УХВАЛА

03 грудня 2025 року

м. Київ

cправа № 904/6842/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснов Є. В. - головуючий, Мачульський Г. М., Рогач Л. І.

секретар судового засідання - Кондратюк Л. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 16.09.2025 (колегія суддів: Чередко А. Є., Мороз В. Ф., Іванов О. Г.) у справі

за позовом керівника Криворізької східної окружної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1, за участю третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Релакс-Центр", третьої особи-3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Державного промислового підприємства "Кривбаспромводопостачання", про застосування наслідків нікчемності правочину, припинення володіння нерухомим майном та зобов`язання повернути нерухоме майно державі, -

за участі:

прокурора - Цимбалістого Т. О.,

представника відповідача - Прокопенко В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. Керівник Криворізької східної окружної прокуратури (далі - прокурор) звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ), в якому просив:

- припинити володіння ОСОБА_1 нерухомим майном - комплексом, який складається з: цегляної адміністративної будівлі "А" - загальною площею 873,4 кв. м, цегляної майстерні зі стоянкою автотранспорту "Б" - загальною площею 402,8 кв. м, цегляного матеріально-технічного складу "В" - загальною площею 200,4 кв. м, з/б плит. навісу для механізмів "Г" - загальною площею 211,5 кв. м, цегляного ангару шиферного "Д" - загальною площею 402,7 кв. м, цегляної автозаправки "Е" - загальною площею 20,0 кв. м, цегляного туалету "Ж", з/б плит. огорожі № 1 - загальною площею 792,0 кв. м, металевої сітки огорожі № 2 - загальною площею 160,0 кв. м, металевих воріт № 3 - загальною площею 18,4 кв. м, з/б плитозамощення І - загальною площею 2860,0 кв. м, бетонних замощень II - загальною площею 1016,0 кв. м, з/б плит. естакади автомобільної III - загальною площею 56,0 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про право власності: 13912018), шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про відсутність права із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 52;

- зобов`язати ОСОБА_1 повернути державі в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації комплекс, який складається з: цегляної адміністративної будівлі "А" - загальною площею 873,4 кв. м, цегляної майстерні зі стоянкою автотранспорту "Б" - загальною площею 402,8 кв. м, цегляного матеріально-технічного складу "В" - загальною площею 200,4 кв. м, з/б плит. навісу для механізмів "Г" - загальною площею 211,5 кв. м, цегляного ангару шиферного "Д" - загальною площею 402,7 кв. м, цегляної автозаправки "Е" - загальною площею 20,0 кв. м, цегляного туалету "Ж", з/б плит. огорожі № 1 - загальною площею 792,0 кв. м, металевої сітки огорожі № 2 - загальною площею 160,0 кв. м, металевих воріт № 3 - загальною площею 18,4 кв. м, з/б плитозамощення І - загальною площею 2860,0 кв. м, бетонних замощень II - загальною площею 1016,0 кв. м, з/б плит. естакади автомобільної III - загальною площею 56,0 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 52).

2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на момент укладання 27.03.2006 між Державним підприємством "Управління Софіївського групового водопроводу" (далі - ДП "Управління Софіївського групового водопроводу") і Товариством з обмеженою відповідальністю "Релакс-Центр" (далі - ТОВ "Релакс-Центр") договору купівлі-продажу майнового комплексу та 25.03.2016 між ТОВ "Релакс-Центр" і ОСОБА_1 договору купівлі-продажу майнового комплексу відчужувані на підставі зазначених договорів об`єкти нерухомого майна ДП "Управління Софіївського групового водопроводу" не підлягали приватизації відповідно до Закону України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" та частини другої статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна". Прокурор наполягає на нікчемності зазначених правочинів як таких, що порушують публічний порядок, на підставі

статті 228 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Фактичні обставини справи, встановлені судами

3. ДП "Управління Софіївського групового водопроводу" () створено наказом Державного комітету України по водному господарству від 19.02.2001 № 35, засновано на державній власності і має статус юридичної особи (пункт 1.1 статуту ДП "Управління Софіївського групового водопроводу").

4. 15.10.2004 ДП "Управління Софіївського групового водопроводу" відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 10.08.2004 № 555-р, наказу Державного комітету України по водному господарству від 13.08.2004 № 206 та розпорядження голови облдержадміністрації від 06.09.2004 № 374-р-04 було передане до сфери управління Дніпропетровської обласної державної адміністрації.

5. Рішенням виконавчого комітету Софіївської селищної ради від 16.12.2005 № 268 визнано за ДП "Управління Софіївського групового водопроводу" право власності на майновий комплекс на АДРЕСА_1, до складу якого входять: адмінбудівля, матеріально-технічний склад, майстерня зі стоянкою автотранспорту, естакада автомобільна, автозаправка, навіс для механізмів, ангар шиферний.

6. На підставі цього рішення виконавчого комітету за ДП "Управління Софіївського групового водопроводу" зареєстровано право власності на майновий комплекс на АДРЕСА_1 та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 23.12.2005 № 17А-138-450.

7. Таким чином, комплекс, який складається з: цегляної адміністративної будівлі "А" - загальною площею 873,4 кв. м, цегляної майстерні зі стоянкою автотранспорту "Б" - загальною площею 402,8 кв. м, цегляного матеріально-технічного складу "В" - загальною площею 200,4 кв. м, з/б плит. навісу для механізмів "Г" - загальною площею 211,5 кв. м, цегляного ангару шиферного "Д" -загальною площею 402,7 кв. м, цегляної автозаправки "Е" - загальною площею 20,0 кв. м, цегляного туалету "Ж", з/б плит. огорожі № 1 - загальною площею 792,0 кв. м, металевої сітки огорожі № 2 - загальною площею 160,0 кв. м, металевих воріт № 3 - загальною площею 18,4 кв. м, з/б плитозамощення І - загальною площею 2860,0 кв. м, бетонних замощень II - загальною площею 1016,0 кв. м, з/б плит. естакади автомобільної III - загальною площею 56,0 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (тут і далі - комплекс), належав до державної власності та перебував на праві господарського відання у ДП "Управління Софіївського групового водопроводу".

8. 20.03.2006 на підставі дозволу управління житлово-комунального господарства Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 05.12.2005 № 06/4-1681 виконуючим обов`язки начальника ДП "Управління Софіївського групового водопроводу" видано наказ № 16 про відчуження виробничого комплексу за адресою: АДРЕСА_1. Дозвіл на продаж нерухомого майна надано першим заступником начальника управління Нечай Л. І.

9. 27.03.2006 між ДП "Управління Софіївського групового водопроводу" (продавець) та ТОВ "Релакс-Центр" (покупець) укладено договір купівлі-продажу комплексу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

10. Договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Рукавіциною Н. В. та зареєстровано в реєстрі за № 1475. Державну реєстрацію права приватної власності ТОВ "Релакс-Центр" проведено 10.04.2006.

11. Згідно з довідкою ТОВ "Релакс-Центр" від 02.11.2007 № 2-11 балансова вартість комплексу складає 259 944,71 грн.

12. 25.03.2016 між ТОВ "Релакс-Центр" (продавець) і ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу комплексу, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Болозенко Т. О. та зареєстрований у реєстрі за № 371. Державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 проведено 25.03.2016.

13. 26.04.2018 на замовлення ОСОБА_1 виготовлено технічний паспорт на захисну споруду цивільного захисту (цивільної оборони).

14. Складовою частиною адміністративної будівлі "А" - загальною площею 873,4 кв. м, за інформацією Софіївського відділення КП "Криворізьке РБТІ" ДОР" та технічного паспорту, є захисна споруда цивільного захисту (протирадіаційне укриття № 14229, площа 296 кв. м, місткість 440 осіб), яка розташована під будівлею.

15. Згідно з обліковою карткою 2000 року протирадіаційне укриття, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, введено в експлуатацію в 1991 році, укриття належало управлінню водного господарства. Тип проекту: показник захисту 50; тип укриття: підземне; конструкція: залізобетонна; рік здачі в експлуатацію: 1991; загальна площа: 250 кв. м; місткість: 250 осіб; кількість входів: 2; загальна кубатура: 500 куб. м; геометизація: дерев`яні; система енергозбереження від ВЛ-046 вт; система водопостачання: централізоване; система опалення: центральна; каналізація: централізована; використання в мирний час: підвал; оцінка стану укриття: задовільне (лист управління цивільного захисту Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 13.02.2024 № 403/0/345-24).

16. Прокурор вважає, що об`єкти нерухомого майна відчужені з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки на дату укладення зазначених договорів не підлягали приватизації відповідно до Додатку 1 до Закону України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" та частини другої статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна". Договори купівлі-продажу нерухомого майна від 27.03.2006 і від 25.03.2016 спрямовані на незаконне заволодіння державним майном, що свідчить про порушення публічного порядку, тобто є нікчемними.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

17. 12.08.2024 Господарський суд Дніпропетровської області ухвалив рішення про задоволення позову.

18. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, місцевий господарський суд виходив із того, що станом на момент виникнення спірних правовідносин законодавством було чітко встановлено заборону на приватизацію протирадіаційного укриття, а законодавчі перешкоди у реалізації можливості приватизації (відчуження) спірного майна у приватну власність, про які сторони оспорюваного договору знали чи повинні були знати, ставить під сумнів їх добросовісність. Крім того, суд першої інстанції вказав, що інтереси громади і суспільства щодо забезпечення цивільного захисту населення в період воєнного часу є переважаючими та пріоритетними порівняно з приватними інтересами власника нерухомого майна. Також суд першої інстанції послався на те, що не вбачає підстав для застосування у цьому випадку наслідків спливу позовної давності, оскільки заявлений прокурором позов є негаторним, отже, міг бути поданий доти, поки існує відповідне правопорушення.

19. 16.09.2025 Центральний апеляційний господарський суд ухвалив постанову, якою рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.08.2024 скасував та ухвалив нове рішення про відмову в позові.

20. Апеляційний суд визнав обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про те, що укладення договорів купівлі-продажу від 27.03.2006 та від 25.03.2016, спрямованих на незаконне заволодіння державним майном у період законодавчої заборони на приватизацію, свідчить про порушення публічного порядку, і тому такі правочини є нікчемними на підставі статті 228 ЦК України.

21. Водночас, відмовляючи у задоволенні позовних вимог у цій справі, апеляційний суд, посилаючись на правовий висновок Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду, викладений у постанові від 29.05.2025 у справі № 918/938/23, дійшов висновку, що вимога про повернення нерухомого майна, яке є захисною спорудою, опосередковує віндикаційний, а не негаторний позов. Тому належному способу захисту у згаданій справі відповідає позовна вимога про витребування об`єкта нерухомого майна з чужого володіння в порядку віндикації, з якою прокурор у цій справі не звертався.

Короткий зміст касаційної скарги

22. Перший заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

23. Підставою касаційного оскарження скаржник визначив пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), наполягаючи на ухваленні апеляційним судом постанови без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 (пункти 227- 240), від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (пункти 70, 71), від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (пункти 80, 81), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункти 96, 97), від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц (пункти 45, 46), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункти 51, 52), про те, що у випадках, коли на певний об`єкт нерухомого майна за жодних умов не може виникнути право приватної власності, державна реєстрація цього права не змінює володільця відповідного об`єкта, а тому порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння. Належним способом захисту прав власника у таких випадках є негаторний позов.

24. Крім того, скаржник зазначає, що апеляційним судом невірно застосовано до спірних правовідносин правовий висновок щодо належності способу захисту права споруд цивільного захисту, які вибули з володіння держави всупереч законодавчій забороні, викладений у постанові Верховного Суду від 29.05.2025 у справі № 918/938/23, з огляду на те, що спірний комплекс будівель та споруд, починаючи з листопада 2005 року, враховуючи імперативну заборону на вибуття з державної власності, визначену у Додатку 1 до Закону України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації", у жодній іншій формі власності, крім державної, перебувати не міг, що суттєво відрізняє спірні правовідносини від правовідносин у справі № 918/938/23 щодо об`єктів правового регулювання.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу та позицій учасників справи

25. У відзиві на касаційну скаргу адвокат відповідача ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, наполягаючи на дотриманні судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, а також на відповідності висновків апеляційного суду правовим позиціям Верховного Суду.

26. Представник відповідача наполягає на тому, що прокурор у касаційній скарзі помилково вважає, що у цьому випадку належним способом захисту прав є саме негаторний, а не віндикаційний позов, у той час як апеляційний суд правильно врахував при розгляді зазначеної справи висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 29.05.2025 у справі № 918/938/23, щодо особливостей розгляду справ про повернення об`єктів нерухомого майна, які є захисними спорудами цивільного захисту (зокрема, протирадіаційні укриття).

27. Дніпропетровська обласна державна адміністрація у подані до Суду заяві від 06.11.2025 просить здійснювати розгляд справи без участі її представника за наявними у справі матеріалами.

28. Крім того, в судовому засіданні 03.12.2025 Прокурор заявив усне клопотання про зупинення провадження у даній справі до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 922/2484/24, у задоволенні якого Суд відмовляє з огляду на неподібність справи № 904/6842/23, що переглядається, та справи № 922/2484/24 за змістовним та за суб`єктним критеріями (відповідачем у справі № 922/2484/24 є Акціонерне товариство "Укртелеком", яке набуло спірне майно - захисну споруду цивільного захисту в процесі його корпоратизації, а не приватизації, як у цій справі).

Позиція Верховного Суду

29. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

30. Тобто відповідно до положень згаданої норми касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

31. Згідно із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який було сформульовано у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема і пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

32. При цьому з-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

33. Подібність правовідносин суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

34. Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення (див. зокрема, підхід у частині оцінювання спірних правовідносин на предмет подібності, який застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 199/8324/19).

35. Водночас суд касаційної інстанції зазначає, що слід керуватися також тим, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

36. Проаналізувавши наведені скаржником підстави касаційного оскарження відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, судова колегія виходить з такого.

37. Так, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 (пункти 227- 240), від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (пункти 70, 71), від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (пункти 80, 81), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункти 96, 97), від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц (пункти 45, 46), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, вирішуючи питання способу захисту порушеного права у спорах про повернення земельних ділянок природно-заповідного та водного фонду, Велика Палата Верховного Суду послідовно дотримується позиції, що у випадках, коли в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що набуття приватної власності на них є неможливим в принципі, то ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки не призводять до заволодіння порушником такою ділянкою. У подібних випадках порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння. Належним способом захисту прав власника у цих випадках є негаторний позов.

38. Таким чином, правова позиція Великої Палати Верховного Суду у наведених справах полягає в тому, що ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки не призводять до заволодіння порушником такою ділянкою за наявності одночасно двох умов: 1) знаходження земельної ділянки у приватній власності не допускається в силу закону; 2) наявність зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак земельних ділянок, в силу яких особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що набуття приватної власності на них є неможливим в принципі.

39. Якщо ж хоча б одна із зазначених умов не дотримана, то наявність державної реєстрації права власності за порушником свідчить про заволодіння ним земельною ділянкою за принципом реєстраційного підтвердження володіння.

40. Водночас у постанові Верховного Суду від 29.05.2025 у справі № 918/938/23, із посиланням на яку апеляційний суд ухвалив рішення про відмову в позові, викладений правовий висновок про те, що у спорах щодо повернення об`єктів нерухомого майна, які є захисними спорудами цивільного захисту (зокрема, протирадіаційними укриттями як їх різновидами відповідно до частини першої статті 32 Кодексу цивільного захисту України), недотримано ані першої, ані другої умови неможливості заволодіння порушником нерухомим майном.

41. Верховний Суд у справі № 918/938/23 також зазначив, що особа, за якою зареєстроване право власності на об`єкт нерухомості, який при цьому є захисною спорудою, за принципом реєстраційного підтвердження володіння є володільцем такого об`єкта; натомість держава або територіальна громада, за якими не зареєстроване право власності на такий об`єкт, не є його володільцем. Тому в цьому разі права держави або територіальної громади, які вважають себе власниками такого об`єкта, не можуть захищатися негаторним позовом, оскільки це є позов володіючого власника до неволодіючого невласника. Отже, належному способу захисту у таких випадках відповідає позовна вимога про витребування об`єкта нерухомого майна з чужого володіння в порядку віндикації.

42. Відповідно до абзацу п`ятого пункту "в" частини другої статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (в редакції Закону від 03.02.2004 № 1413-IV) встановлена законодавча заборона на приватизацію захисних споруд цивільної оборони.

43. Згідно з частиною дванадцятою статті 32 чинного Кодексу цивільного захисту України захисні споруди цивільного захисту державної та комунальної власності не підлягають приватизації (відчуженню) (хоча допускається приватизація (відчуження) споруд подвійного призначення державної та комунальної власності).

44. У справі, що переглядається, апеляційним судом встановлено, що ані на час укладення договорів купівлі-продажу від 27.03.2006 та від 25.03.2016, предмет яких становило державне майно ДП "Управління Софіївського групового водопроводу", ані на час розгляду цієї справи законом не було заборонено знаходження захисних споруд цивільного захисту у приватній власності (наприклад, якщо такі споруди створені приватним власником). Більше того, ціла низка положень Кодексу цивільного захисту України вказує на можливість приватної власності на такі споруди (частини 8, 15- 18 статті 32 зазначеного Кодексу).

45. Наведеним спростовуються доводи скаржника про те, що за чинного на час укладення спірних договорів правового регулювання право приватної власності на комплекс будівель

ДП "Управління Софіївського групового водопроводу" за жодних умов не могло виникнути у відповідача, що, як вважає прокурор, свідчить про можливість застосування віндикаційного позову.

46. Зокрема, як зазначено раніше, відсутність законодавчо встановленої можливості для приватизації захисних споруд цивільного захисту не свідчить про наявність законодавчої заборони на знаходження захисних споруд цивільного захисту у приватній власності.

47. З урахуванням викладеного апеляційний суд обґрунтовано застосував правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 29.05.2025 у справі № 918/938/23, яка прийнята за подібних правовідносин, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що у цьому випадку належному способу захисту прав відповідає позовна вимога про витребування нерухомого майна від відповідача, за яким зареєстроване право власності на об`єкт нерухомості. Проте такої вимоги прокурором не заявлено.

48. При цьому колегія суддів вважає незастосовними у цій справі наведені вище висновки Великої Палати Верховного Суду у справах № 910/8413/21, № 469/1203/15-ц, № 504/2864/13-ц, № 487/10128/14-ц, № 487/10132/14-ц, № 372/1684/14-ц та № 359/3373/16-ц, адже вони зроблені у правовідносинах, які не є подібними до спірних правовідносин у справі № 904/6842/23.

49. За таких обставин правовідносини у справі, що переглядається, та у справах, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, не є подібними з огляду на різне правове регулювання та різні фактичні обставини справи (невстановлення судом у справі, що переглядається, дотримання ані першої, ані другої умови неможливості заволодіння порушником нерухомим майном).

50. Таким чином, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена

пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, під час касаційного провадження не підтвердилася, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень з цієї підстави.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

51. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Судові витрати

52. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника та не підлягає поверненню відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір".

Керуючись статтями 234, 235, 296, 300 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження у справі № 904/6842/23 за касаційною скаргою першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 16.09.2025 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає

Суддя Є. В. Краснов

Суддя Г. М. Мачульський

Суддя Л. І. Рогач