У разі знищення об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості (у тому числі у зв`язку із зміною проектної документації на будівництво) або скасування державної реєстрації земельної ділянки відповідний розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються, а реєстраційний номер цього об`єкта скасовується. Відтак, прокурор вважає, що оскільки право власності на самочинно збудовану будівлю прохідної по вул. Бузький бульвар, 5-г набуто Товариством з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс» незаконно та вказаний об`єкт фактично не існує в натурі (знищено), то свідоцтво серії САЕ №359171 від 28.12.2011 підлягає визнанню недійсним одночасно зі скасуванням державної реєстрації права власності та із закриттям відповідного розділу Державного реєстру та реєстраційної справи. Прокурор зазначає, що подібна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.09.2024 у справі № 914/1785/22.

Також заступником керівника Миколаївської окружної прокуратури подано до господарського суду заяву про забезпечення позову у справі № 915/158/25 (вх. № 2103/25 від), відповідно до якої заявник просив суд вжити заходів забезпечення позову, а саме:

- заборонити суб`єктам державної реєстрації прав, які уповноважені відповідно до законодавства України, проводити реєстраційні дії щодо об`єктів нерухомого майна - прохідної площею 5,2 кв.м по вул. Бузький бульвар, 5-г у місті Миколаєві та земельної ділянки площею 2252 кв.м з кадастровим номером :01:002:0006 або проводити зміни в будь-який інший спосіб в Державному реєстрі прав, вчиняти реєстраційні дії відносно вказаних об`єктів, у тому числі внаслідок їх поділу чи об`єднання;

- заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс» укладати договори, вчиняти інші правочини щодо об`єктів нерухомого майна - прохідної площею 5,2 кв.м по вул. Бузький бульвар, 5-г у місті Миколаєві та земельної ділянки площею 2252 кв.м з кадастровим номером :01:002:0006, а також проведення на ділянці будь-яких будівельних робіт;

- заборонити органам державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду здійснювати реєстрацію дозвільних документів щодо будівництва та введення в експлуатацію об`єктів нерухомості на земельній ділянці площею 2252 кв.м з кадастровим номером :01:002:0006, розташованій у місті Миколаїв;

- заборонити Миколаївській міській раді та її виконавчим органам приймати рішення щодо земельної ділянки площею 2252 кв.м з кадастровим номером :01:002:0006, у тому числі щодо надання дозволу на її поділ або об`єднання, зміну цільового призначення, укладати договори оренди, договори про зміни або додаткові угоди щодо неї.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 14.02.2025 заяву заступника керівника Миколаївської окружної прокуратури про забезпечення позову (вх. № 2103/25) задоволено частково, а саме:

- заборонено суб`єктам державної реєстрації прав, які уповноважені відповідно до законодавства України, проводити реєстраційні дії щодо об`єкту нерухомого майна - прохідної площею 5,2 кв.м по вул. Бузький бульвар, 5-г у місті Миколаєві (реєстраційний номер 35703616), або проводити зміни в будь-який інший спосіб в Державному реєстрі прав відносно вказаного об`єкту;

- заборонено Товариству з обмеженою відповідальністю "Ірбіс Плюс" укладати договори, вчиняти інші правочини щодо об`єктів нерухомого майна - прохідної площею 5,2 кв.м по вул. Бузький бульвар, 5-г у місті Миколаєві, та земельної ділянки площею 2252 кв.м з кадастровим номером :01:002:0006, а також проведення на вказаній ділянці будь-яких будівельних робіт.

Рішенням від 19.05.2025 року у справі №915/158/25 Господарський суд Миколаївської області відмовив у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та скасував заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 14.02.2025 року у справі №915/158/25.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог прокурора, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що подані прокурором докази не містять відомостей, яка саме відстань між ділянкою і урізом води. У той же час, з наявних графічних матеріалів в проекті відведення земельної ділянки, суд дійшов до висновку, що довжина спірної ділянки становить майже 78 м. Вказане, на переконання суду, свідчить про те, що відведення земельної ділянки відбулось частково за рахунок ділянки прибережної захисної смуги Бузького лиману, а не в повному обсязі, як вказує прокурор, тому, заявлені прокурором вимоги є неспівмірними по відношенню до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс», не є пропорційними визначеній меті, оскільки предметом спору фактично є лише частина земельної ділянки, яка відносилась на час прийняття оскаржуваного рішення до прибережної захисної смуги, тоді як наслідком задоволення позовних вимог буде втрата відповідачем права оренди на всю ділянку площею 2252 кв.м. З огляду на викладене, на думку суду, застосований прокурором захід становитиме для Товариства надмірний індивідуальний тягар.

Також, судом першої інстанції зазначено, що повернення земельної ділянки як належний спосіб захисту у цій справі не може бути застосовано, оскільки така вимога може бути задоволена тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на прибережну захисну смугу. Відтак, на думку суду, прокурор повинен був довести, яка саме земельна ділянка, в яких межах накладається на прибережну захисну смугу.

Крім того, суд першої інстанції зауважив, що обрання прокурором неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. При цьому, заявлення прокурором негаторного позову шляхом визнання незаконним і скасування оспорюваних рішень міської ради про надання в оренду земельної ділянки є неефективним способом захисту, оскільки такі рішення вже реалізовані шляхом укладення договору оренди, тому задоволення такої вимоги не може призвести до захисту / поновлення прав на земельну ділянку.

Отже, судом першої інстанції виснувано, що прокурором не надано належних та допустимих доказів, на підставі яких можна достовірно встановити обставини розміщення Товариством з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс» прохідної, будівельних матеріалів та огорож саме в частині прибережної захисної смуги, виходячи з її розмірів на час виникнення спірних правовідносин, а тому, суд вважає безпідставними вимоги прокурора про зобов`язання Товариства знести (демонтувати) огорожу та звільнити земельну ділянку від будівельних матеріалів.

За висновками суду, прокурором не підтверджено доказами факт знищення будівлі прохідної та не обґрунтовано, у чому полягає об`єктивна необхідність у визнанні недійсним і скасуванні свідоцтва про право власності серії САЕ №359171 від 28.12.2011 на об`єкт нерухомості (прохідну).

Також, судом першої інстанції наголошено, що звертаючись з цим позовом до суду, прокурор не переслідує легітимну мету, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс» у встановленому законом порядку набуло право оренди землі, порушення норм законодавства з боку цього у відповідача відсутні, прокурором протилежне не доведено. При цьому, даний спір викликаний саме можливим допущенням з боку держави та органів місцевого самоврядування помилок більше, ніж 20 років тому.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Заступник керівника Миколаївської обласної прокуратури з рішенням суду першої інстанції не погодився, тому звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просив суд рішення Господарського суду Миколаївської області від 19.05.2025 року у справі №915/158/25 скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури до Миколаївської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс», м. Миколаїв у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи.

Зокрема, обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, скаржник, посилаючись на фактичні обставини справи, зазначив, що:

неприйняття судом, у якості доказу накладення спірної ділянки на нормативно визначену прибережну смугу Бузького лиману, листа Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області від 25.10.2024 № 816/10 з підстав неіснування на момент виникнення спірних правовідносин наказу Міністерства екології та природних ресурсів України від 03.03.2017 № 103 «Про затвердження меж районів річкових басейнів, суббасейнів та водогосподарських ділянок» є помилковим;

у зазначеному вище листі міститься інформація про те, що спірна ділянка накладається на визначену в законодавстві прибережну захисну смугу шириною 100 м водного об`єкту - Бузького лиману. Тобто, зі змісту листа вочевидь випливає що спірна ділянка розташована на відстані не більше 100 м від урізу води Бузького лиману. Зазначену обставину ні судом, ні іншими учасниками справи не спростовано;

посилання у листі на нормативний акт, який виник пізніше, ніж первісне рішення міської ради (від 12.12.2003), але при цьому чинний станом на час, коли порушення при використанні ділянки водного фонду тривали, а саме, на наказ Міністерства екології та природних ресурсів України від 03.03.2017 № 103, жодним чином не впливає на розташування спірної земельної ділянки у безпосередній близькості до водного об`єкту. До того ж, у цьому наказі Міністерства екології та природних ресурсів України від 03.03.2017 № 103 визначаються виключно межі районів річкових басейнів, суббасейнів та водгосподарських ділянок, а не нормативні межі прибережних захисних смуг;

суд залишив поза увагою наявні у матеріалах справи докази, які підтверджують належність спірної ділянки у повному обсязі до нормативно визначеної прибережної захисної смуги Бузького лиману;

попри очевидні обставини належності спірної земельної ділянки усією своєю площею до прибережної захисної смуги, посилаючись на абз. 3 п. 10.17 ДБН 360-92, суд ствердив, що ця ділянка, яка розташована у населеному пункті, лише частково накладається на прибережну захисну смугу;

враховуючи розташування спірної земельної ділянки біля урізу води лиману, суд безпідставно врахував норму права щодо розмірів прибережної захисної смуги водойми, що не відповідає фактичним обставинам справи;

відведення спірної ділянки, яка у повному обсязі належить до території зелених насаджень загального користування, в оренду для будівництва готельного комплексу, не лише перешкоджає її використанню за цільовим призначенням, а й створює обставини для протиправної зміни природного ландшафту, що свідчить про порушення вимог ст. 63 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища»;

захищаючи право держави та територіальної громади на прибережну захисну смугу Бузького лиману та землі загального користування, незважаючи на те, чи частково чи повністю спірна ділянка увійшла до прибережної захисної смуги, прокурором оскаржується право оренди Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс» на всю земельну ділянку, як окремий існуючий об`єкт цивільних прав, переданий йому на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування, тому висновок суду, про те, що спірна ділянка накладається лише на частину прибережної захисної смуги Бузького лиману не спростовує факту порушення вимог земельного та водного законодавства під час формування та відведення усієї цієї земельної ділянки в користування Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс», у тому числі будь-якої її частини;

ні Миколаївська міська рада, як власник земельної ділянки, ні Товариство з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс», як землекористувач, не вжили заходів до поділу спірної земельної ділянки та повернення у добровільному порядку її частини (в межах накладення на прибережну захисну смугу Бузького лиману) у розпорядження територіальної громади;

суд дійшов до помилкового висновку, що задоволення позову прокурора становитиме для відповідача надмірний індивідуальний тягар та є непропорційним, поставленій меті;

посилання суду на «надмірний індивідуальний тягар» є безпідставним, оскільки втручання держави у спірні правовідносини відповідає вимогам закону, переслідує легітимну мету захисту довкілля та прав територіальної громади, є пропорційним та виправданим в умовах суспільного інтересу, що переважає приватний інтерес відповідача;

обраний прокурором спосіб захисту порушених інтересів держави шляхом оскарження рішень Миколаївської міської ради, якими передано спірну земельну ділянку в оренду для цілей, що суперечать правовому режиму прибережної захисної смуги, безпосередньо передбачений п. 10 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та є ефективним у спірних правовідносинах, відповідає правовій природі відносин учасників спору;

суд першої інстанції, усупереч вимогам ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, ухилився від надання оцінки обставинам самочинності будівництва на спірній ділянці та, як наслідок, незаконності оформлення правовстановлюючих документів на таку нерухомість. З цих же підстав не заслуговує на увагу висновок суду про необґрунтованість вимог прокурора щодо зобов`язання відповідача знести (демонтувати) огорожу та звільнити земельну ділянку від будівельних матеріалів;

прокурором вочевидь обґрунтовано стверджено про відсутність на спірній ділянці об`єкту, який зазначений у правовстановлюючому документі на нерухомість (у свідоцтві від 28.12.2011), а тому, факт знищення такого майна є підтвердженим належними та допустимими доказами. Вказане є підставою для припинення зареєстрованого речового права на знищену нерухомість;

помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що даний спір виник виключно через помилки з боку держави та органу місцевого самоврядування під час формування спірної ділянки та відсутності будь- яких порушень з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс».

в силу явних ознак прибережної захисної смуги водного об`єкту, відкритості і незабудованості території, проявивши розумну обачність, Товариство та, відповідно, всі його бенефіціарні власники були зобов`язані утриматись від набуття права оренди на спірну земельну ділянку водного фонду для будівництва готельного комплексу, а Миколаївська міська рада - утриматись від прийняття вочевидь незаконних рішень щодо її надання в оренду та укладення відповідного договору;

враховуючи те, що планово-картографічні матеріали, що містяться у проекті землеустрою, затверджені Товариством з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс», Товариство не могло не знати про те, де саме розміщена спірна земельна ділянка і якими є її межі на місцевості. Тому, наявні підстави стверджувати про те, що Товариство, його посадові особи та засновники (бенефіціарні власники), усвідомлювали ризик набуття земельної ділянки прибережної захисної смуги Бузького лиману, отже, мали можливість утриматись від набуття права оренди на неї;

залишення поза увагою суду фактичних обставин справи, які вочевидь підтверджують незаконність користування спірною ділянкою та недобросовісність її набувача, свідчить про незабезпечення повноти, всебічності розгляду справи з метою досягнення завдань господарського судочинства, спрямованих на ефективне поновлення порушених інтересів держави.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.10.2025 року у справі №915/158/25 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою за апеляційною скаргою заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Миколаївської області від 19.05.2025 року у справі № 915/158/25, справу призначено до судового розгляду.

03.11.2025 року через підсистему «Електронний суд» до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс», м. Миколаїв надійшов відзив (вх. №3912/25/Д1), у якому відповідач зазначив про те, що підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора відсутні. Відзив колегією суддів долучено до матеріалів господарської справи.

Зокрема, за доводами відзиву відповідач, посилаючись на підстави поданого прокурором позову, наголосив, що подана апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не потребує задоволення.

Так, на переконання відповідача:

віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними. При цьому одна з умов застосування як віндикаційного, так і негаторного позову - відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів;

відповідач 2 користується земельною ділянкою площею 2252 кв. м з кадастровим номером :01:002:0006 на підставі договору оренди землі від 03.09.2007 №5176, зі змінами та доповненнями, укладеного відповідачем 1, який діє саме від імені територіальної громади міста Миколаєва в силу положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»;

відповідно до правової позиції Верховного Суду (в т.ч. Великої Палати), для захисту прав територіальної громади міста Миколаєва прокурору слід було обирати не негаторний позов, а один із зобов`язально-правових способів захисту цивільних прав, зокрема, рецисорний позов;

як вбачається з позовної заяви прокурора, ним заявлена вимога: «Усунути перешкоди територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом визнання недійсним договору оренди землі від 03.09.2007 №5176, зі змінами та доповненнями, зі скасуванням державної реєстрації права оренди в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (запис від 14.02.2020 №35576392)». При цьому, у запереченнях на заяву

відповідача 2 про застосування позовної давності від 24.02.2025 року, прокурор стверджує, що така позовна вимога - є негаторним позовом;

прокурором обрано неналежний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у позові, тому рішення суду першої інстанції є цілком законним і обґрунтованим, та відповідає судовій практиці Верховного Суду;

задоволення позовних вимог прокурора призвело б до порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суперечило б принципу «належного урядування» в Україні, не відповідало б усталеній практиці Європейського Суду з прав людини;

Капацина М.В., придбаваючи корпоративні права на Товариство з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс», діяла, як інвестор, відповідно до Закону України «Про інвестиційну діяльність», та мала намір вкласти власні кошти у будівництво готельного комплексу на земельній ділянці;

ОСОБА_1 одночасно з придбанням корпоративних прав на Товариство з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс» було придбано і права на суміжну земельну ділянку з кадастровим номером :05:001:0013 та нерухоме майно з метою комплексного розвитку території;

при прийнятті рішення про купівлю корпоративних прав у Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс» Капацина М.В. враховувала, що станом на 2017 рік земельна ділянка перебувала в оренді Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс» вже 14 років, її відведення було погоджено усіма заінтересованими органами місцевого самоврядування та державної влади. Також Капациною М.В. було враховано, що нерухоме майно зареєстровано в Реєстрі речових прав вже понад 5 років і перебуває в зоні щільної забудови (поряд розташовані розважальні заклади, ресторани, готелі, нічні клуби, приватні будинки) у зв`язку з чим в неї не складалось враження, що знаходження нерухомого майна на цій ділянці не відповідає законодавству;

отже, Капацина М.В. мала обґрунтовані і законні очікування на те, що вона зможе мирно володіти нерухомим майном та користуватись земельною ділянкою, і що на неї будуть розповсюджуватись гарантії захисту права власності та інвестицій відповідно до вимог Закону України «Про інвестиційну діяльність»;

прокурором не було враховано, що за період від прийняття Миколаївською міською радою рішення Миколаївської міської ради від 12.12.2003 №17/8 до дати подання прокурором даного позову, ст. 60 Земельного кодексу України та ст. 88 Водного кодексу України неодноразово змінювались;

вимога закону про « 100 метрів від урізу води» до меж прибережних захисних смуг в межах існуючих населених пунктів, яку застосовує прокурор для обґрунтування незаконності відведення земельної ділянки відповідачу 2, почала діяти тільки 24.07.2021 року - тобто, через 18 років після прийняття Миколаївською міською радою рішення від 12.12.2003 № 17/8 та передання відповідачу 2 цієї земельної ділянки;

закон, який вступив в силу тільки 24.07.2021 року, ніяким чином не може впливати на дійсність або недійсність договору оренди землі від 03.09.2007 року № 5176, так само, як і на законність або незаконність рішень Миколаївської міської ради від 12.12.2003 року № 17/8 та від 09.11.2006 року № 7/23. Аналогічні зміни вносились тими ж самими законами і у статтю 60 Земельного кодексу України;

станом на 02.11.2017 року діяв Генеральний план м. Миколаєва, затверджений рішенням Миколаївської міської ради від 18.06.2009 року № 35/18 (розміщений у загальному доступі на офіційному сайті Миколаївської міської ради https://mkrada.gov.ua/documents/1944.html), яким не було передбачено розташування прибережної захисної смуги у місцезнаходженні земельної ділянки площею 2252 кв. м з кадастровим номером :01:002:0006;

окрім цього, відповідно до Детального плану території, затвердженому рішенням Миколаївської міської ради № 16/21 від 27.01.2022 року - земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0006 відноситься до території громадської забудови, що підтверджується листом Департаменту архітектури та містобудування № 8792/12.02.18/25-2 від 13.02.2025 року - мається в матеріалах справи).

Відповідач-1 своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу в строк, визначений ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду про відкриття провадження у справі не надав, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

В судовому засіданні прокурор підтримав свої доводи та вимоги, з мотивів, викладених письмово в апеляційній скарзі. Просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги прокурора задовольнити у повному обсязі.

Відповідач - 2 підтримав свої заперечення з мотивів, викладених письмово у відзиві. Просив суд апеляційної інстанції оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач-1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином, про що свідчать наявні у матеріалах справи довідка про доставку ухвали про відкриття апеляційного провадження до його електронного кабінету.

Згідно із нормами ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відтак, оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, явка учасників судового процесу ухвалою суду не була визнана обов`язковою, було відхилене клопотання апелянта про перенесення засідання і задоволено клопотання позивача про розгляд справи без його участі, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача-1.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення присутніх учасників судового процесу, обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 31.05.2023 року у справі №916/3707/22 не потребує скасування, з огляду на таке.

Господарським судом Миколаївської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

02.12.2003 Товариство з обмеженою відповідальністю «Ірбіс-Плюс» звернулось із заявою за вих. № 112 від 28.11.2003 до Миколаївського міського голови Чайки В.Д. (вх. № 11442/05-03-18) про відведення земельної ділянки для будівництва готельно-ресторанного комплексу за адресою: Варварівський спуск, в районі будинку № 1. До вказаної заяви Товариством було надано статут, свідоцтво про державну реєстрацію, довідку держстатуправління, генплан, будгенплан.

Відповідно до протоколу робочої наради у в.о. начальника держуправління екоресурсів в Миколаївській області від 03.12.2003 було погоджено відведення земельних ділянок під будівництво готельно-ресторанного комплексу по Варварівському спуску поблизу будинку №1.

Також, Головне управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради листом від 05.12.2003 № 17-5520 на адресу Виконкому міської ради повідомило, що за результатами розгляду звернення Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірбіс-Плюс» про відведення земельної ділянки за адресою: Варварівський спуск, в районі будинку № 1, узгодженого генплану та будгенплану, вважає можливим відвести земельну ділянку орієнтовною площею 22500,0 кв.м для будівництва готельного комплексу та благоустрою прилеглої території схилу ріки Південний Буг з облаштуванням набережної та пірсу.

Згідно з листом від 09.12.2003 № 02-18/2109 заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради - головного архітектора міста Старушко О.В. надано дозвіл Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірбіс- Плюс» на виготовлення проекту відведення земельної ділянки, необхідної для будівництва готельного комплексу в районі житлового будинку № 1 по Варварівському спуску (Заводський район), з огляду на позитивний висновок головного управління архітектури та містобудування від 05.12.2003 № 17-5520.

На підставі договору від 09.12.2003 за замовленням Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірбіс-Плюс» підприємством громадської організації «Міський земельно-кадастровий центр» виготовлено проект відведення земельної ділянки в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Ірбіс-Плюс» для будівництва готельного комплексу в районі ж/будинку № 1 по Варварівському спуску в Заводському районі м. Миколаєва.

Вказаний проект відведення земельної ділянки в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Ірбіс-Плюс» містив наступні погодження:

Листом Миколаївського міського управління земельних ресурсів від 10.12.2003 № 1895/22 погоджено Товариству з обмеженою відповідальністю «Ірбіс-Плюс» умови відведення земельної ділянки по Варварівському спуску в районі житлового будинку № 1 в Заводському районі.

Листом Міської санітарно-епідеміологічної станції від 12.12.2003 № 2221/5 погоджено проект відведення земельної ділянки площею 2252 кв.м для будівництва готельного комплексу в районі житлового будинку № 1 по вул. Варварівський спуск в Заводському районі.

Висновком Державної інспекції по охороні пам`яток культури в Миколаївській області від 15.12.2003 № 1102 встановлено можливість розташування об`єкту, розмірів та умов вилучення (викупу) земельної ділянки (за наслідками обстеження) під будівництво та обслуговування готельного комплексу біля жилого будинку №1 по Варварівському спуску в Заводському районі м. Миколаєва.

Листом від 16.12.2003 р. № 775/3 проект відведення земельної ділянки площею 2252 кв.м в районі житлового будинку № 1 по Варварівському спуску, 1 в Заводському районі м. Миколаєва для будівництва готельного комплексу погоджено Відділом охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради.

Висновком по проекту відведення земельної ділянки головного управління містобудування та архітектури від 17.12.2003 № 17-5520/2 погоджено матеріали по проекту відведення земельної ділянки, розроблені ПГО «Міський земельно-кадастровий центр» та зазначено про можливість відведення Товариству з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс» в оренду земельну ділянку загальною площею 2252 кв.м за рахунок земель, не наданих в оренду чи користування, для будівництва готельного комплексу на Варварівському спуску поблизу ж/будинку №1 в Заводському районі м. Миколаєва, а також зазначено про відсутність наявних обмежень на використання земельної ділянки.

Листом Відділу охорони навколишнього природного середовища від 18.12.2003 № 670/з погоджено проект відведення земельної ділянки площею 2252 кв.м для будівництва готельно-ресторанного комплексу в районі житлового будинку № 1 по вул. Варварівський спуск в Заводському районі м. Миколаєва (з посиланням на позитивний висновок міської СЕС від 12.12.2003 року № 2221/5).

Також, як вбачається з матеріалів справи, пунктами 18, 18.1 рішення Миколаївської міської ради від 12.12.2003 № 17/8 «Про вилучення, надання, передачу за фактичним землекористуванням, продовження строку користування земельними ділянками юридичним особам, громадянам, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та міськвиконкому по Заводському району м. Миколаєва» було затверджено проект відведення земельної ділянки та загальною площею 2252 кв.м із земель населеного пункту, не наданих у власність або користування, зарахувавши її до земель поточного будівництва, для будівництва готельного комплексу поблизу житлового будинку № 1 по Варварівському спуску, та надано Товариству з обмеженою відповідальністю «Ірбіс-Плюс» в оренду строком на 3 роки земельну ділянку площею 2252 кв.м (землі поточного будівництва) для будівництва готельного комплексу поблизу житлового будинку № 1 по Варварівському спуску (протокол профільної постійної комісії міської ради від 08.12.2003 № 61, п. 18, 18.1 включено за пропозицією постійної комісії міської ради з питань регулювання земельних відносин, архітектури та будівництва на пленарному засіданні міської ради).

В подальшому листом від 16.02.2004 № 01-11/345-05 Державне управління екології та природних ресурсів в Миколаївській області, розглянувши представлені матеріали, рішення міської ради від 12.12.2003 № 17/8 та приймаючи до уваги відкликання протесту прокуратури м. Миколаєва від 20.02.2004 № 36, погодило Товариству з обмеженою відповідальністю «Ірбіс-Плюс» відведення земельної ділянки в оренду під будівництво готельно-ресторанного комплексу в районі житлового будинку № 1 по Варварівському спуску, 1 в Центральному районі м. Миколаєва.

Листом від 19.02.2004 № 292 Миколаївським міським управлінням земельних ресурсів погоджено Товариству з обмеженою відповідальністю «Ірбіс-Плюс» проект відведення земельної ділянки загальною площею 0,2252 га, в т.ч. зайнятих поточним будівництвом - 0,2252 га, за рахунок земель міста, не наданих у власність чи користування, з віднесенням її до земель іншого призначення (поточного будівництва) - для будівництва готельного комплексу в районі житлового будинку № 1 на Варварівському спуску в Заводському районі м. Миколаєва. При цьому зазначено, що земельна ділянка має обмеження у використанні згідно УКПОКЧЗД: правові типу 1.1 - «зміна цільового використання».

Так, з урахуванням наведеного, 09 квітня 2004 між Миколаївською міською радою (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ірбіс-Плюс» (орендар) укладено договір оренди землі, відповідно до п. 1.1 якого орендодавець на підставі рішення від 12.12.2003 р. № 17/8 надає, а орендар приймає в оренду земельну ділянку площею 2252 кв.м. (землі поточного будівництва), для будівництва готельного комплексу поблизу житлового будинку № 1 по Варварівському спуску (Заводський район), згідно з планом земельної ділянки, акту перенесення меж земельної ділянки у натурі, акту приймання передачі об`єкта оренди, плану відведення земельної ділянки, що є невід`ємними частинами цього договору.

Відповідно до п. 2 вказаного договору оренди земельна ділянка передається в оренду, з правом передачі її в суборенду, строком на 3 роки з дати прийняття рішення.

Згідно п. 2.2 договору оренди договір набуває чинності з дати його державної реєстрації.

Відповідно до п. 3.1, 3.2 договору оренди за оренду земельної ділянки орендар сплачує орендну плату у грошовій формі. Розмір орендної плати: річна орендна плата за земельну ділянку (2252 кв.м) встановлюється у розмірі 1,2% від її грошової оцінки. Грошова оцінка земельної ділянки (2252 кв.м) на підставі розрахунку, складеного Товариством з обмеженою відповідальністю «Південьприватзем» з урахуванням коефіцієнту щорічної індексації 1.02 га на час укладання цього договору складає 238396,70 грн. Розмір грошової оцінки не є сталим і змінюється в зв`язку з проведенням її щорічної індексації та внесенням змін на підставі вимог діючого законодавства й інших нормативних документів. Розмір грошової оцінки земельної ділянки змінюватиметься без внесення змін та доповнень до цього договору.

Згідно з п. 4.1-4.3 договору оренди земельна ділянка передається в оренду для будівництва готельного комплексу поблизу житлового будинку № 1 по Варварівському спуск (Заводський район). Умови використання: використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням. Збереження якості землі: орендар шляхом здійснення заходів, передбачених п.п. «А», «В» пункту 1 ст. 164 Земельного кодексу України, повинен забезпечити раціональну організацію території, захист земельної ділянки від водної та вітрової ерозії, підтоплення забруднення відходами виробництва, хімічними й радіоактивними речовинами від інших процесів руйнування; орендар забезпечує знімання, використання й збереження речового шару ґрунту при проведенні робіт, пов`язаних із порушенням земель.

Відповідно до п. 6.1-6.2 договору оренди орендодавець стверджує, що на момент укладення цього договору земельна ділянка не відчужена будь-яким способом, не знаходиться у заставі, під арештом, не є предметом судового спору, не передана у використання, не обмежена будь-якими правами інших фізичних, юридичних осіб або будь-яким чином. Обов`язковими для діяльності орендаря є наступні обмеження : забезпечити вільний доступ для прокладання нових, ремонту та експлуатації існуючих інженерних мереж і споруд на них, що знаходяться в межах закріплюваної території.

Відповідно до пп. а) п. 9.1 договору оренди орендодавець має право вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням, згідно з договором оренди.

Згідно з пп а), г) п. 9.3 договору оренди орендар має право самостійно визначати напрями своєї господарської діяльності відповідно до призначення земельної ділянки та умов договору. У разі незакінчення будівництва до закінчення строку дії договору оренди, звернутися до міської ради з клопотанням про продовження строку оренди, при цьому орендна плата на землю вноситься по день фактичного використання земельної ділянки або до укладення нового договору оренди.

Вказаний договір оренди землі від 09.04.2004 був зареєстрований у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі 13.05.2004 за № 2447.

Як встановлено судом, відповідно до п. 9 рішення Миколаївської міської ради від 09.11.2006 № 7/23 «Про вилучення, надання, передачу за фактичним землекористуванням, продовження строку користування земельними ділянками юридичним особам, громадянам, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та виконкому міської ради по Заводському району м. Миколаєва» продовжено Товариству з обмеженою відповідальністю «Ірбіс- Плюс» на 3 роки з 21.12.2006 термін оренди земельної ділянки площею 2252 кв.м, залишивши її в землях поточного будівництва, на період будівництва готельного комплексу поблизу житлового будинку № 1 по Варварівському спуску, яка була надана рішенням міської ради від 12.12.2003 р. № 17/8.

03.09.2007 між Миколаївською міською радою (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ірбіс-Плюс» (орендар) укладено договір оренди землі, відповідно до п. 1.1 якого орендодавець на підставі рішення від 09.11.2006 р. № 7/23 продовжує ТОВ «Ірбіс-Плюс» оренду земельної ділянки, яка була надана рішенням міської ради від 12.12.2003 № 17/8, на період будівництва готельного комплексу поблизу житлового будинку № 1 по Варварівському спуску (Заводський район).

Відповідно до п. 2.1- 2.5 в оренду передається земельна ділянка загальною площею 2252 кв.м без права передачі її в суборенду. Земельна ділянка вільна від забудови. Земельна ділянка передається в оренду без будинків, будівель, споруд та інших об`єктів. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки згідно з витягом з технічної документації про визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки від 30.08.2007 № 108 (з урахуванням коефіцієнту щорічної індексації 1.035) на час укладання цього договору складає 273910,76 грн. Земельна ділянка, яка передається в оренду, не має недоліків, що можуть перешкоджати її ефективному використанню.

Згідно з п. 3.1 договору він діє протягом 3 років з 12.12.2006. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 3 місяці до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Відповідно до п. 4.1, 4.2 договору оренди за оренду земельної ділянки орендар сплачує орендну плату у грошовій формі. Розмір орендної плати: річна орендна плата за земельну ділянку (2252 кв.м) встановлюється у розмірі 1,2% від нормативної грошової оцінки, де нормативна грошова оцінка земельної ділянки (2252 кв.м) (з урахуванням коефіцієнту щорічної індексації 1.035) на час укладання цього договору складає 273910,76 грн. Виходячи з цього розмір орендної плати за рік за цим договором на момент його укладання складає 3286,93 грн.

Згідно з п. 5.1-5.3 договору оренди земельна ділянка передається в оренду для будівництва готельного комплексу. Цільове призначення земельної ділянки - землі поточного будівництва. Умови збереження стану об`єкта оренди: на земельній ділянці не дозволяється діяльність, не пов`язана з цільовим призначенням земельної ділянки. Зміна цільового призначення земельної ділянки можлива лише у разі прийняття Миколаївською міською радою рішення про затвердження проекту відведення земельної ділянки у зв`язку зі зміною цільового призначення земельної ділянки та внесення відповідних змін до договору. Роботи по розробці проекту відведення оплачує орендар. Орендар шляхом здійснення заходів, передбачених п.п. «А», «В» пункту 1 ст. 164 Земельного кодексу України, повинен забезпечити раціональну організацію території, захист земельної ділянки від водної та вітрової ерозії, підтоплення забруднення відходами виробництва, хімічними й радіоактивними речовинами від інших процесів руйнування; орендар забезпечує знімання, використання й збереження речового шару ґрунту при проведенні робіт, пов`язаних із порушенням земель.

Відповідно до п. 6.1-6.2 договору оренди передача земельної ділянки в оренду здійснюється згідно до проекту її відведення, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 12.12.2003 № 17/8 за актом приймання-передачі об`єкта оренди в день державної реєстрації цього договору. Право на оренду земельної ділянки виникає після державної реєстрації цього договору.

Відповідно до пп. а) п. 9.1 договору оренди орендодавець має право вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням, згідно з договором оренди.

Згідно з пп а) п. 9.3 договору оренди орендар має право самостійно визначати напрями своєї господарської діяльності відповідно до призначення земельної ділянки та умов договору.

Відповідно до п. 14.1 договору оренди він набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Вказаний договір оренди землі від 03.09.2007 був зареєстрований 27.09.2007 у Миколаївській регіональній філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис №91.

В матеріалах справи наявний договір про зміни № 1671-08 від 02.07.2008 до договору оренди землі, який зареєстровано у Миколаївській регіональній філії ДП «Центр ДЗК» 27.09.2007 р. за № 491 та зареєстрований в Миколаївській міській раді 27.09.2007 за № 5176, відповідно до п. 1 якого пункт 4.2 договору оренди від 03.09.2007 викладено в наступній редакції: «З 01.01.2008 р. річна орендна плата за земельну ділянку (2252 кв.м) встановлюється у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки, де нормативна грошова оцінка земельної ділянки (2252 кв.м) на час укладання цього договору складає 281850,26 грн. (з урахуванням коефіцієнту щорічної індексації 1.028). Виходячи з цього, розмір орендної плати за рік за цим договором на момент його укладання складає 8447,41 грн.»

Згідно з рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1573 від 25.07.2008 прохідній поблизу житлового будинку по Варваріському спуску площею 5,2 кв.м надано нову адресу - вул. Варварівський спуск, 1/3.

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1675 від 20.08.2008 Товариству з обмеженою відповідальністю «Ірбіс-Плюс» видано свідоцтво про право власності на майно - нежитлову будівлю (прохідну), яка розташована за адресою: вул. Варварівський спуск, 1/3.

10.09.2008 року Товариству з обмеженою відповідальністю «Ірбіс-Плюс» видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю (прохідну), яка розташована за адресою: вул. Варварівський спуск, 1/3.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області у справі № 8/46/08 від 11.03.2008 було визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Ірбіс-Плюс» право власності на самочинно збудоване нерухоме майно - прохідну, площею 5,2 кв.м, розташовану поблизу житлового будинку № 1 по Варваріському спуску в м. Миколаєві. Дане рішення було прийнято за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірбіс-Плюс» до адміністрації Заводського району м. Миколаєва та Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, третя особа - КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації». При цьому, в даному судовому рішенні зазначено, що ані відповідачі, ані третя особа проти позову не заперечували. Приймаючи рішення про задоволення позову, Господарський суд Миколаївської області послався на наявність висновків Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради, Миколаївської санітарно-епідеміологічної станції, Головного управління Міністерства надзвичайних ситуацій України, якими погоджено оформлення самочинно збудованої прохідної.

Постановою Вищого господарського суду України у справі № 8/46/08 від 22.09.2009 за касаційним поданням першого заступника прокурора Миколаївської області прийнято рішення Господарського суду Миколаївської області від 11.03.2008 було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

18.12.2009 року Господарським судом Миколаївської області в судовому засіданні у справі № 8/46/08 за участю представника прокуратури Середи Є.В., який представляв інтереси держави в особі Миколаївської міської ради, постановлено ухвалу, якою позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірбіс-Плюс» залишено без розгляду у зв`язку з неявкою позивача.

Згідно з п. 17 рішення Миколаївської міської ради від 25.03.2009 № 33/42 «Про вилучення, надання, передачу за фактичним землекористуванням, продовження строку користування земельними ділянками юридичним особам, громадянам, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та виконкому міської ради по Заводському району м. Миколаєва» продовжено Товариству з обмеженою відповідальністю «Ірбіс- Плюс» на 3 роки термін оренди земельної ділянки площею 2252 кв.м, яка була надана рішеннями міської ради від 12.12.2003 № 17/8, від 09.11.2006 № 7/23, залишивши її в землях поточного будівництва, на період будівництва готельного комплексу по вул. Варварівський спуск, 1/3.

В матеріалах справи наявний договір про зміни № 1000-09 від 20.11.2009 до договору оренди землі, який зареєстровано у Миколаївській регіональній філії ДП «Центр ДЗК» 27.09.2007 р. за № 491 та зареєстрований в Миколаївській міській раді 27.09.2007 за № 5176, відповідно до п. 1 якого Миколаївська міська рада на підставі рішення від 25.03.2009 за № 32/45 продовжує Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірбіс-Плюс» термін оренди земельної ділянки, яка була надана рішенням міської ради від 09.11.2006 № 7/23, на період будівництва готельного комплексу по вул. Варварівський спуск № 1/3 (Заводський район), у зв`язку з чим п. 3.1 розділу 3 договору доповнено реченням: «Договір діє протягом 3 років з 12.12.2009. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 3 місяці до закінчення строку дії договору письмово звернутися до орендодавця з клопотанням про продовження строку оренди. Підставою для поновлення договору буде відповідне рішення орендодавця».

Відповідно до п. 5 рішення Миколаївської міської ради від 25.06.2010 р. № 47/45 «Про вилучення, надання, передачу за фактичним землекористуванням, продовження строку користування земельними ділянками юридичним особам, громадянам, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та виконкому міської ради по Заводському району м. Миколаєва» пункт 17 рішення Миколаївської міської ради від 25.03.2009 р. № 33/42 викладено в такій редакції: «Продовжити ТОВ «Ірбіс- Плюс» на 10 років термін оренди земельної ділянки площею 2252 кв.м, яка була надана рішеннями міської ради від 12.12.2003 р. № 17/8, від 09.11.2006 № 7/23, залишивши її в землях поточного будівництва, на період будівництва готельного комплексу по вул. Варварівський спуск, 1/3».

28.12.2011 між Миколаївською міською радою (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ірбіс-Плюс» (орендар) укладено договір про зміни № 305-11 до договору оренди землі, який зареєстровано у Миколаївській регіональній філії ДП «Центр ДЗК» 27.09.2007 за № 491 та зареєстрований в Миколаївській міській раді 27.09.2007 за № 5176, відповідно до п. 1 якого на підставі рішення міської ради від 25.06.2010 за № 47/45 у вказаний договір оренд внесені наступні зміни.

Відповідно до п. 1.1 договору про зміни пункт 3.1 розділу 3 договору доповнено наступним: «Договір діє протягом 10 років з 12.12.2009. Орендар, який належно виконував обов`язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на подовження строку дії договору. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 6 місяців до закінчення строку дії договору письмово звернутися до орендодавця з клопотанням про продовження строку оренди. Підставою для поновлення договору буде відповідне рішення орендодавця».

Згідно з п. 1.4 договору про зміни розділ 6 договору оренди землі доповнено п. 6.3 наступного змісту: «Право на оренду не може бути відчужено орендарем іншим особам, внесено до статутного фонду, передано у заставу».

Відповідно до п. 4 договору про зміни він набуває чинності з моменту його реєстрації.

Вказаний договір про зміни від 28.12.2011 був зареєстрований у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі 28.12.2011 за № 305-11.

Згідно з п. 30 рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 21.12.2011 № 1254 «Про зміну та надання адрес і внесення змін до рішень виконкому міської ради» нежитловій будівлі по вул. Варваріський спуск, 1/3, яка належить ТОВ «Ірбіс-Плюс» (договір оренди землі від 27.09.2007 № 5176), надано нову адресу: вул. Бузький бульвар, 5-г.

Згідно з п. 1.15 рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 21.12.2011 р. № 1256 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна за юридичними особами» право власності на нежитлову будівлю (прохідна) загальною площею 5,2 кв.м за літ. А, яка розташована по вул. Бузький бульвар, 5г, оформлено за Товариством з обмеженою відповідальністю «Ірбіс-Плюс».

28.12.2011 на підставі вказаного рішення Виконкому міської ради від 21.12.2011 №1256 Товариству з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс» видано свідоцтво про право власності серії САЕ №359171 на нерухоме майно - нежитлову будівлю (прохідну), яка розташована за адресою: вул. Бузький бульвар, 5-г.

Вказане право власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс» на нежитлову будівлю зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19.01.2012 (реєстрац. номер 35703616), про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 409861289 від 27.01.2025.

В подальшому, 10.02.2020 між Миколаївською міською радою (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ірбіс-Плюс» (орендар) укладено додаткову угоду № 15/У-20 до договору оренди землі, який зареєстровано в Миколаївській міській раді 27.09.2007 за № 5176, щодо оренди земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0006. Згідно з п. 1 вказаної додаткової угоди пункт 3.1 розділу 3 договору оренди доповнено наступним: «Договір поновлено на 10 років (до 12.12.2029)».

Згідно з інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №№ 49859068 від 27.01.2025 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс» зареєстровано право оренди цієї земельної ділянки на строк до 12.12.2029, про що 14.02.2020 вчинено запис за №35576392.

Інших належних та допустимих письмових доказів на підтвердження наявних між сторонами спірних правовідносин, матеріали господарської справи не містять.

Предметом спору у даній справі є встановлення обставин на підтвердження або спростування підстав для усунення перешкод територіальній громаді у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом визнання незаконними і скасування пунктів 18, 18.1 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 12.12.2003 №17/8, якими затверджено проект відведення та надано в оренду строком на 3 роки Товариству з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс» земельну ділянку площею 2252 кв.м для будівництва готельного комплексу поблизу житлового будинку № 1 по Варварівському спуску у місті Миколаєві; усунення перешкод територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом визнання незаконним і скасування пункту 9 рішення Миколаївської міської ради від 09.11.2006 №7/23, яким Товариству з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс» продовжено на 3 роки термін оренди земельної ділянки площею 2252 кв.м для будівництва готельного комплексу поблизу житлового будинку №1 по Варварівському спуску у місті Миколаєві; усунення перешкод територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом визнання недійсним договору оренди землі від 03.09.2007 № 5176, зі змінами та доповненнями, зі скасуванням державної реєстрації права оренди в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (запис від 14.02.2020 №35576392); усунення перешкоди територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності від 28.12.2011 серії САЕ №359171 на прохідну вул. Бузький бульвар, 5-г, з одночасним скасуванням державної реєстрації права власності та із закриттям відповідного розділу Державного реєстру та реєстраційної справи; усунення перешкоди територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс» () знести (демонтувати) огорожу та звільнити ділянку від будівельних матеріалів; усунути перешкоди територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс» () повернути територіальній громаді міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради () земельну ділянку площею 2252 кв.м з кадастровим номером :01:002:0006.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

Перш ніж здійснювати оцінку правомірності оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги по суті позовних вимог, судова колегія перевіряє підставність представництва прокурором інтересів держави, наявність порушеного права та спосіб захисту, обраний прокурором.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зазначене конституційне положення встановлює обов`язок органам державної влади, органам місцевого самоврядування та їх посадовим особам дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень.

Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 01.04.2008 №4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Відповідно до пункту 3 статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру», прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор у даній справі №915/158/25 звернувся до суду з позовом в інтересах держави як самостійний позивач.

Абзацом 1 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.

Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Конституційний Суд України зазначив, що поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (абзац другий частини п`ятої Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99).

Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом).

Відповідно до абзаців 1- 3 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Згідно із частиною 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до абзацу 2 частини 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №826/13768/16, від 05.03.2020 у справі №9901/511/19, від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, від 06.07.2021 у справі №911/2169/20, від 21.06.2023 у справі №905/1907/21).

У пунктах 69, 70 постанови від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази про вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абзацами 3 і 4 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту. Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 15.01.2020 у справі №698/119/18 (пункт 26), від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 (пункт 34), від 06.07.2021 у справі №911/2169/20 (пункт 8.19), від 20.07.2022 у справі №910/5201/19 (пункт 81) від 28.09.2022 у справі №483/448/20 (пункти 7.11, 7.18), від 20.06.2023 у справі №633/408/18 (пункти 10.12, 10.19), від 21.06.2023 у справі №905/1907/21 (пункт 8.37), від 05.07.2023 у справі №912/2797/21 (пункт 8.4), від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц (пункт 8.11), від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц (пункт 8.18).

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Прокурор визначає склад відповідачів самостійно в кожному конкретному випадку залежно від характеру спірних правовідносин, змісту порушених прав та інтересів держави, суб`єктів, які мають здійснювати захист цих прав та інтересів у відповідній сфері, обраного прокурором способу захисту останніх, який повинен бути ефективним та спрямованим на повне поновлення порушеного або оспорюваного права (тобто не має потребувати додаткового звернення з іншими вимогами до учасників спірних правовідносин) тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі №483/448/20, пункт 7.12; від 20.06.2023 у справі №633/408/18, пункт 10.13; від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц, пункт 8.12).

У пункті 10.21 постанови від 20.06.2023 у справі №633/408/18 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що втручання у приватні права й інтереси має бути належно збалансованим з відповідними публічними (державними, суспільними) інтересами, із забезпеченням прав, свобод та інтересів кожного, кому держава гарантувала доступ до загальнонародних благ і ресурсів. У разі порушення рівноваги публічних і приватних інтересів, зокрема, безпідставним наданням пріоритету правам особи перед правами держави чи територіальної громади у питаннях, які стосуються загальних для всіх прав та інтересів, прокурор має повноваження, діючи в публічних інтересах, звернутися до суду, якщо органи державної влади, місцевого самоврядування, їхні посадові особи не бажають чи не можуть діяти аналогічним чином або ж самі є джерелом порушення прав і законних інтересів територіальної громади чи загальносуспільних (загальнодержавних) інтересів. У таких випадках відповідні органи можуть виступати відповідачами, а прокурор - позивачем в інтересах держави. За відсутності такого механізму звернення до суду захист відповідних публічних інтересів, поновлення колективних прав та інтересів держави, територіальної громади і її членів, захист суспільних інтересів від свавілля органів державної влади чи органів місцевого самоврядування у значній мірі може стати ілюзорним. Так само відсутність зазначеного механізму може загрожувати недієвістю конституційної вимоги, згідно з якою використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина 7 статті 41 Конституції України). Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц (пункт 8.20).

Отже, процесуальний статус сторін у подібних спорах залежить як від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, так і від наведеного прокурором обґрунтування наявності підстав для представництва інтересів держави у конкретній справі.

У даній справі, яка розглядається, прокурор звернувся в інтересах держави в особі територіальної громади м. Миколаєва з позовом про усунення перешкод територіальній громаді у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом:

визнання незаконними і скасування пунктів рішень Миколаївської міської ради,

визнання недійсним договору оренди землі від 03.09.2007 № 5176, зі змінами та доповненнями, зі скасуванням державної реєстрації права оренди в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно:

визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності з одночасним скасуванням державної реєстрації права власності та із закриттям відповідного розділу Державного реєстру та реєстраційної справи;

зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс» знести (демонтувати) огорожу та звільнити ділянку від будівельних матеріалів;

зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс» повернути територіальній громаді міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку.

Прокурор вважає, що, оскільки спірна земельна ділянка, розташована в межах прибережної захисної смуги Бузького лиману, є територією з обмеженим режимом господарської діяльності, адже належить до обмежених ресурсів, що зумовлює встановлення особливого правового режиму його використання та здійснення прав щодо нього, а отже, має спеціальний статус та обмежений режим використання, вибула з користування територіальної громади без її волі, та з порушенням вимог чинного законодавства, проте остання не наділена повноваженнями щодо самостійного звернення з позовом до суду за захистом порушених прав.

Велика Палата Верховного Суду у згаданій постанові від 11.06.2024 у справі №925/1133/18 вказала про те, що у разі, якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії, що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача.

Орган державної влади (або місцевого самоврядування), який порушив права держави чи територіальної громади прийняттям незаконного рішення від імені відповідного суб`єкта права, не може (в силу відсутності повноважень на захист) та не повинен (з огляду на відсутність спору з іншим учасником цивільних правовідносин) бути позивачем за позовом прокурора, спрямованим на оскарження незаконного рішення цього ж органу та відновлення порушених прав і законних інтересів держави чи територіальної громади. В процесуальному аспекті орган, який прийняв такий акт, не має зацікавленості у задоволенні позовних вимог, відстоюючи правомірність своїх дій, що суперечить правовому статусу позивача. Водночас доведення правомірності дій, які оспорюються позивачем, забезпечується процесуальними повноваженнями відповідача.

При цьому фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган або прокурор.

Узагальнюючи наведені у вказаній постанові висновки щодо застосування норм права, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що:

1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо:

- орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;

- орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;

2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:

- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;

- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.

У даній справі, яка розглядається, прокурор фактично звернувся за захистом інтересів територіальної громади Миколаївської міської ради.

При цьому, з огляду на предмет та підставу заявлених позовних вимог та з урахуванням того, що, на думку прокурора, уповноважений орган на захист інтересів держави в спірних правовідносинах - Рада не тільки не захистила інтереси територіальної громади, а й порушила їх, то прокурор мав право звернутися до суду з позовом, як самостійний позивач.

Наведений висновок стосовно наявності у прокурора повноважень на звернення з цим позовом до суду в інтересах держави як самостійного позивача узгоджуються з викладеною вище останньою актуальною правовою позицією Великої Палати Верховного Суду щодо застосування положень частин 3, 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», частин 4, 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, зазначеною в постанові від 11.06.2024 у справі №925/1133/18 .

Щодо заявлених прокурором позовних вимог у даному випадку, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За положеннями ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою ст. 16 Цивільного кодексу України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 Цивільного кодексу України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Зазначені висновки висвітлені в абзаці 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. До господарського суду вправі звернутись кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, тобто має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

В контексті зазначеної норми, звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому.

Статтею 5 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері господарсько-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Під захистом прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.

З аналізу вищезазначених норм, вбачається, що під час розгляду справи позивач повинен довести, а суд встановити факти або обставини, які б свідчили про порушення індивідуально виражених прав чи інтересів позивача.

Наведені норми закону визначають об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Отже, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними.

Разом з тим, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19 та інших).

Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини 2 та пункту "б" частини 3 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, крім іншого, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Як вбачається з матеріалів справи та було зазначено вище за текстом постанови, предметом спору прокурор визначив усунення перешкод територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шдяхом: визнання незаконними і скасування пунктів 18, 18.1 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 12.12.2003 №17/8, якими затверджено проект відведення та надано в оренду строком на 3 роки Товариству з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс» земельну ділянку площею 2252 кв.м для будівництва готельного комплексу поблизу житлового будинку № 1 по Варварівському спуску у місті Миколаєві; визнання незаконним і скасування пункту 9 рішення Миколаївської міської ради від 09.11.2006 №7/23, яким Товариству з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс» продовжено на 3 роки термін оренди земельної ділянки площею 2252 кв.м для будівництва готельного комплексу поблизу житлового будинку №1 по Варварівському спуску у місті Миколаєві; визнання недійсним договору оренди землі від 03.09.2007 № 5176, зі змінами та доповненнями, зі скасуванням державної реєстрації права оренди в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (запис від 14.02.2020 №35576392); визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності від 28.12.2011 серії САЕ №359171 на прохідну вул. Бузький бульвар, 5-г, з одночасним скасуванням державної реєстрації права власності та із закриттям відповідного розділу Державного реєстру та реєстраційної справи; зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс» () знести (демонтувати) огорожу та звільнити ділянку від будівельних матеріалів; зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс» () повернути територіальній громаді міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради () земельну ділянку площею 2252 кв.м з кадастровим номером :01:002:0006.

Разом з тим, формулюючи позовні вимоги, прокурор, який звернувся до місцевого господарського суду з відповідним позовом самостійно в інтересах держави, підставою позовних вимог визначив той факт, що надання Товариству з обмеженою відповідальністю «Ірбіс-Плюс» земельної ділянки водного фонду, здійснення будівництва об`єкту нерухомості та оформлення права власності на нього здійснено з порушенням вимог земельного, водного та містобудівного законодавства. Адже, як вказує прокурор, діючим на час прийняття рішення 12.12.2003 №17/8 Генеральним планом міста Миколаєва, державними будівельними нормами, стандартами і правилами встановлено, що будівництво комерційного об`єкта - готельного комплексу в межах вказаної території заборонено, а тому і відведення Товариству з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс» земельної ділянки для вказаних цілей суперечить вимогам законодавства. Так, при прийнятті оскаржуваного рішення Миколаївською міською радо безпідставно не враховано входження земельної ділянки у прибережну захисну смугу Бузького лиману, що є територією з обмеженим режимом господарської діяльності, а тому така земельна ділянка не могла буди відведена в оренду Товариству для будівництва готельного комплексу з рестораном, житловими боксами, адміністративно-господарським приміщенням, паркувальним майданчиком для автомобілів, пірсом та терасою.

Таким чином, з огляду на обставини справи, прокурор визначає, що він звернувся до суду з належним та ефективним способом захисту порушених інтересів держави.

З цього приводу колегія суддів зазначає таке.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції повинен з`ясувати, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18).

Так, обрання позивачем неналежного чи неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 54), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76), від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц (провадження № 12-13гс22, пункт 127), від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 (провадження № 12-61гс21, пункт 148), постанова Верховного Суду від 15.03.2024 у справі № 904/192/22).

Вирішуючи питання про відповідність обраного прокурором способу захисту у даному випадку, судова колегія наголошує на такому.

Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача права володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається, виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника, включаючи право володіння.

Підставою негаторного позову є належне позивачу право користування і розпорядження майном, а також обставини, що підтверджують протиправні дії відповідача у створенні позивачу перешкод щодо здійснення цих правомочностей.

Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову.

Умовами подання негаторного позову є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути чітко та конкретно визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця).

Враховуючи той факт, що право власності як абсолютне право має захищатися лише у разі доведення самого факту порушення, встановлення обставин порушення прав дійсного власника майна належить до предмета доказування у справах за такими позовами. Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.05.2020 року у справі №909/392/1, від 27.05.2020 року у справі № 910/1310/19.

В такому випадку належним способом захисту порушеного права, який є ефективним та відповідає вимогам закону, буде віндикаційний позов,

У даній справі прокурор послався на заявлення ним негаторного позову з огляду на порушення норм Земельного та Водного кодексів України в частині розташування спірної земельної ділянки в певній відстані від урізу Бузького лиману, тобто в прибережній смузі, але з цього приводу між сторонами існує спір і це не можна вважати встановленим фактом без дослідження судом в повному обсязі всіх обставин справи з підтвердженням цього належними, достовірними та вірогідними доказами.

Так, зміст права власності у суб`єктивному значенні складається з трьох правомочностей власника: права володіння; права користування; права розпорядження. Отже, саме по собі володіння може бути законним, таким, що ґрунтується на законі, і незаконним, проте «право володіння» завжди є тільки законним, оскільки, як кожне право, завжди ґрунтується на якійсь правовій підставі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість

фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Тобто, право володіння - це юридична можливість фактичного впливу на річ.

Отже, право володіння чужим майном - це речове право особи, яка фактично тримає у себе майно, що належить на праві власності іншій особі.

Тобто, якщо порушено правомочність володіння, то застосовується віндикаційний позов, а якщо створюються перешкоди в користуванні - негаторний.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц вказала, що питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалося і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц

У пунктах 32, 37- 39, 43, 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц викладено такі висновки щодо застосування норм статей 387, 391 Цивільного кодексу України:

"32. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 Цивільного кодексу України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 Цивільного кодексу України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

37. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

38. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

39. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.

43. Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.

89. Особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння)".

Водночас колегія суддів зауважує, що з огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду частково відступила від зазначених висновків шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння (пункт 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).

Крім того, в пунктах 61- 66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц викладено такі правові висновки:

"61. Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19, пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13)). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (buchbesitz (нім. - книжкове володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 70).

62. З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі ТОВ, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).

63. Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.

64. Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.

65. З огляду на викладене володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна.

66. Отже, особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на таку ділянку чи ні".

Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала про те, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (такі висновки наведено в постановах Великої Палати Верховного Суду 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 95- 98), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86, 115), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 13.07.2022 у справі № 199/8324/19).

З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду частково відступила від зазначених висновків шляхом такого уточнения: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном;

- відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається з огляду на принцип реєстраційного підтвердження володіння;

- особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння».

Аналогічна позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17.

Разом з тим, Великою Палатою Верховного Суду постійно звертається увага на неможливість одночасного пред`явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація - це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого невласника) і про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном (оскільки негаторний позов - це позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння). Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого перебувас річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення ( витребування) його з чужого незаконного володіння.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18. Відтак, застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду.

Аналогічні положення містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 року у справі № 910/2861/18, а також у постанові Великої Палати Верховного суду від 06.04.2021 року у справі № 910/10011/19.

Отже, належним відповідачем за позовом про витребування земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 Цивільного кодексу України) (аналогічний висновок викладено в пункті 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, є неефективними (такий висновок сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 74).

Не є належним способом захисту права або інтересу позивача вимога про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, оскільки воно вичерпує свою дію в момент цієї реєстрації (схожий правовий висновок сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 915/127/18 (пункт 5.17), від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц (пункт 74), від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19 (пункт 8.1), від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 (пункт 11.10)).

Натомість, за змістом статті 391 Цивільного кодексу України негаторний позов застосовується для захисту від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а не права володіння, яке (право) належить власнику незалежно від вчинених щодо нього порушень (схожі за змістом висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 71), від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 (пункти 88, 97, 100), від 15.11.2023 у справі № 918/119/21).

Так, відповідно до принципу реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном його фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на таке майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Тобто, зайняття майна (в тому числі земельної ділянки) не є заволодінням ним. Саме в таких випадках підлягає застосуванню стаття 391 Цивільного кодексу України або частина 2 статті 152 Земельного кодексу України (якщо майном є земельна ділянка), відповідно до яких власник, зберігаючи володіння своїм майном, може заявити негаторний позов, тобто, вимагати усунути перешкоди в користуванні та розпоряджанні відповідним об`єктом, зокрема, шляхом його повернення (схожі висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 70), від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 (пункт 99), від 15.11.2023 у справі № 918/119/21).

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, від 03.07.2019 у справі № 127/2209/18, від 10.11.2021 у справі № 825/997/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані всі постанови, в яких викладено правову позицію, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

У постановах від 20.06.2023 у справі № 633/408/18, від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21, в яких наразі викладено останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду в питанні чіткого розмежування таких способів захисту прав власника нерухомого майна, як віндикаційний та негаторний позови, зазначено таке.

Метою позову про витребування майна є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном, зокрема, землями, означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, призводить до ефективного захисту прав власника саме цього майна. Таким чином, у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем), власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна (пункти 11.5, 11.6 постанови від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 та пункти 194, 195 постанови від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21, відповідно).

Між тим, у постанові від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункти 51, 52) було викладено: « 51. Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам Земельного кодексу України є неможливим; розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу (див., зокрема, висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95 с18); від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 70); від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, пункт 80); від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 96); від 15.09.2020 у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 45) та інших.

Тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом. За змістом наведених постанов та виходячи з обставин, встановлених у цих справах, зазначені висновки не застосовуються щодо заволодіння замкненими природними водоймами загальною площею до 3 гектарів, оскільки такі водойми можуть надаватися у власність приватним особам (стаття 59 Земельного кодексу України).

Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду, виходячи з того, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок, особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Як відомо, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і володіння є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду не приводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права власності на таку ділянку за порушником з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452 цс 18, пункт 71), від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473 цс 18, пункт 81), від 11.09. 2019 у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 97), від 15.09.2020 у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 46) та інші).

Судова колегія визначає при цьому, що основним повинно бути дослідження судом питання звернення прокурора у даній справі до суду з такою правовою конструкцією позовних вимог, яка свідчить, що ним одночасно заявлено в одному позові як віндикаційні, так і негаторні вимоги, зокрема, одночасно прокурор просить усунути перешкоди у користуванні майном (негаторна вимога), але шляхом визнання недійсним договору оренди землі, причому без застосування реституції взагалі (вимога про зобов`язання відповідача повернути земельну ділянку заявлена не в якості наслідків за нормами ст.216 Цивільного кодексу України, а саме, як негаторна позовна вимога про усунення перешкод у її користуванні): шляхом визнання недійсним і скасування свідоцтва про право власності з одночасним скасуванням державної реєстрації права власності, знесення огорожі та звільнення ділянки від будівельних матеріалів, при цьому вказуючи на самочинне збудований об`єкт нерухомості відповідача, якого не існує (знищено). При цьому, в даному випадку відповідач орендує спірну земельну ділянку, а не отримав її у власність і мова може йти тільки про можливі порушення закону при передачі її в оренду, які повинні бути встановлені судом при зверненні до суду з позовними вимогами саме про можливе недійсність оспорюваного правочину -договору оренди, але, аж ніяк з вимогами про усунення перешкод у користування майном при наявності чинного договору оренди.

Судова колегія наголошує, що у даному випадку заявлені прокурором вимоги є одночасно і віндикаційними, і негаторними, які є взаємовиключними і не можуть судом розглядатися одночасно по суті.

До того ж, у даній справі, якщо прокурор посилається на законодавчу обмеженість цивільного обороту спірної земельної ділянки, то останній повинен був (при доведеності ним належними та допустимими доказами у справі такого факту) звернутися тільки з негаторною позовною вимогою про усунення перешкод у її користуванні державою шляхом її витребування у незаконного володільця, бо все інше повинно бути таким, що не підлягає оспорюванню в силу прямих вказівок закону у випадку, якщо спірна земельна ділянка є ділянкою земель водного фонду, як посилається прокурор. В той же час, якщо прокурор просить скасувати, визнати незаконними, недійсними пункти рішень органу місцевого самоврядування про передачу в оренду майна, а саме, спірної земельної ділянки, договір оренди землі, свідоцтва про право власності, то таке свідчить про розуміння прокурором того, що визначені ним вимоги відносяться до категорії оспорюваних односторонніх та двосторонніх правочинів, неправомірність та невідповідність нормам закону яких повинні бути розглянуті судом, бо існує в такому випадку спір про речове право.

Тобто, якщо питання неправомірності правочинів презюмується законом, то такі правочини є нікчемними, і слід заявляти негаторні вимоги тільки про застосування наслідків таких нікчемних правочинів, зокрема, також шляхом усунення перешкод у користуванні майном яке було передане за цими правочинами, шляхом його повернення державі, причому, питання наявності саме у позивача права власності на майно не потребує викладення такого в резолютивній частині рішення суду. До того ж, у разі задоволення позовної вимоги про витребування такого майна з чужого незаконного володіння, суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові та ще й тим шляхом, який зазначено прокурором у даній справі. Подібний висновок зроблено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18), від 03.04.2024 року у справі №917/1212/21 (провадження 312-24гс23). Причому до таких вимог не застосовується строк позовної давності, бо порушення таке є триваючим та повинно бути усунутим в силу закону.

У випадку ж, коли існує спір про речове право і потребує вирішення судом вимога про недійсність оспорюваних правочинів із обов`язковим застосуванням наслідків, передбачених ст.216 Цивільного кодексу України, вона повинна бути заявлена суду в якості самостійної позовної вимоги (а не в якості шляху усунення перешкод), до якої, зокрема, застосовується інститут позовної давності і тільки таким рішенням суду може бути зроблений висновок про невідповіднсть спірних правочинів нормам закону (у випадку коли суд ще й вирішить, чи є ефективним обраний прокурором спосіб захисту порушеного права), бо питання віднесення спірної земельної ділянки до законодавчо обмеженою у користуванні в даному випадку потребує встановлення цього в судовому порядку при розгляді справи по суті, оскільки оспорюється і не є таким фактом, що презюмується.

Так, в даному випадку прокурор, звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод визначеним ним шляхом, що був викладений за текстом постанови вище, як вже було визначено судовою колегією, одночасно пред`явив і віндикаційний, і негаторний позов, що взагалі не відповідає нормам чинного законодавства та виключає розгляд таких вимог по суті судом з надання оцінки доказам, що є наявними у справі, до того ж на стадії її апеляційного перегляду.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що позовна вимога повинна відповідати безпосередній меті, якої прагне досягнути позивач звертаючись з позовом до суду, втілювати спосіб захисту порушеного права, застосування якого має за ціль попередити, усунути чи компенсувати наслідки порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного цивільного права та інтересу. Водночас, позовна вимога не повинна спричиняти порушення/обмеження законних прав та інтересів відповідача(ів).

Тому, незважаючи на викладене вище, судова колегія, з огляду на те, що прокурор наполягає, що спірна земельна ділянка одночасно (за його твердженням) належить і до земель водного фонду, розташована в межах прибережної захисної смуги Бузького лиману, і до території зелених насаджень загального користування, тому її відведення нібито відбулось з численними порушеннями законодавства, а саме, що при прийнятті оскаржуваного рішення Миколаївською міською радою безпідставно не враховано входження земельної ділянки у прибережну захисну смугу Бузького лиману, вважає за необхідне все ж таки дослідити це питання, оскільки у випадку встановлення обставин належності спірної земельної ділянки до земель водного фонду належним способом захисту буде саме негаторний позов з однією вимогою про повернення земельної ділянки власнику.

Тому, прокурор повинен був належними, допустимими та вірогідними доказами у справі довести суду, чи правильно спірна земельна ділянка за законодавством, що діяло на момент прийняття та укладення оспорюваних правочинів та прийняття органом місцевого самоврядування актів індивідуального характеру, віднесена до певної категорії земель, бо звернення прокурора з даним позовом відбулося в січні 2025 року, а оспорюються рішення, правочини та акти, виготовлені та укладені протягом 2003-2011 років, тобто, майже 20 років тому, коли діяло інше законодавство і існували інші норми права, в тому числі, і в частині регулювання законом питань щодо передачі в користування земель, які можуть бути визнані, як такі, що є землями саме водного фонду (які прокурором одночасно з цим також визначені як землі зелених насаджень загального користування, що відрізняється за своїм цільовим призначенням і регулюється різними нормами права, як було зазначено вище). Крім того, в даному випадку не йде мова про передачу спірної земельної ділянки у власність, а тільки в оренду, яка, на думку прокурора, не могла бути оформлена, бо у відповідача не було для цього підстав.

При цьому, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази такого визначення та цільового призначення спірної земельної ділянки ані в Державному кадастрі, ані в містобудівній документації на час виникнення спірних правовідносин, як зазначив прокурор.

Так, в 2003 році було визначене цільове призначення землі, як землі поточного будівництва, в 2007 році за договором оренди передавалася спірна земельна ділянка також з таким цільовим призначенням і всі державні органи при погодженні проекту відведення землі не вказували про інше призначення або існування будь-яких обмежень, зазначених прокурором в цій частині.

Так, ст. 19 Земельного кодексу України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин - відведення спірної земельної ділянки в оренду) передбачено, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісового фонду; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

За нормами ст. 58 Земельного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті: а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; в) гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; г) береговими смугами водних шляхів. Для створення сприятливого режиму водних об`єктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм встановлюються водоохоронні зони, розміри яких визначаються за проектами землеустрою.

Аналогічні положення містяться в ст. 4 Водного кодексу України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), за якою до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водоймами, болотами, а також островами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 60 Земельного кодексу України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.

Вказані положення Земельного кодексу України кореспондують з положеннями ч. 1-3 ст. 88 Водного кодексу України.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 61 Земельного кодексу України, ст. 89 Водного кодексу України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: а) розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; б) зберігання та застосування пестицидів і добрив; в) влаштування літніх таборів для худоби; г) будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів; ґ) влаштування звалищ сміття, гноєсховищ, накопичувачів рідких і твердих відходів виробництва, кладовищ, скотомогильників, полів фільтрації тощо; д) миття та обслуговування транспортних засобів і техніки. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватися, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

У відповідності до положень ст. 62 Земельного кодексу України у прибережних захисних смугах уздовж морів, морських заток і лиманів та на островах у внутрішніх морських водах забороняється: а) влаштування полігонів побутових та промислових відходів і накопичувачів стічних вод; б) влаштування вигребів для накопичення господарсько-побутових стічних вод об`ємом понад 1 кубічний метр на добу; в) влаштування полів фільтрації та створення інших споруд для приймання і знезаражування рідких відходів; г) застосування сильнодіючих пестицидів. Режим господарської діяльності на земельних ділянках прибережних захисних смуг уздовж морів, морських заток і лиманів та на островах у внутрішніх морських водах встановлюється законом.

За ст.90 Водного кодексу України прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів, з обов`язковим централізованим водопостачанням і каналізацією. У прибережних захисних смугах уздовж морів, морських заток і лиманів та на островах у внутрішніх морських водах забороняється: 1) застосування стійких та сильнодіючих пестицидів; 2) влаштування полігонів побутових та промислових відходів і накопичувачів стічних вод; 3) влаштування вигрібів для накопичення господарсько-побутових стічних вод обсягом більше 1 кубічного метра на добу; 4) влаштування полів фільтрації та створення інших споруд для приймання і знезаражування рідких відходів.

Отже, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування.

В ч.1,3 і 4 ст.85 Водного кодексу України визначено, що порядок надання земель водного фонду в користування та припинення права користування ними встановлюється земельним законодавством. У тимчасове користування за погодженням з постійними користувачами земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення та берегових смуг водних шляхів можуть надаватися підприємствам, установам, організаціям, об`єднанням громадян, релігійним організаціям, громадянам України, іноземним юридичним та фізичним особам для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, а також для проведення науково-дослідних робіт. Користування цими ділянками у зазначених цілях здійснюється з урахуванням вимог щодо охорони річок і водойм від забруднення, засмічення та замулення, а також з додержанням правил архітектури планування приміських зон та санітарних вимог у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 4 ст. 59 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Виходячи з наведеного, якщо земельна ділянка зайнята прибережною захисною смугою, таку ділянку можна було отримати в оренду для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Більше того, земельні ділянки прибережної захисної смуги уздовж лиману могли використовуватися згідно з чинним на час виникнення спірних правовідносин Водного кодексу України лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів.

Наразі, в ч. 3 ст. 60 Земельного кодексу України визначено, що розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації.

За ч. 4-5 ст. 88 Водного кодексу України у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Таким чином, вказані приписи законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, вимагали визначати прибережні захисні смуги у межах населених пунктів - з урахуванням будь-якої містобудівної документації у цій сфері та виходячи з конкретних умов забудови, які склалися на місцевості, а уздовж морів та навколо морських заток і лиманів - за проектами землеустрою з урахуванням встановлення ширини прибережної захисної смуги не менше двох кілометрів від урізу води.

Як вбачається з матеріалів справи, рішень щодо затвердження документації із землеустрою про затвердження проектів щодо визначення водоохоронних зон та прибережних захисних смуг на території землекористування м. Миколаєва не приймалось, відповідний окремий проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги Бузького лиману не розроблявся.

Однак, дійсно, відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 310/5834/13-ц, від 30.05.2018 у справі № 469/1393/16-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14 та в постанові Верховного Суду від 21.02.2024 у справі № 495/4980/21.

Відповідно до п. 10 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), на землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що законодавство, чинне на момент прийняття оскаржуваного рішення міськради про відведення спірної земельної ділянки, вимагало визначати прибережні захисні смуги у межах населених пунктів саме з урахуванням будь-якої містобудівної документації у цій сфері та виходячи з конкретних умов забудови, які склалися на місцевості, а не на підставі відповідного проекту. Саме таке застосування положень ст. 60 Земельного кодексу і ст. 88 Водного кодексу України наведено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14 при визначенні меж прибережної смуги.

Містобудівна документація - це затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій (ч. 1 ст. 17 Закону України «Про основи містобудування»), з урахуванням яких визначається цільове призначення земель (абз. 4 ст. 1 Закону України «Про планування і забудову територій», який був чинним на час прийняття оскаржуваного рішення).

Згідно з абз. 14 ст. 1 Закону України «Про планування і забудову територій» місцеві правила забудови - це нормативно-правовий акт, яким встановлюється порядок планування і забудови та іншого використання територій, окремих земельних ділянок, а також перелік усіх допустимих видів, умов і обмежень забудови та іншого використання територій та окремих земельних ділянок у межах зон, визначених планом зонування.

Різновидом містобудівної документації є генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, яка визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту (абз. 8 ст. 1 Закону України «Про планування і забудову територій»).

Водночас, судом з`ясовано, що на момент прийняття міськрадою рішення від 12.12.2003 №17/8 щодо відведення спірної земельної ділянки був діючим Генеральний план міста Миколаєва, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР № 403 від 24.11.1986. Проте, вказаний Генплан не передбачав визначення прибережних смуг.

Однак, відповідно до абз. 3 п. 10.17 Державних будівельних норм (далі - ДБН) 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 року № 44, уздовж берегів водойм прибережні смуги установлюються завширшки не менше 20 м від урізу води.

В свою чергу, під час виділення земельних ділянок у м. Миколаєві під будівництво міська рада мала врахувати саме наведені ДБН.

Разом з тим, як вказує прокурор з посиланням на дані Національної кадастрової системи Державного земельного кадастру, до якого органами прокуратури отримано доступ у встановленому законодавством порядку, про що до позову надані відповідні кольорові викопіювання, спірна земельна ділянка розташована впритул до урізу води. Також в акті обстеження від 08.11.2024, проведеного Департаментом архітектури та містобудування Миколаївської міської ради, вказано, що спірна земельна ділянка розміщена впритул до урізу води Бузького лиману. Однак, вказані докази не містять відомостей, яка саме відстань між ділянкою і урізом води. При цьому, прокурор, знову ж таки тільки з посиланням, зокрема, на відомості Національної кадастрової системи Державного земельного кадастру, вказує, що найбільш віддалена межа спірної ділянки від урізу води дорівнює 63-82 метри.

У справі № 487/10132/14-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що законодавство, чинне на момент прийняття оскарженого рішення, вимагало встановлювати прибережні захисні смуги у межах населених пунктів з урахуванням будь-якої містобудівної документації у цій сфері та виходячи з конкретних умов забудови, які склалися на місцевості.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05.08.2020 у справі №330/1629/18.

Відтак, виходячи з вищенаведеного, а також з урахуванням діючих на той час державних будівельних норм, зокрема, щодо необхідності установлення прибережної смуги не менше 20 м від урізу води, суд вважає, що доводи прокурора про розташування спірної земельної ділянки всією своєю площею в межах 100-метрової прибережної захисної смуги лиману не узгоджується з чинними на момент відведення спірної земельної ділянки нормами законодавства, які не містили саме такого визначення прибережної смуги. Адже норма в ст. 88 Водного кодексу України та в ст. 60 Земельного кодексу України про 100-метрову прибережну захисну смугу водного об`єкту у межах населеного пункту з`явилась лише згідно із Законом України № 711-IX від 17.06.2020, однак останній в даному випадку не може бути застосований до спірних правовідносин, що виникли у 2003 році.

У зв`язку із вищевикладеним колегія суддів зазначає, що прокурором у даній справі не доведено обставини приналежності спірної земельної ділянки до земель водного фонду або інших земель з обмеженим режимом користування, тому таке взагалі виключає можливість застосування до спірних правовідносин норм ст.391 Цивільного кодексу України та заявлення в даному випадку прокурором негаторного позову у вигляді саме усунення перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою.

З огляду на те, що на момент укладання договору оренди землі від 03.09.2007 законодавство України не містило обмежень або заборон на передачу в оренду спірної земельної ділянки, підстави для визнання його таким, що не відповідає прямим вказівкам закону, а отже, може визначатися судом як нікчемний також відсутні.

При цьому колегія суддів зауважує, що договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.

З урахуванням принципів приватного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.03.2021 у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20).

У зв`язку з обранням прокурором неналежного способу захисту та незазначення ним в якості підстав позовних вимог будь-яких інших порушень сторонами законодавства про оренду землі, у суду відсутні підстави розглядати по суті питання недійсності оскаржуваного договору оренди спірної земельної ділянки.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови від 21.08.2019 року у справі № 911/3681/17, від 15.10.2019 року у справі № 911/3749/17, від 22.01.2020 року у справі № 910/1809/18, від 01.02.2020 року у справі № 922/614/19, від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц).

Вимога ж про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи.

Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням, а можливість його скасування не дозволить позивачу ефективно відновити володіння відповідною земельною ділянкою (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 року у справі № 912/2797/21, від 28.09.2022 року у справі № 483/448/20, від 12.09.2023 року у справі № 910/8413/21).

Отже, у даній справі, прокурор звертаючись з позовними вимогами, в тому числі, про визнання незаконними та скасування пунктів 18, 18.1 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 12.12.2003 №17/8, якими затверджено проект відведення та надано в оренду строком на 3 роки Товариству з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс» земельну ділянку площею 2252 кв.м для будівництва готельного комплексу поблизу житлового будинку № 1 по Варварівському спуску у місті Миколаєві; визнання незаконним і скасування пункту 9 рішення Миколаївської міської ради від 09.11.2006 №7/23, яким Товариству з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс» продовжено на 3 роки термін оренди земельної ділянки площею 2252 кв.м для будівництва готельного комплексу поблизу житлового будинку №1 по Варварівському спуску у місті Миколаєві обрав спосіб захисту, який не є ефективним, оскільки такий спосіб захисту не відновить порушених його прав, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні таких позовних вимог.

Також, колегія суддів зауважує, що, як зазначено Верховним Судом у постанові Великої Палати від 12.09.2023 року у справі №910/8413/21, підставою набуття права власності є, зокрема, відповідний правочин (ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України), а не свідоцтво про право власності чи інші документи, які свідчать про державну реєстрацію права приватної власності на цей об`єкт.

Така реєстрація, як і видання на підтвердження права власності певного документа, не є тими діями, що за законом зумовлюють виникнення права власності.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права (подібна правова позиція викладена у постановах від 07.04.2020 року у справі № 916/2791/13, від 23.06.2020 року у справі № 680/214/16-ц, від 20.07.2022 року у справі № 923/196/20. Отже, у даному разі оспорюване прокурором у справі свідоцтво на право власності на земельну ділянки не потребує визнання його недійсним, як і скасування державної реєстрації права власності, оскільки такі вимоги не можуть бути розглянуті судом при розгляді негаторного позову. Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). У випадку невідповідності закону такої державної реєстрації підставою для її скасування є судове рішення про незаконність (нікчемність) підстави, що була зазначена при здійсненні такої реєстрації, тому окремого рішення суду в такому випадку не потрібно і такий спосіб захисту також є неефективним.

Крім того, колегія суддів, також зауважує щодо заявлених прокурором вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірбіс Плюс» () знести (демонтувати) огорожу та звільнити ділянку від будівельних матеріалів та шляхом зобов`язання відповідача повернути земельну ділянку територіальній громаді, таке.

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що встановлена відповідачем огорожа та розміщені будівельні матеріали нібито перешкоджають користуванню земельною ділянкою власнику. Проте, жодних належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт самовільного зайняття земельної ділянки або самочинного будівництва, до матеріалів справи не подано.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 Цивільного кодексу України самочинним є будівництво, здійснене без належних документів на землю або дозвільних документів на будівництво. Натомість позивач не надав доказів того, що огорожа чи інші об`єкти відповідача підпадають під ознаки самочинного будівництва.

Верховний Суд у постанові від 18.09.2024 у справі № 914/1785/22 роз`яснив, що позовні вимоги про демонтаж споруд або звільнення земельної ділянки можуть бути задоволені лише у разі доведення факту самовільного зайняття земельної ділянки. Відсутність такого доведення є самостійною підставою для відмови у позові. Демонтаж - належний спосіб захисту лише за наявності самовільності. Позов про демонтаж тимчасових споруд або огорож може бути задоволений лише тоді, коли: доведено самочинність споруди, або доведено безпідставне використання чужої земельної ділянки. Якщо ж ці юридичні факти не доведено - позов підлягає відмові. Верховний Суд у низці рішень наголошує, що факт розташування на ділянці об`єктів сам по собі не свідчить про порушення прав позивача, якщо: немає доказів перешкод у користуванні; немає визначених меж спору; немає доказів виходу споруди за межі користування.

Оскільки в даному випадку відсутнє судове рішення про визнання недійсним договору оренди землі або про висновок суду про його нікчемність, прокурором не може ставитися питання про наявність самочинного об`єкту на спірній земельній ділянці (при цьому мова не йде про об`єкт нерухомості, а про демонтаж огорожі та звільнення від будівельних матеріалів). Знову судова колегія наголошує, що прокурором в даному випадку визначена така правова конструкція вимог, яка виключає можливість її задоволення судом.

Таке ж відноситься і до викладення прокурором вимоги щодо усунення перешкод у користуванні шляхом зобов`язання відповідача повернути позивачу земельну ділянку. По-перше, як вже зазначалося, відсутні підстави в даному випадку для заявлення саме негаторних вимог, по-друге, навіть якщо вважати, що прокурор мав на меті повернути спірну земельну ділянку Як наслідок, то при цьому, колегія суддів звертається до висновків Великої Палати Верховного Суду, сформульованих у постанові від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 41), відповідно до яких вимога про витребування нерухомого майна не тотожна вимозі про зобов`язання відповідача повернути це майно; у разі задоволення позовної вимоги про витребування майна з чужого володіння суд витребовує таке майно, а не зобов`язує відповідача повернути відповідне майно власникові; тому вимога зобов`язати відповідача повернути нерухоме майно не є ефективним способом захисту у таких правовідносинах.

Тому судова колегія наголошує, що прокурором взагалі в даному випадку обрано неналежний та неефективний спосіб захисту при зверненні до суду. І це є самостійною підставою для відмови прокурору в позові у даній справі.

Судова колегія зауважує, що прокурор, як самостійний позивач у даній справі, повинен був визначитися самостійно зі способом обраного ним захисту, довести наявність порушеного права держави, обрати конкретні предмет та підстави позову, бо суд не може за своєю ініціативою без ініціативи позивача, змінювати викладений ним предмет позову та обраний ним саме таким чином спосіб захисту та предмет або підставу заявлених позовних вимог.

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (п.118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі 914/2350/18 (914/608/20).

Верховний Суд неодноразово зазначав, що попри обов`язок суду вирішити наявний між сторонами спір по суті з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 06.12.2018 у справі №902/2592/15, від 18.03.2019 у справі №908/1165/17, від 05.06.2019 у справі №909/452/18, від 26.01.2021 у справі №923/722/19, від 26.09.2023 у справі №910/2392/22, від 07.11.2023 у справі №909/869/22).

Причому, в даному випадку суд не може самостійно, застосувавши принцип "jura novit curia", змінити правову конструкцію позову, бо в даному випадку йде мова не про зміну правової кваліфікації правовідносин сторін, що зобов`язаний, у випадку такої необхідності, зробити суд, а взагалі про можливість розгляду судом справи по суті заявлених позовних вимог, причому при її перегляді в суді апеляційної інстанції, а не на стадії підготовчого провадження в суді першої інстанції.

Колегія суддів враховує, що у постанові від 02.11.2022 у справі № 685/1008/20 Верховний Суд зазначив про те, що принцип "jura novit curia", з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини "Гусєв проти України" від 14.01.2021 (скарга № 25531/12) було констатовано порушення права на справедливий суд через зміну судом правової кваліфікації позову, що призвело до відмови в його задоволенні. Європейський суд з прав людини вказав на відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову апеляційним судом. До того ж унаслідок перекваліфікації в позові було відмовлено. Заявнику безпідставно не надали можливості подати відповідні докази та аргументи з огляду на зміну правової кваліфікації. Такі дії суду суперечать вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо: справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу.

Отже, застосування принципу jura novit curia не є безмежним, оскільки, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. За таких умов слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 01.05.2024 у справі № 369/2869/22, від 11.07.2024 у справі № 916/2946/21(916/5207/23).

До того ж, як вже зазначалося вище за текстом постанови, повинен дотримуватися принцип диспозитивності при розгляді справи щодо самостійного визначення прокурором предмету та підстави заявлених вимог. Матеріали справи не містять будь-яких змін прокурором викладених ним вимог у передбачений процесуальним законодавством строк та порядок.

Тому судова колегія ще раз наголошує, що розгляд по суті позову, який пред`явлений з обранням неналежного та неефективного способу захисту, може не узгоджуватися з вимогами реального поновлення порушених прав, реалізації (виконання) судового рішення. Це також створює невиправдане навантаження на судові органи, які вимушені розглядати справи, що завчасно позбавлені юридичної перспективи. Вочевидь, вказане не відповідає принципу процесуальної економії, породжує питання ефективності використання ресурсів правосуддя та часового параметру ефективності судового захисту та враховує правові позиції, викладені у постановах від 28.01.2020 у справі №50/311-б, від 22.09.2020 у справі №910/3009/18, від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц, у яких Велика Палата Верховного Суду зазначила про важливість дотримання принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим.

Як вже зазначалося вище, обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 02.02.2021 у справі №925/642/19, від 22.06.2021 у справі №200/606/18 та від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц). Вказане логічно вичерпує потребу дослідження інших доводів скаржника ( подібний правовий висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.10.2025 у справі №910/6200/24).

Водночас, у пункті 34 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Matthews v. the United Kingdom") від 18.02.1999, заява №24833/94, йдеться про те, що право на доступ до суду має бути "практичним та ефективним", а не "теоретичним або ілюзорним". Згідно з абзацем 6 пункту 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 Конституційний Суд України наголосив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Щоб бути якісним, судове рішення повинно сприйматися сторонами та суспільством у цілому як таке, що може бути ефективно реалізоване (пункт 31 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень). Отже, звернення до суду з взаємовиключними неналежними та неефективними позовними вимогами, розгляд та задоволення яких не здатне поновити можливі порушені права позивача, не буде практичним та ефективним, а суди, розглядаючи таку вимогу, фактично здійснюватимуть "розгляд заради розгляду".

Тому, враховуючи наведені вище обставини, колегія суддів відхиляє доводи скаржника, як такі, що не знайшли своє підтвердження при апеляційному перегляді даної справи, оскільки загалом стосуються розгляду спору між сторонами по суті, що в даному випадку не є можливим в цілому з підстав, які викладені вище, та вважає, що висновок, викладений в рішенні Господарського суду Миколаївської області від 19.05.2025 року у справі №915/158/25 про відмову у задоволенні позовних вимог прокурору, є вірним, але з урахуванням мотивів, викладених в постанові суду апеляційної інстанції, з огляду на що підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене вище, судова колегія зазначає, що апеляційна скарга Заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 19.05.2025 року у справі №915/158/25, за мотивами, викладеними в даній постанові, не підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Миколаївської області від 19.05.2025 року у справі №915/158/25 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Миколаївської області від 19.05.2025 року у справі №915/158/25 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодекс України.

Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 11.12.2025 року.

Повний текст постанови складено 16 грудня 2025 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва

Судді: Я.Ф. Савицький

А.І. Ярош