ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" грудня 2025 р. Справа№ 910/6235/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Мальченко А.О.

Тищенко А.І.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Атлант-Енергосантехмонтаж»

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.07.2025

у справі №910/6235/25 (суддя О.М. Спичак)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод «ЕМКО»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Атлант-Енергосантехмонтаж»

про стягнення 191 075,11 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю «Завод «ЕМКО» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Атлант-Енергосантехмонтаж» (далі, відповідач) про стягнення 191 075,11 грн, з яких 79 390,72 грн пені, 26 257,61 грн 3% річних та 85 426,78 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач у порушення умов Договору №10 від 08.09.2020 прострочив оплату отриманого товару, у зв`язку з чим позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 79 390,72 грн пені, 26 257,61 грн 3% річних та 85 426,78 грн інфляційних втрат.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.07.2025 у справі №910/6235/25 позов задоволено повністю.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Атлант-Енергосантехмонтаж» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод «ЕМКО» пеню у розмірі 79 390 (сімдесят дев`ять тисяч триста дев`яносто) грн 72 коп., 3% річних у розмірі 26257 (двадцять шість тисяч двісті п`ятдесят сім) грн 61 коп., інфляційні втрати у розмірі 85426 (вісімдесят п`ять тисяч чотириста двадцять шість) грн 78 коп. та судовий збір у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп.

Приймаючи назване рішення, суд дійшов висновку, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано факту прострочення оплати отриманого товару за Договором №10 від 08.09.2020, у зв`язку з чим позивачем правомірно нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 79 390,72 грн пені, 26 257,61 грн 3% річних та 85 426,78 грн інфляційних втрат.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із прийнятим судовим рішенням, 11.08.2025 через підсистему «Електронний суд» Товариство з обмеженою відповідальністю «Атлант-Енергосантехмонтаж» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 23.07.2025 у справі №910/6235/25 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована порушенням та неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до такого:

- умовами договору про переведення боргу визначено обов`язок відповідача з оплати заборгованості лише на суму 381 284,40 грн, саме цією сумою було обмежено обов`язок відповідача, який хоч і несвоєчасно, проте виконав своє зобов`язання повністю. Умови договору про переведення боргу не містять положень щодо наслідків несвоєчасної оплати вказаної суми, тобто будь-яких положень щодо покладення на відповідача обов`язку з їх оплати, а містять розмір суми, який підлягав сплаті новому кредитору, а саме 381 284,40 грн;

- позивач (новий кредитор) у своєму позові зазначає, що уклавши договір із ТОВ «ВП «ЕМКО» набув право вимоги, однак в порушення вимог пункту 7.1. Договору поставки №10 від 08.09.2020 та пункту 4 Договору про відступлення права вимоги №АС-31/07/2023 від 31 липня 2023 року будь - яких дій щодо досудового врегулювання спору не здійснив та будь - яких належних та допустимих доказів на підтвердження вжиття таких дій суду не надав;

- суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо дії Закону України від 30 березня 2020 року №540-IX, який на думку суду фактично надає можливість нараховувати штрафні санкції більше, ніж за шість місяців. Такі висновки суду є помилковими, оскільки пункт 7 Прикінцевих положень Господарського кодексу України передбачає не збільшення строку нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання понад встановлений частиною 6 статті 232 ГК України, а продовження строку на звернення до суду з відповідними вимогами про стягнення штрафних санкцій.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

09.10.2025 позивач подав через підсистему «Електронний суд» відзив на апеляційну скаргу, в якому просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.

У відзиві позивач наголосив на тому, що апеляційна скарга відповідача не містить жодної із зазначених у статті 277 Господарського процесуального кодексу України підстав для скасування рішення, а подання відповідачем апеляційної скарги є способом уникнення відповідальності за безпідставне користування чужими грошовими коштами у строк понад 2 роки та 5 місяців після отримання товару та за несвоєчасне виконання взятого на себе зобов`язання за Договором поставки №10 від 08.09.2020.

Позивач вважає, що спосіб захисту свого порушеного права шляхом досудового врегулювання спору не є обов`язковим до правовідносин, що складаються між сторонами, оскільки право особи на звернення до суду передбачено статтею 55 Конституції України, статтями 15, 16 Цивільного кодексу України та відповідними нормами Господарського процесуального кодексу.

Законом України від 30.03.2020 №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» строк, встановлений, зокрема частиною 6 статті 232 Господарського процесуального кодексу України, у разі якщо такий строк припадав на період дії карантину, був продовжений на строк дії карантину (до 30.06.2023), тобто вказана норма не обмежує нарахування штрафних санкцій шістьма місяцями. Проте з 01.07.2023 позивач втратив право на нарахування пені у зв`язку із відміною карантину, отже пеня могла бути нарахована за період: - за видатковою накладною №59 від 10.06.2022 з 11.06.2022; за видатковою накладною №73 від 29.06.2022 з 30.06.2022 по 30.06.2023.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно з витягом із протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.08.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Атлант-Енергосантехмонтаж» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.07.2025 у справі №910/6235/25 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Мальченко А.О.

Судом установлено, що апеляційна скарга була подана скаржником безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.08.2025 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/6235/25; відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

18.09.2025 матеріали справи №910/6235/25 надійшли до суду апеляційної інстанції та були передані судді-доповідачу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.09.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Атлант-Енергосантехмонтаж» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.07.2025 у справі №910/6235/25, розгляд справи, враховуючи частину 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання), оскільки предметом розгляду у справі є вимоги про стягнення 191 075,11 грн, а тому вказана справа відноситься до малозначних у розумінні положень пункту 1 частини 5 статті 12 та частини 13 статті 8 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи наявність у матеріалах справи доказів повідомлення учасників справи про розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження (довідок про доставку електронного листа з копією ухвали суду про відкриття апеляційного провадження до електронних кабінетів учасників справи у підсистемі «Електронний суд»), а також закінчення встановлених ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.09.2025 процесуальних строків на подачу відзиву, заперечення на відзив, всіх заяв та клопотань, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги по суті у розумний строк, застосувавши статті 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтю 3 Конституції України та статті 2, 11 Господарського процесуального кодексу України.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

08.09.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Атлант-Енергосантехмонтаж» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВП «ЕМКО» (постачальник) укладено Договір №10, предметом якого є поставка постачальником і передача у власність замовнику електротехнічної продукції (далі - продукція), визначеної специфікаціями та/або рахунками, які є невід`ємними частинами договору, на умовах часткової попередньої оплати.

Відповідно до пункту 2.1. Договору №10 від 08.09.2020 поставка продукції здійснюється на умовах EXW - склад постачальника - Україна, м. Київ, вул. Виборзька, 99. Тлумачення базисних умов поставки і передачі продукції здійснюється відповідно до Правил ІНКОТЕРМС у редакції 2010 р. Продукція може доставлятися на склад замовника постачальником.

Згідно з пунктом 2.2. Договору №10 від 08.09.2020 строк поставки 30 днів з дня надходження попередньої оплати на поточний рахунок постачальника.

Відповідно до пункту 2.3. Договору №10 від 08.09.2020 право власності на продукцію переходить до замовника з моменту фактичної передачі продукції з оформленням відповідних накладних.

Згідно з пунктом 2.5. Договору №10 від 08.09.2020 приймання-передача продукції за кількістю і якістю здійснюється відповідно до Інструкцій про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення по кількості - П6, по якості - П7.

Договірна ціна та кількість продукції зазначається у рахунках за погодженням сторін. Сума договору складається з суми вартості окремих партій продукції (пункт 4.1. Договору №10 від 08.09.2020).

Відповідно до пункту 4.2. Договору №10 від 08.09.2020 ціна продукції узгоджена сторонами відповідає рівню справедливих цін та вважається звичайною.

Розрахунки за договором здійснюються у національній валюті України безпосередньо між постачальником і замовником (пункт 4.3. Договору №10 від 08.09.2020).

Згідно з пунктом 4.4. Договору №10 від 08.09.2020 розрахунки здійснюються протягом п`яти робочих днів з дня виставлення рахунку шляхом переказу 50% вартості продукції на поточний рахунок постачальника на підставі цього договору. Остаточний розрахунок здійснюється протягом п`яти робочих днів з дня повідомлення про готовність продукції до поставки.

Відповідно до пункту 4.5. Договору №10 від 08.09.2020 всі оплати за продукцію в першу чергу зараховуються в рахунок погашення існуючої поточної заборгованості замовника, не зважаючи на призначення платежу. І лише після погашення поточної заборгованості замовника решта коштів зараховується як попередня оплата за продукцію за цим договором.

Пунктом 8.1. Договору №10 від 08.09.2020 визначено, що цей договір діє з дня підписання його сторонами до 31 грудня 2021 року. Якщо жодна з сторін не вимагає розірвання договору за один місяць до закінчення терміну дії договору, його дія продовжується на новий календарний рік на тих самих умовах.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує на те, що відповідач в порушення умов Договору №10 від 08.09.2020 прострочив оплату отриманого товару за видатковими накладними №59 від 10.06.2022 та №73 від 29.06.2022, у зв`язку з чим позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 79390,72 грн пені, 26257,61 грн 3% річних та 85426,78 грн інфляційних втрат.

При цьому позивач набув право вимоги до відповідача на підставі Договору про відступлення права вимоги №АС-31/07/2023 від 31.07.2023, відповідно до умов якого первісний кредитор (ТОВ «ВП «ЕМКО») відступає новому кредитору (ТОВ «Завод «ЕМКО»), а новий кредитор набуває право вимоги, належне первісному кредитору, і стає кредитором за борговими зобов`язаннями, що виникли у результаті замовлень боржника, що були виконані первісним кредитором на користь боржника (далі «замовлення») згідно з Договором №10 від 08.09.2020: Замовлення покупця №675 від 21.07.2020 року - (далі «Замовлення №1»); Замовлення покупця №1044 від 29.10.2021 року - (далі «Замовлення №2»); Замовлення покупця №66 від 24.01.2022 року - (далі «Замовлення №3»).

Відповідач, заперечуючи проти позову, зауважив, що позивач не набув прав вимог до відповідача в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, оскільки згідно з умовами Договору про відступлення права вимоги №АС-31/07/2023 за цим договором новий кредитор набуває право вимагати від боржника сплати боргу за замовленнями №1-3 в сукупному розмірі лише 381 284,40 грн (основний борг). Крім того, відповідач вказував на пропуск позивачем позовної давності в частині стягнення пені та послався на можливість суду зменшити розмір штрафних санкцій, які підлягають стягненню з боржника.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін з огляду на таке.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати в установлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його в підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір є підставою для виникнення господарських зобов`язань, які згідно зі статтями 525, 526, 530 Цивільного кодексу України повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

У відповідності до норм частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина 1 статті 692 Цивільного кодексу України).

Якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу (частина 1 статті 693 Цивільного кодексу України).

За змістом статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору №10 від 08.09.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю «ВП «ЕМКО» поставило Товариству з обмеженою відповідальністю «Атлант-Енергосантехмонтаж» товар на суму 173 853,60 грн, що підтверджується видатковою накладною №59 від 10.06.2022.

Згідно з пунктом 4.4. Договору №10 від 08.09.2020 розрахунки здійснюються протягом п`яти робочих днів з дня виставлення рахунку шляхом переказу 50% вартості продукції на поточний рахунок постачальника на підставі цього договору. Остаточний розрахунок здійснюється протягом п`яти робочих днів з дня повідомлення про готовність продукції до поставки.

Отже, з умов пункту 4.4. Договору №10 від 08.09.2020 вбачається, що відповідач у будь-якому випадку повинен оплатити товар у повному обсязі до дати поставки товару.

Як пояснив позивач у позовній заяві, на момент здійснення відвантаження продукції за видатковою накладною №59 від 10.06.2022 на загальну суму 173 853,60 грн у відповідача була наявна передоплата у розмірі 125 036,00.

Несплаченою залишилась частина коштів у розмірі 48 817,60 грн.

Також на виконання умов Договору №10 від 08.09.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю «ВП «ЕМКО» поставило Товариству з обмеженою відповідальністю «Атлант-Енергосантехмонтаж» товар на суму 402 466,80 грн, що підтверджується видатковою накладною №73 від 29.06.2022.

Відповідачем не було здійснено оплати товару, отриманого за видатковою накладною №73 від 29.06.2022 у строки, встановлені пунктом 4.4. Договору №10 від 08.09.2020.

Як пояснив позивач у позовній заяві, 31.07.2022 відповідачем було здійснено часткову оплату заборгованості у розмірі 70 000,00 грн, у зв`язку з чим заборгованість склала 381 284,40 грн.

31.07.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВП «ЕМКО» (первісний кредитор), Товариством з обмеженою відповідальністю «Завод «ЕМКО» (новий кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Атлант-Енергосантехмонтаж» (боржник) укладено Договір про відступлення права вимоги №АС-31/07/2023, відповідно до умов якого первісний кредитор відступає новому кредитору, а новий кредитор набуває право вимоги, належне первісному кредитору, і стає кредитором за борговими зобов`язаннями, що виникли у результаті замовлень боржника, що були виконані первісним кредитором на користь боржника (далі «замовлення») згідно з Договором №10 від 08.09.2020: Замовлення покупця №675 від 21.07.2020 року - (далі «Замовлення №1»); Замовлення покупця №1044 від 29.10.2021 року - (далі «Замовлення №2»); Замовлення покупця №66 від 24.01.2022 року - (далі «Замовлення №3»).

У пункті 1.2. Договору №АС-31/07/2023 від 31.07.2023 визначено, що за цим договором новий кредитор набуває право вимагати від боржника сплати боргу за замовленнями №1-3 в сукупному розмірі 381 284,40 грн.

Первісний кредитор зобов`язується передати новому кредитору всі документи, які засвідчують права, що передаються за цим договором, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення за основними договорами, в момент підписання Договору (пункт 3.1. Договору №10 від 08.09.2020).

Документи, що передаються за цим договором первісним кредитором новому кредитору: Договір №10 від 08.09.2020, видаткова накладна №356 від 11.09.2020, видаткова накладна №394 від 18.09.2020, видаткова накладна №59 від 10.06.2022, видаткова накладна №73 від 29.06.2022.

Як вбачається з матеріалів справи, після укладення між сторонами Договору №АС-31/07/2023 від 31.07.2023 відповідач здійснив оплату заборгованості на користь нового кредитора (позивача) частинами таким чином: 28.06.2024 - 30 000,00 грн, 31.10.2024 - 60 000,00 грн, 29.11.2024 - 30 000,00 грн. 04.12.2024 - 261 284,40 грн.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Оскільки відповідачем було прострочено оплату товару за Договором №10 від 08.09.2020, позивач, як новий кредитор за Договором №АС-31/07/2023 від 31.07.2023, нарахував до стягнення з відповідача 79 390,72 грн пені, 26 257,61 грн 3% річних та 85 426,78 грн інфляційних втрат за порушення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України (чинному на момент виникнення спірних правовідносин) визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до частини 3 статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання зобов`язання.

Пунктом 7.5. Договору №10 від 08.09.2020 було узгоджено, що за несвоєчасну оплату продукції замовник сплачує постачальнику пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, що діє на день поставки, від вартості несвоєчасно оплаченої продукції за кожний день прострочення оплати.

Згідно з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Однак, пунктом 7 Розділу IX Прикінцевих положень Господарського кодексу України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний пункт був введений в дію на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року №540-IX (далі - Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX), який набрав чинності з 2 квітня 2020 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», прийнятої відповідно до ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», на усій території України встановлений карантин з 12 березня 2020 року, який у свою чергу постановами Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 №239, від 20.05.2020 №392, від 22.07.2020 №641, від 26.08.2020 №760, від 13.10.2020 №956, від 09.12.2020 №1236, від 21.04.2021 №405, від 16.06.2021 №611 неодноразово продовжено. Постановою Кабінету Міністрів України №611 від 16.06.2021 строк дії карантину встановлено до 31.08.2021.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 (зі змінами) встановлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 30 червня 2023 р. на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, №30, ст. 1061), від 20 травня 2020 р. №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 43, ст. 1394, №52, ст. 1626) та від 22 липня 2020 р. №641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 63, ст. 2029).

За таких обставин, дія Закону України від 30 березня 2020 року №540-IX фактично надає можливість нараховувати штрафні санкції більше, ніж за шість місяців.

Такі висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, наведеною, зокрема, у постановах від 27.02.2024 у справі №911/858/22, від 22.02.2023 у справі №910/13704/21, від 20.09.2024 у справі №910/14026/22.

У названих постановах Верховний Суд, проаналізувавши приписи статті 232 ГК України з урахуванням положень пункту 7 розділу ІХ «Прикінцеві положення» ГК України констатує, що приписи пункту 7 розділу ІХ «Прикінцеві положення» ГК України продовжували на строк дії карантину можливість нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання більше ніж за шість місяців.

З огляду на наведене суд відхиляє посилання скаржника на неправильне застосування у спірних правовідносинах положень Закону України від 30 березня 2020 року №540-IX.

Перевіривши розрахунки пені, суд погоджується з висновками суду першої інстанції про їх обґрунтованість, у зв`язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод «ЕМКО» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Атлант-Енергосантехмонтаж» 79 390,72 грн пені підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо позовних вимог про стягнення 26 257,61 грн 3% річних та 85 426,78 грн інфляційних втрат суд зазначає таке.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки матеріалами справи підтверджується факт порушення відповідачем грошового зобов`язання з оплати поставленого товару за Договором №10 від 08.09.2020 у встановлені ним строки, колегія суддів, перевіривши розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, дійшла висновку про їх обґрунтованість.

Контррозрахунку відповідачем в апеляційній скарзі не наведено.

Таким чином позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод «ЕМКО» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Атлант-Енергосантехмонтаж» 26 257,61 грн 3% річних та 85 426,78 грн інфляційних втрат також підлягають задоволенню у повному обсязі.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач заявив про пропуск позивачем позовної давності в частині стягнення пені.

Однак такі доводи були обґрунтовано відхилені судом першої інстанції.

Так, відповідно до положень пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Карантин в Україні був установлений у період з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року.

Крім того, відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

З 4 вересня в Україні набув чинності закон №4434-IX, який відновив перебіг строків позовної давності. З перехідних положень Цивільного кодексу виключено норму, що зупиняла строки на час воєнного стану.

Зважаючи на викладені обставини, оскільки строк виконання зобов`язання з оплати за договором поставки припав на строку дії карантину та воєнного стану, позивачем станом на дату подання позову (17.05.2025) не було пропущено строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду.

Стосовно висловлених скаржником в апеляційній скарзі доводів про те, що позивач у даній справі не набув прав вимог до відповідача в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За частиною першою статті 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

За правилом статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 43 постанови від 07.04.2020 у справі №910/4590/19, у пункті 7.53. постанови від 09.02.2021 у справі №520/17342/18 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що інфляційні втрати та 3% річні нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання, а тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.

При відступленні права вимоги не відбувається припинення або зміна зобов`язання, а лише змінюється кредитор у відповідному зобов`язанні.

Отже, у розумінні вимог статті 514 Цивільного кодексу України до позивача перейшли права усі права, які мав первісний кредитор до боржника на момент вчинення договору уступки права вимоги - вимога сплати боргу разом з субсидіарними вимогами (пенею, 3% річних та інфляційними втратами).

Договір відступлення права вимоги не містить жодної умови, яка би обмежувала право позивача вимагати належні штрафні санкції за порушення грошового зобов`язання.

Таким чином, суд відхиляє доводи скаржника про те, що умовами договору про переведення боргу визначено обов`язок відповідача з оплати заборгованості лише на суму основного боргу - 381 284,40 грн.

Стосовної заперечень відповідача щодо незастосування позивачем позасудового порядку вирішення спору колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, норми якої мають пряму дію та найвищу юридичну силу, гарантується.

Частина 4 статті 13 Конституції України встановлює обов`язок держави забезпечити захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання. До таких суб`єктів належать, зокрема, юридичні особи та інші суб`єкти господарських відносин.

Тобто, можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору.

Крім того, згідно з позицією Конституційного Суду України, викладеною в рішенні №15-рп/2002 від 09.07.2002 у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Кампус Коттон клаб» щодо офіційного тлумачення положення частини 2 статті 124 Конституції України, випливає, що кожен із суб`єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Суб`єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб`єкти цих правовідносин. Зазначена норма, як і інші положення Конституції України, не містять застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування.

Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту, держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі, і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Із урахуванням викладеного, положення частини 2 статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення, необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Згідно частин 1, 2 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Крім того, відповідно до статті 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частини 1, 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, звернення позивача до суду за захистом своїх порушених прав у зв`язку з невиконанням відповідачем обов`язку з оплати товару за Договором, є правом позивача, яке не може бути обмежене.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції про задоволення позову.

Таким чином, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують наведених висновків суду.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 лютого 2010 року, пункт 58).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Доводи апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Атлант-Енергосантехмонтаж» не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції про задоволення позову в даній справі.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Атлант-Енергосантехмонтаж» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Атлант-Енергосантехмонтаж» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.07.2025 у справі №910/6235/25 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 23.07.2025 у справі №910/6235/25 залишити без змін.

Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Атлант-Енергосантехмонтаж».

Матеріали справи №910/6235/25 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених статтею 286 Господарського процесуального кодексу України, та у строки, встановлені статтею 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.О. Мальченко

А.І. Тищенко