ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2025 р. м. ХарківСправа № 922/3575/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Рильової В.В.

при секретарі судового засідання Бойко О.Н.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Керівника Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова Харківської області (61072, м. Харків, вул. Тобольська, 55-а)
до )Харківської міської ради (61003, м. Харків, м-н. Конституції, 7; ) , 2)Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради, (61003, м. Харків, м-н. Конституції, 16; ) , 3)Товариства з обмеженою відповідальністю "Весна" (61140, м. Харків, пр. Гагаріна, 38-а, кв. 123; )
про скасування рішення, визнання договору купівлі-продажу недійсним та повернення майна
за участю представників сторін:

прокурора: Піддубна О.М. (службове посвідчення №082999 від 13.10.2025);

1-го відповідача: Буряковська О.Ю. (самопредставництво);

2-го відповідача: Буряковська О.Ю. (самопредставництво);

3-го відповідача: Бєлих Я.Є. (ордер серії АХ №1293562 від 01.10.2025, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №000410 від 27.05.2022).

ВСТАНОВИВ:

03.09.2021 Керівник Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова Харківської області (далі - Прокурор, Скаржник) звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Харківської міської ради (далі - Харківська міськрада, Відповідач-1), Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради (далі - Управління, Відполвідач-2), Товариства з обмеженою відповідальністю "Весна" (далі - ТОВ "Весна", Відповідач-3) та просив суд:

- визнати незаконним та скасувати пункт 82 додатку до рішення 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 21.02.2018 року №1008/18 (далі - рішення Харківської міськради від 21.02.2018);

- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 17.07.2018 №5606-В-С, укладений між Управлінням та ТОВ "Весна", нотаріально посвідчений і зареєстрований в реєстрі за №2379 (далі - договір купівлі-продажу);

- припинити реєстрацію речового права на майно;

- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Весна" повернути територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення цокольного поверху № 37-44, загальною площею 148,3 кв. м вартістю 377 520 грн, розташовані за адресою: м.Харків, вул. Чичибабіна, 1, літ. А-5-7-8.

В обґрунтування позовних вимог Прокурор посилається на те, що рішення Харківської міської ради про включення спірних нежитлових приміщень до переліку об`єктів, які підлягають приватизації (відчуженню) шляхом викупу, є незаконним, оскільки ТОВ "Весна" жодних поліпшень орендованого майна за період перебування об`єкта нерухомого майна в оренді не здійснило; у звіті про оцінку майна, договорі купівлі-продажу, заяві з проханням надати дозвіл на приватизацію, а також у приватизаційній справі будь-які відомості про такі поліпшення відсутні. ТОВ "Весна" до органу приватизації, тобто до Управління, не подавало документів, передбачених пунктом 2.2. Порядку оцінки орендованого нерухомого майна, які б містили відомості про невід`ємні поліпшення, здійснені за час оренди. Станом на момент приватизації ринкова вартість орендованих приміщень складала 314 600 грн без ПДВ, у звіті про оцінку будь-які відомості про проведення ремонтних робіт (у тому числі невід`ємних поліпшень) відсутні; Харківська міськрада та орган приватизації незаконно обрали спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем, у зв`язку з чим оспорюваний пункт рішення міської ради є незаконним та підлягає скасуванню, а договір купівлі-продажу суперечить вимогам законодавства і підлягає визнанню недійсним. Спірні нежитлові приміщення, право власності на які на підставі договору купівлі-продажу перейшло до Відповідача-3, підлягають поверненню територіальній громаді міста Харкова, оскільки обраний спосіб приватизації не тільки є незаконним, а й суперечить інтересам держави та територіальної громади, оскільки він фактично є способом уникнення проведення конкурсного продажу цих об`єктів (аукціон або конкурс), що виключає можливість отримати за об`єкт приватизації більше ринкової вартості, адже на аукціон або конкурс такий об`єкт виставляється з початковою вартістю, що дорівнює ринковій та в ході їх проведення ціна продажу може збільшитись.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 14.11.2024, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 06.03.2025, у позові відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.08.2025 касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури задоволено частково. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 06.03.2025 та рішення Господарського суду Харківської області від 14.11.2024 скасовано, а справу № 922/3575/21 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 вересня 2025 року для розгляду справи № 922/3575/21 визначено головуючого суддю (суддю-доповідача) Рильову В.В.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 22.09.2025 судом прийнято справу № 922/3575/21 до розгляду у порядку загального позовного провадження. Почато підготовче провадження і призначено підготовче засідання. Запропоновано сторонам надати суду письмові пояснення щодо заявленого позову, відзив. відповідь на відзив з з урахуванням висновків, викладених в постанові Верховного суду від 27 серпня 2025 року у даній справі.

30.09.2025 до Господарського суду Харківської області від Керівника Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова надійшла заява про зміну предмету позову (вх.№22644 від 30.09.2025), в якій останній просить суд здійснювати розгляд позовних вимог виключивши пункт про визнання незаконним та скасування пункту 82 додатку до рішення 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 21.02.2018 року №1008/18 (далі - рішення Харківської міськради від 21.02.2018).

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 20.10.2025 судом у прийнятті до розгляду заяви Керівника Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова про зміну предмету позову (вх.№22644 від 30.09.2025) у справі №922/3575/21 - відмовлено. Заяву про зміну предмету позову (вх.№22644 від 30.09.2025) - повернуто Керівнику Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова.

17.11.2025 року, протокольною ухвалою Господарського суду Харківської області, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Відносно реалізації сторонами свого права на подання заяв по суті справи:

1) позивачем (прокурором) надано:

- відповідь на відзив 2-го відповідача (вх. № 23697 від 13.10.2025 року); додаткові заперечення (вх.№25323 від 31.10.2025); клопотання (вх.№26065 від 10.11.2025); відповідь на відзив 1-го відповідача (вх.№26117 від 10.11.2025).

1) першим відповідачем надано:

відзив на позовну заяву (вх.№23278 від 07.10.2025).

2) другим відповідачем надано:

- відзив на позов (вх. № 23301 від 07.10.2025 року).

3) третім відповідачем надано:

- відзив на позов (вх. № 22836 від 02.10.2025 року); заява про застосування наслідків спливу позовної давності (вх.№27823 від 01.12.2025).

Процесуальний рух справи відображено в ухвалах суду.

Прокурор, присутній в судовому засіданні 08.12.2025 позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та заявах по суті спору.

Представник 1-го відповідача, присутній в судовому засіданні 08.12.2025 проти задоволення позовних вимог заперечував, просив суд відмовити в їх задоволенні з підстав, визначених у відзиві на позовну заяву та заявах по суті спору.

Представник 2-го відповідача, присутній в судовому засіданні 08.12.2025 проти задоволення позовних вимог заперечував, просив суд відмовити в їх задоволенні з підстав, визначених у відзиві на позовну заяву та заявах по суті спору.

Представник 3-го відповідача, присутній в судовому засіданні 08.12.2025 проти задоволення позовних вимог заперечував, просив суд відмовити в їх задоволенні з підстав, визначених у відзиві на позовну заяву та заявах по суті спору, а також у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

05.07.2001 ТОВ "Весна" звернулось до Управління для вирішення питання про передачу в оренду нежитлових приміщень загальною площею 214,4 кв.м, що знаходиться у м. Харкові по вул. Чичибабіна, 1, літ. "А-7".

У подальшому на підставі наказу Управління №1846 від 13.08.2001 доручено проведення експертної оцінки вказаних нежитлових приміщень. Відповідно до звіту "Про експертну оцінку нежитлових приміщень" (дата оцінки 13.08.2001) загальна вартість об`єкта експертної оцінки спірних нежитлових приміщень, що пропонуються для передачі в оренду ТОВ "Весна", становить 115 800 грн.

Вказаний звіт з зазначеною оціночною вартістю затверджено наказом Управління від 21.08.2001.

Рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради № 1536 від 10.09.2001 вирішено надати в оренду нежитлові приміщення згідно з додатком; Управлінню укласти в установленому порядку договори оренди та забезпечити виконання умов вказаних договорів; забезпечити виконання орендарями відшкодування витрат по виготовленню технічних паспортів та проведенню експертної оцінки вартості виділених приміщень для нарахування орендної плати.

На виконання вищезазначеного рішення між Управлінням та ТОВ "Весна" 10.09.2001 укладено договір оренди нежитлового приміщення (будівлі) № 2128, предметом якого є нежитлове приміщення загальною площею 214,4 кв.м, що знаходиться по вул. Чичибабіна, 1, літ. "А-7". Технічний паспорт додається до договору, є його невід`ємною частиною і зберігається у орендодавця. Вартість приміщення визначається відповідно до висновків експерта про вартість нежитлового приміщення і складає 115 800 грн.

Відповідно до пункту 4.3. вказаного договору орендар має переважне право на продовження терміну дії цього договору.

Згідно з пунктом 4.9 договору орендар зобов`язується своєчасно здійснювати капітальний (за письмової згоди орендодавця) і поточний ремонт орендованого приміщення (будівлі).

За пунктом 4.10 договору орендар зобов`язується здійснювати реконструкцію і перепланування нежитлового приміщення (будівлі), улаштування окремих входів по окремим проектам, які розроблені спеціалізованими проектними організаціями і узгоджені з управлінням містобудування і архітектури Харківської міської ради до початку проведення робіт, при наявності відповідного рішення Харківського міськвиконкому і письмової згоди орендодавця. Після проведення перепланування або реконструкції, що потягла за собою зміну конструктивних елементів приміщення (будівлі), замовити за власний рахунок в КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" технічний паспорт на це приміщення (будівлю) і не пізніше 3-х місяців після закінчення ремонтних робіт надати його орендодавцю.

Строк дії договору оренди з 10.09.2001 до 10.09.2002.

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору протягом 30 днів після закінчення його строку договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах (пункт 8.8 договору).

На виконання пункту 2.1 договору сторонами складено акт прийому-передачі від 10.09.2001, відповідно до якого орендар прийняв у користування спірне нежитлове приміщення.

Вищевказаний договір було неодноразово продовжено шляхом укладання додаткових угод (додаткова угода, додаткова угода №2, додаткова угода №3, додаткова угода №4, додаткова угода №5, додаткова угода №6, додаткова угода №9).

У подальшому 22.10.2001 між ТОВ "Весна" та комунальним підприємством "Харківський міський центр нерухомості" було укладено договір про проведення інжинірингових робіт. На його виконання виконавцем складено висновок про технічний стан конструктивних елементів та можливості подальшої експлуатації приміщення розташованого на цокольному поверсі семиповерхової будівлі по вулиці Чичибабіна, 1 у м. Харкові, відповідно до якого підтверджено необхідність проведення комплексу ремонтних робіт, пов`язаних з відновленням зруйнованих та конструктивних елементів приміщення, що стали непридатними, та поліпшення експлуатаційних якостей приміщень.

Вказаним комунальним підприємством 14.11.2001 під час здійснення перевірки технічного стану спірних нежитлових приміщень та вивчення умов їх експлуатації з метою визначення ефективності та доцільності майбутнього ремонту було складено висновок щодо доцільності проведення комплексу ремонтних робіт, передбачених проектом та пов`язаних з поліпшенням експлуатаційних якостей приміщення.

19.11.2001 ТОВ "Весна" отримано відповідь Управління, з якої вбачається, що останнє не заперечує проти проведення ремонту згідно з наданими висновком технічного стану будівельних конструкцій, розробленого КП "Харківський міський центр нерухомості", кошторисом на ремонт нежитлових приміщень, розробленим ТОВ "Весна", та узгоджених у встановленому порядку.

26.02.2002 Відповідачем-3 складено дефектний акт на ремонт орендованих нежитлових приміщень, у якому визначено види робіт, які необхідно зробити для їх поліпшення. У подальшому, на підставі розпорядження Управління № 673 від 29.05.2008 "Про переукладання договору оренди №2128 від 10.09.2001 року нежитлових приміщень в житловому будинку по вул. Бориса Чичибабіна, 1, літ. "А- 7" з ТОВ "Весна", 09.06.2008 року між Управлінням та ТОВ "Весна" переукладено договір оренди нежитлових приміщень № 2128 від 10.09.2001 в редакції договору оренди нежитлового приміщення № 3423.

Відповідно до пунктів 1.1 та 1.2 договору № 3423 від 09.06.2008 орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлові приміщення цокольного поверху, загальною площею 214,4 кв.м, (технічний паспорт КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації", інвентаризаційний №67417 від 27.07.2001), далі "майно", яке належить до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, розташоване за адресою: м.Харків, вулиця Бориса Чичибабіна, 1, літера "А-7".

Право на оренду цих приміщень отримано орендарем на підставі розпорядження Управління № 673 від 29.05.2008 "Про переукладання договору оренди №2128 від 10.09.2001 нежитлових приміщень в житловому будинку по вул. Бориса Чичибабіна, 1, літ. "А-7" з ТОВ "Весна". Сторонами складено акт прийому-передачі від 09.06.2008.

Згідно з пунктом 3.1 договору № 3423 вартість об`єкта оренди визначена на підставі висновку про вартість майна і складає 570 700 грн станом на 03.06.2008.

У подальшому відповідно до акта приймання-передачі нежитлового приміщення від 04.05.2009 ТОВ "Весна" передало, а Управління прийняло частину нежитлових приміщень, які орендуються ТОВ "Весна" згідно з договором оренди №3423 від 09.06.2008, площею 66,1 кв.м.

У зв`язку з поверненням ТОВ "Весна" частини нежитлових приміщень Управлінню між сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору №3423, якою внесено зміни щодо розміру орендованих приміщень з 214,4 кв.м на 148,3 кв.м.

Дію вищевказаного договору було неодноразово продовжено шляхом укладання додаткових угод між Управлінням та ТОВ "Весна" (додаткові угоди №1, №2, №3, №4, №5, №7, №8, №9, №10, №11, №12, №13, №14, №15). Зокрема додатковою угодою №14 від 05.12.2017 вказаний договір викладено у новій редакції, а додатковою угодою №15 від 15.05.2018 строк дії договору продовжено до 09.05.2019 року.

В такий спосіб на підставі вказаного договору в останній редакції в строкове платне користування орендарю передано нежитлові приміщення цокольного поверху №37- 44 загальною площею 148,3 кв.м, розташовані у м. Харків по вул. Бориса Чичибабіна, 1, літ. "А-5-7-8", що належать до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, строком до 09.05.2018.

У пункті 3.1 вказаного договору оренди зазначено, що вартість об`єкта оренди складає 334 900 грн без ПДВ станом на 01.08.2017 року.

Відповідно до умов договору оренди орендар зобов`язаний, зокрема, змінювати стан орендованого майна виключно за письмовою згодою орендодавця, здійснювати ремонт та реконструкцію за письмовою згодою орендодавця на підставі документації, оформленої відповідно до чинного законодавства (пункти 4.7, 4.8 договору).

Згідно акта прийому-передачі від 11.10.2017 майно, зазначене у договорі оренди, передано орендарю.

У подальшому рішенням Харківської міськради від 21.06.2017 №691/17 затверджено Програму приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2017-2022 роки (далі - Програма).

Відповідно до пунктів 3.3, 3.4 Програми приватизація об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова здійснюється способами, що визначаються законодавством України і цією Програмою. Приватизація об`єктів здійснюється шляхом: викупу; продажу об`єктів приватизації на аукціоні (у тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни); продажу об`єктів приватизації за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону (далі - конкурс); іншими способами, які встановлюються спеціальними законами, що регулюють особливості приватизації об`єктів окремих галузей. Викуп застосовується щодо об`єктів комунальної власності, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими та нормативними актами, а також щодо тих, які не продано на аукціоні чи за конкурсом.

Відповідач-3 звернувся до Управління з листом від 17.08.2017 про надання дозволу на приватизацію орендованого майна.

На підставі вказаного звернення Харківською міськрадою прийнято оспорюване Прокурором рішення, а саме пункт 82 додатку 1 до рішення 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 21.02.2018 року №1008/18, яким дозволено приватизувати об`єкт нерухомого майна шляхом викупу.

22.02.2018 ТОВ "Весна" звернулося до Управління з заявою про приватизацію, розглянувши яку, способом приватизації останнє визначило викуп.

У подальшому 27.02.2018 ТОВ "Весна" звернулося до Управління та просило провести оцінку для приватизації вказаного майна суб`єктом оціночної діяльності ФОП Буйницьким М.В. На підставі вказаного листа ФОП Буйницький М.В. склав звіт про незалежну оцінку нерухомого майна від 28.02.2018, відповідно до якого його вартість станом на 28.02.2018 склала 314 600 грн без ПДВ.

Рішенням Харківської міської ради від 20.06.2018 "Про внесення змін до деяких рішень Харківської міської ради щодо приватизації комунального майна" внесено відповідні зміни та змінено адресу об`єкта оренди з "Чичибабіна вул. 1, літ А-7" на "Чичибабіна вул. 1, літ. А-5-7-8".

17.07.2018 між ТОВ "Весна" та територіальною громадою м.Харкова в особі Харківської міськради, від імені якої діє Управління, на підставі Програми було укладено оспорюваний Прокурором у цій справі договір № 5606-В-С, відповідно до якого продавець зобов`язується передати у власність, а покупець (ТОВ "Весна") зобов`язується прийняти нежитлові приміщення цокольного поверху №37-44 в житловому будинку літ. "А-5-7-8", загальною площею 148,3 кв.м за адресою: м. Харків, вул. Бориса Чичибабіна, 1, з оціночною вартістю об`єкта приватизації 314 600 грн без ПДВ (377 520 грн з ПДВ, що є ціною продажу).

15.08.2018 Управлінням (Продавець) та ТОВ "Весна" (Покупець) складено акт прийому-передачі, відповідно до якого Продавець передає, а Покупець приймає продані 17.07.2018 шляхом викупу нежитлові приміщення цокольного поверху № 37- 44 у житловому будинку літ. "А-5-7-8", загальною площею 148,3 кв.м за адресою: м. Харків, вул. Чичибабіна, 1.

Наказом Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради № 448 від 11.09.2018 завершено процес приватизації спірних нежитлових приміщень

Звертаючись із даним позовом до суду прокурор зазначив, що рішення Харківської міської ради про включення спірних нежитлових приміщень до переліку об`єктів, які підлягають приватизації (відчуженню) шляхом викупу, є незаконними, оскільки у даному випадку ТОВ "Весна" жодних поліпшень орендованого майна за період перебування об`єкту нерухомого майна в оренді не здійснило, у звіті про оцінку майна, договорі купівлі-продажу, заяві з проханням надати дозвіл на приватизацію, а також у приватизаційній справі будь-які відомості про такі поліпшення відсутні, ТОВ "Весна" до органу приватизації, тобто до Управління комунального майна, не подавала документів, передбачених п. 2.2. Порядку оцінки орендованого нерухомого майна, які б містили відомості про невід`ємні поліпшення, здійснені за час оренди, під час приватизації; станом на момент приватизації ринкова вартість орендованих приміщень складала 314 600 грн без ПДВ, у звіті про оцінку будь-які відомості про проведення ремонтних робіт у тому числі невід`ємних поліпшень, відсутні; Харківська міська рада та орган приватизації незаконно обрали спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем, у зв`язку із чим відповідний пункт рішення міської ради є незаконним та підлягає скасуванню, а договори купівлі-продажу суперечать вимогам законодавства і підлягають визнанню недійсними; спірні нежитлові приміщення, право власності на які на підставі договорів купівлі-продажу перейшло до відповідача-3, підлягають поверненню територіальній громаді міста Харкова; обраний спосіб приватизації не тільки є незаконним, а й суперечить інтересам держави та територіальної громади, в зв`язку з тим, що він фактично є умисним шляхом уникнення проведення конкурсного продажу цих об`єктів (аукціон або конкурс), що виключає можливість отримати за об`єкт приватизації більше ринкової вартості, адже на аукціон або конкурс такий об`єкт виставляється з початковою вартістю, що дорівнює ринковій та в ході їх проведення ціна продажу може збільшитись; ч. 1ст. 215 ЦК Українипідставою недійсності спірних правочинів є недодержання в момент їх вчинення вимог, встановлених ч. ч. 1, 2ст. 203 цього Кодексу, зокрема, невідповідність змісту договорів вимогам законодавства; також прокурор вважає, що встановлену ст. 257 ЦК України позовну давність пропущено ним з поважних причин, а строк звернення до суду підлягає поновленню.

Верховний Суд, скасовуючи постановою від 27.08.2025 рішення Господарського суду Харківської області від 14.11.2024 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 06.03.2025 та направляючи справу № 922/3575/21 на новий розгляд до місцевого господарського суду, зокрема, зазначив, що місцевий та апеляційний господарські суди, вирішуючи спір, повинні були з`ясувати, чи проводилася оцінка орендованого майна з урахуванням здійснених у ньому невід`ємних поліпшень, чи подавав орендар відповідний звіт в рамках ініційованої ним приватизаційної процедури, чи підтверджується наявність такого звіту матеріалами справи, а також чи вбачається з них згода орендодавця на проведення зазначених поліпшень. Разом з цим, цієї вимоги суди не врахували та дійшли висновку про наявність невід`ємних поліпшень, здійснених орендарем, шляхом самостійної оцінки обсягу проведених будівельних та ремонтних робіт, їх вартості та математичного порівняння вартості майна на момент укладення договору оренди (115 800 грн) із вартістю, визначеною у звіті про оцінку від 28.02.2018 (314 600 грн без ПДВ).(п.5.39, 5.40 Постанови).

При цьому, відповідно до п.5.44 Постанови, Верховний суд зазначив, що висновок судів про можливість врахування наявного в матеріалах справи звіту про оцінку ринкової вартості майна, належним доказом підтвердження факту здійснення невід`ємних поліпшень, оскільки в останньому не ставилося питання щодо наявності чи відсутності змін та невід`ємних поліпшень нежитлових приміщень, є помилковим. Такий підхід суперечить змісту відповідного документа, оскільки зазначений звіт мав на меті визначення виключно ринкової вартості майна. Водночас належним та допустимим доказом факту та обсягу виконаних невід`ємних поліпшень має бути саме звіт, складений суб`єктом оціночної діяльності відповідно до вимог та у спосіб, визначений Порядком. Крім того, посилання судів на необхідність врахування при кваліфікації дотримання Відповідачами порядку проведення приватизаційної процедури законодавства, чинного на момент передачі спірного нерухомого майна в оренду, є необґрунтованим, оскільки правомірність такої процедури підлягає оцінці саме станом на момент її ініціювання та фактичного проведення, а не виходячи з правового регулювання, чинного на дату укладення договору оренди.(п.5.45 Постанови).

У п.5.49 Постанови Верховний суд зазначив, що оскільки суди не встановили усіх обставин справи, не дослідили докази, які є важливими у спірних правовідносинах, не врахували практику Верховного Суду, а колегія суддів, з огляду на повноваження, визначені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, не може самостійно встановлювати відповідні обставини, касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п.5.52 Постанови при новому розгляді справи суду також слід врахувати наступне:

- як було правомірно зазначено судами попередніх інстанцій, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке на час звернення до суду з позовом виконано шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18);

- якщо суд дійде висновку про задоволення позову Прокурора, то в такому випадку слід вирішити питання щодо наслідків визнання договору купівлі-продажу недійсним, з урахуванням положень статті 216 Цивільного кодексу України;

- у разі встановлення судом наявності підстав для задоволення позову суду належить надати оцінку заяві Відповідача-2 про застосування наслідків спливу строку позовної давності з урахуванням практики Верховного Суду.

За положеннями ч. 5 ст. 310, ч. 1 ст. 316 ГПК України висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Враховуючи вказівки, викладені у постанові Верховного Суду від 27.08.2025 у справі № 922/3575/21, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Досліджуючи питання наявності підстав представництва органами прокуратури інтересів держави, суд зазначає наступне.

Відносно наявності підстав для представництва інтересів держави прокуратурою.

За змістом статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Отже, обов`язковою передумовою реалізації права на судовий захист в порядку господарського судочинства є наявність у позивача суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, які порушуються, не визнаються або оспорюються іншими особами - відповідачами, та на захист якого спрямоване звернення до суду з позовом. Відтак, вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, і лише встановивши наявність такого - суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або про відмову у захисті. Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу. Згідно з частиною 1 статті 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у господарські правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює господарські права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у господарських, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18, у пункті 26 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц).

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах (частина 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України). У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою (частина 3 статті 53 Господарського процесуального кодексу України). У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті (абзаци 1 та 2 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру"). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнямихомого майна, які б містили відомості про невід`ємні поліпшення, здійснені за час оренди. Станом на момент приватизації ринкова вартість орендованих приміщень складала 314 600 грн без ПДВ, у звіті про оцінку будь-які відомості про проведення ремонтних робіт (у тому числі невід`ємних поліпшень) відсутні; Харківська міськрада та орган приватизації незаконно обрали спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем, у зв`язку з чим оспорюваний пункт р

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 зазначила, що у разі, якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії, що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача.

Орган державної влади (або місцевого самоврядування), який порушив права держави чи територіальної громади прийняттям незаконного рішення від імені відповідного суб`єкта права, не може (в силу відсутності повноважень на захист) та не повинен (з огляду на відсутність спору з іншим учасником цивільних правовідносин) бути позивачем за позовом прокурора, спрямованим на оскарження незаконного рішення цього ж органу та відновлення порушених прав і законних інтересів держави чи територіальної громади. В процесуальному аспекті орган, який прийняв такий акт, не має зацікавленості у задоволенні позовних вимог, відстоюючи правомірність своїх дій, що суперечить правовому статусу позивача. Водночас доведення правомірності дій, які оспорюються позивачем, забезпечується процесуальними повноваженнями відповідача.

У пункті 140 наведеної постанови від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 Велика Палата Верховного Суду також вказала на те, що прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.

В межах цієї справи, прокурор звернувся з позовом, в якому просив визнати недійсним договір та витребувати (повернути) спірне нерухоме майно у комунальну власність, наголошуючи на порушенні інтересів держави з огляду на те, що Харківська міська рада як орган, уповноважений діяти виключно в інтересах територіальної громади міста, та Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської радою внаслідок допущених порушень відчужили спірне нерухоме майно на порушення вимог законодавства, діяли всупереч інтересам територіальної громади міста та, відповідно, і держави.

Враховуючи викладене у сукупності прокурор у даній справі підтвердив наявність підстав для представництва інтересів держави у суді.

Означене підтверджується висновками, викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.08.2025 року у справі № 922/3575/21.

Щодо суті спору.

Оспорюване рішення 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 21.02.2018 №1008/18 прийнято на підставі Законів України "Про приватизацію державного майна";Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)";Про особливості приватизації об`єктів незавершеного будівництва", Про місцеве самоврядування в Україні" та Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2017-2022 роки, затвердженої рішенням 13 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 21.06.2017 № 691/17.

При цьому в договорі купівлі-продажу нежитлових приміщень від 17.07.2018 № №5606-В-С зазначено, що його укладено на підставі рішення 13 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 21.06.2017 № 691/17 "Про програму приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2017-2022 роки" та рішення 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 21.02.2018 №1008/18.

Відповідно до п.1.1 Програми, її розроблено відповідно до Конституції України, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Законів України "Про місцеве самоврядування в Україні", ЗУ "Про приватизацію державного майна", ЗУ "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та інших законодавчих актів, що регулюють питання власності.

У пунктах 1.2, 2.2 Програми визначено мету, пріоритети та умови приватизації комунального майна територіальної громади міста на 2017-2022 рр., а також її принципи.

Метою приватизації є підвищення ефективності використання майна, створення конкурентного середовища, залучення інвестицій з метою забезпечення соціально-економічного розвитку міста, а також забезпечення надходженні коштів від приватизації до міського бюджету.

До пріоритетів проведення приватизації у 2017-2022 рр. належать досягнення максимальної ефективності приватизації об`єктів, що підлягають приватизації відповідно до Програми.

До основних принципів індивідуальної приватизації відноситься досягнення максимального економічного ефекту від продажу об`єкта приватизації; вибір способу приватизації об`єкта.

Згідно з п. п. 3.3, 3.4 Програми, приватизація об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова здійснюється способами, що визначаються законодавством України і цією Програмою. Викуп застосовується щодо об`єктів комунальної власності, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими та нормативними актами, а також щодо тих, які не продано на аукціоні, за конкурсом.

Відповідно до ч. 2 ст. 345 ЦК України та ч. 1 ст. 25 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Приватизація об`єкта оренди здійснюється відповідно до чинного законодавства.

Статтею 1 Закону України "Про приватизацію державного майна" (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що приватизація проводиться з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів для здійснення структурної перебудови національної економіки.

За приписами ч. 4 ст. 3 Закону України "Про приватизацію державного майна", відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.

Порушення встановленого законодавством порядку приватизації або прав покупців є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єкта приватизації в порядку, передбаченому законодавством України (ч. 6 ст. 29 Закону України "Про приватизацію державного майна").

Відповідно до ч. 1 ст. 5-1 Закону України "Про приватизацію державного майна", з метою раціонального та ефективного застосування способів приватизації об`єкти приватизації класифікуються за такими групами: група А - окреме індивідуально визначене майно, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких таке майно розташовано.

Частиною 2 ст. 5-1 Закону України "Про приватизацію державного майна" визначено, що об`єкти приватизації, що належать до груп А, Д і Ж, є об`єктами малої приватизації.

Викуп об`єктів малої приватизації, за приписами ч. 2 ст. 16-2 Закону України "Про приватизацію державного майна", здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

Так, приватизація об`єктів малої приватизації здійснюється шляхом: викупу; продажу на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни); продажу за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону (ст.3 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин).

Статтею 4 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" передбачено, що продавцями об`єктів малої приватизації, що перебувають у державній та комунальній власності є, відповідно, органи приватизації, створені місцевими Радами.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про приватизацію невеликих, державних підприємств (малу приватизацію)", з моменту прийняття рішення про приватизацію підприємства здійснюється його підготовка до приватизації. Підготовка об`єкта малої приватизації до продажу здійснюється органами приватизації, які: встановлюють ціну продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, або початкову ціну об`єкта на аукціоні, за конкурсом з урахуванням результатів оцінки об`єкта, проведеної відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України.

За рішенням органів приватизації провадиться інвентаризація майна об`єкта малої приватизації в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, та оцінка такого об`єкта відповідно до методики оцінки майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України. Ціна продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, та початкова ціна об`єкта малої приватизації на аукціоні або за конкурсом встановлюється на підставі результатів його оцінки (ст.9 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)").

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.11 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", викуп застосовується щодо об`єктів малої приватизації, які не продано на аукціоні, за конкурсом, а також у разі, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими актами. Порядок викупу об`єкта встановлюється Фондом державного майна України.

Згідно з абз.1 ч. 1 ст. 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", приватизація об`єктів групи А здійснюється з урахуванням таких особливостей: у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості Майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.

Порядок викупу встановлений Фондом державного майна України та на час виникнення спірних правовідносин діяв Порядок продажу об`єктів малої приватизації шляхом викупу, на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни), за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону, затверджений Фондом державного майна України від 02.04.2012 № 439 (Порядок № 439).

Згідно з п.8.1 Порядку № 439 викуп об`єктів малої приватизації застосовується відповідно до п.3.3 розділу III та п.7.15 розділу VII цього Порядку щодо об`єктів малої приватизації, які не продані на аукціоні, за конкурсом, а також якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено чинним законодавством України.

Відповідно до п. 8.2 Порядку № 439 ціна продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, установлюється на підставі результатів його оцінки.

Оцінка майна, яке підлягає приватизації, провадиться відповідно до Методики оцінки майна, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 10.12.2003 № 1891 (Методика № 1891).

Відповідно до п. 69 Методики (у редакції, чинній на час прийняття оспорюваного рішення), вимоги цього розділу поширюються на випадки проведення оцінки об`єктів у матеріальній формі з метою їх приватизації (окреме індивідуально визначене майно, об`єкти незавершеного будівництва, включаючи законсервовані об`єкти, об`єкти соціально-культурного призначення) як об`єктів малої приватизації, застави та інші способи відчуження відповідно до законодавства.

Згідно з п. 70 Методики № 1891, для визначення вартості об`єктів нерухомості, що приватизуються відповідно до Закону України Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію), у тому числі разом із земельними ділянками, на яких розташовані такі об`єкти, застосовується незалежна оцінка, яка проводиться відповідно до національних стандартів оцінки з урахуванням вимог цієї Методики та Методики оцінки земельних ділянок.

Вибір виду вартості об`єктів малої приватизації регулюється вимогами національних стандартів оцінки з урахуванням особливостей, визначених цією Методикою. При цьому враховуються способи їх продажу, строк корисного використання таких об`єктів, належність їх до спеціалізованого або неспеціалізованого майна. У разі викупу об`єктів малої приватизації може визначатися їх ринкова вартість або спеціальна вартість залежно від наявності передумов їх застосування, визначених Національним стандартом № 1 (п.71 Методики № 1891).

Згідно з абз. 6 п. 73 Методики № 1891 порядок оцінки орендованого нерухомого майна (майна, що надавалося у концесію), що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди (концесії), під час приватизації, встановлюється Фондом державного майна. Порядком також визначається процедура ідентифікації невід`ємних поліпшень, здійснених за рахунок коштів орендаря (концесіонера).

Наказом Фонду державного майна України від 27.02.2004 № 377 затверджено Порядок оцінки орендованого нерухомого майна, що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації (Порядок № 377).

Відповідно до п. 1.1. Порядку, цей Порядок установлює вимоги до проведення незалежної оцінки орендованого нерухомого майна (крім земельних ділянок), що містить невід`ємні поліпшення (далі - орендоване нерухоме майно), під час приватизації способами, визначеними законодавством, а також процедур ідентифікації невід`ємних поліпшень, здійснених за рахунок коштів орендаря. Порядок застосовується для оцінки орендованого нерухомого майна, що перебуває у державній, комунальній власності або належить Автономній Республіці Крим, щодо якого прийнято рішення про приватизацію та компенсацію орендарю вартості невід`ємних поліпшень, здійснених за рахунок коштів орендаря. Невід`ємними поліпшеннями орендованого майна є здійснені орендарем за час оренди заходи, спрямовані на покращення фізичного (технічного) стану орендованого майна та (або) його споживчих якостей, відокремлення яких призведе до зменшення його ринкової вартості.

За умовами п. 2.1. Порядку, ідентифікацією поліпшень орендованого нерухомого майна є встановлення суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання факту відповідності підтверджувальних документів, наданих орендарем, про здійснені ним заходи, спрямовані на покращення фізичного (технічного) стану орендованого нерухомого майна та (або) його споживчих якостей (далі - поліпшення), наявним поліпшенням, які неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди і які здійснені за рахунок коштів орендаря та за згодою орендодавця. Ідентифікуються поліпшення, що здійснені протягом строку дії договору оренди та наявні на дату оцінки.

Відповідно до п. 2.2 Порядку, підтверджувальні документи про здійснені орендарем поліпшення, що подаються ним до відповідного органу приватизації, включають:

- договір оренди, укладений з дотриманням вимог законодавства; письмову згоду орендодавця на здійснення орендарем поліпшень орендованого нерухомого майна за його кошти;

- погоджену орендодавцем проектно-кошторисну документацію на проведення поліпшень, підписані замовником і підрядником акти виконаних будівельних робіт, копії документів, що підтверджують проведені орендарем розрахунки за виконані поліпшення орендованого нерухомого майна, у тому числі придбані матеріали, конструкції тощо;

- аудиторський висновок щодо підтвердження фінансування здійснених поліпшень орендованого нерухомого майна за рахунок коштів орендаря. Аудиторський висновок має містити розшифровку періодів освоєння, напрямів та джерел фінансування поліпшень, у тому числі за рахунок коштів орендаря, з посиланням на підтверджувальні документи;

- довідку, видану орендарем та завірену аудитором, про суму витрат, понесених орендарем у зв`язку із здійсненням поліпшень, яка віднесена орендарем на збільшення вартості його необоротних активів, у розмірі, який перевищує встановлену законодавством з питань оподаткування частку витрат для включення їх до валових витрат. При визначенні суми зазначених витрат ураховується невідшкодована орендодавцю вартість придатних для подальшого використання будівельних матеріалів, виробів, конструкцій, устаткування, отриманих орендарем під час здійснення поліпшень;

- інші документи, необхідні для виконання положень цього Порядку.

Порядок чітко передбачає, що ідентифікація поліпшень орендованого нерухомого майна включає такі етапи (пункт 2.3):

- передавання відповідним органом приватизації суб`єкту оціночної діяльності - суб`єкту господарювання підтверджувальних документів, зазначених у пункті 2.2 цього Порядку;

- проведення суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання аналізу підтверджувальних документів у тижневий строк після їх отримання, візуального обстеження орендованого нерухомого майна з метою виявлення факту фізичної наявності поліпшень, які неможливо відокремити від об`єкта без заподіяння йому шкоди;

- підготовку суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновку про ідентифікацію поліпшень орендованого нерухомого майна;

- подання суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідному органу приватизації висновку про ідентифікацію поліпшень орендованого нерухомого майна у разі виявлення факту повної або часткової невідповідності наданих йому підтверджувальних документів про напрями та обсяги витрат на здійснення поліпшень їх фізичній наявності.

З наведеного вбачається, що проведення незалежної оцінки орендованого нерухомого майна (крім земельних ділянок), яке містить невід`ємні поліпшення, у процесі приватизації відповідно до статті 18 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" здійснюється саме суб`єктом оціночної діяльності, як визначено Порядком. Результати такої оцінки відображаються у відповідному звіті, який є офіційним документом, що підтверджує як факт наявності поліпшень, так і їх вартісне співвідношення з ринковою вартістю майна.

Відтак, задля підтвердження здійснення невід`ємних поліпшень орендованого майна на суму, що перевищує 25 відсотків його ринкової вартості, у розумінні статті 11 та частини першої статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", як обов`язкової складової процедури приватизації, необхідним є проведення незалежної оцінки відповідно до вимог вказаного Порядку з відображенням у звіті не лише вартості самого об`єкта, а й вартості невід`ємних поліпшень, здійснених орендарем, та їх частки у відсотковому співвідношенні до ринкової вартості майна.

Суд враховує, що саме результати такої оцінки, відображені у звіті суб`єкта оціночної діяльності, повинні забезпечити належний рівень легітимності та прозорості приватизаційної процедури, унеможливлюючи довільне чи суб`єктивне тлумачення обсягу поліпшень як орендарем, так і органом приватизації.

Пункт 3 Порядку регламентує вимоги до проведення незалежної оцінки орендованого нерухомого майна, що містить поліпшення, та при цьому визначає, що базою оцінки нерухомого майна є ринкова вартість (пункт 3.1.).

Під час визначення ринкової вартості орендованого нерухомого майна без поліпшень для врахування фізичного (технічного) стану цього майна на початок здійснення орендарем поліпшень дозволяється використовувати дані звітів про оцінку майна, складених з метою передання його в оренду, а також акти технічного обстеження будівель або їх окремих конструктивних елементів, приміщень, їх частин тощо. Ринкова вартість орендованого нерухомого майна без поліпшень визначається на дату оцінки виходячи з ринкової вартості подібного майна, яке не містить поліпшень, які ідентифіковані (пункт 3.3 Порядку).

За пунктом 3.4 Порядку якщо здійснені орендарем заходи щодо поліпшення орендованого нерухомого майна не завершені та (або) призвели до його знецінення на дату оцінки, враховується принцип внеску шляхом аналізу впливу цих факторів на збільшення (зменшення) ринкової вартості орендованого нерухомого майна з поліпшеннями. У разі впливу зазначених факторів на зменшення ринкової вартості зазначеного майна, ринкова вартість орендованого нерухомого майна без поліпшень визначається відповідно до вимог абзацу другого пункту 3.3 цього Порядку.

Водночас пункт 3.5 Порядку визначає, що якщо здійснені орендарем поліпшення орендованого нерухомого майна призвели до зміни призначення зазначеного майна, яке на дату оцінки не може бути визнане найбільш ефективним використанням, під час визначення ринкової вартості орендованого нерухомого майна без поліпшень враховується принцип найбільш ефективного використання такого майна на дату оцінки. У цьому випадку ринкова вартість невід`ємних поліпшень орендованого нерухомого майна дорівнює нулю.

Якщо здійснені орендарем на дату оцінки заходи щодо поліпшення орендованого нерухомого майна є роботами з демонтажу конструкцій, елементів, обладнання орендованого нерухомого майна, які призвели до знецінення орендованого нерухомого майна з поліпшеннями на дату оцінки на ринку, ринкова вартість орендованого нерухомого майна без поліпшень визначається відповідно до вимог абзацу другого пункту 3.3 цього Порядку.

Для випадків, зазначених у пунктах 3.4, 3.5 та в останньому абзаці пункту 3.6 цього Порядку, державна частка (відповідно частка комунального майна або майна, що належить Автономній Республіці Крим) в об`єкті приватизації дорівнює ста відсоткам.

Відповідно до частини першої та другої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з частиною першою стаття 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, подання орендарем звіту про незалежну оцінку орендованого нерухомого майна, що містить невід`ємні поліпшення, згода на які була надана орендодавцем, є обов`язковою частиною процедури приватизації у розумінні положень спеціального законодавства. Наявність такого звіту, складеного суб`єктом оціночної діяльності відповідно до вимог Порядку, з відображенням інформації про існування невід`ємних поліпшень орендованого майна на суму, що перевищує 25 відсотків його ринкової вартості, може свідчити як про сам факт здійснення невід`ємних поліпшень, так і про їхній вартісний обсяг у співвідношенні до ринкової вартості об`єкта. Саме такий звіт є належним та допустимим доказом не лише існування поліпшень, але й підтвердження дотримання орендарем законодавчо встановленої процедури приватизації.

Водночас у правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 24.02.2021 у справі № 905/435/19, на яку звертає увагу Прокурор, чітко наголошено на необхідності відмежування понять "витрати на ремонт чи реконструкцію" від поняття "вартість невід`ємних поліпшень". Так, Верховний Суд підкреслив, що розмір витрат орендаря на проведення капітального ремонту, реконструкції не є тотожним поняттю розміру поліпшення орендованого майна.

Варто враховувати, що витрати на ремонт чи реконструкцію відображають виключно фінансову сторону господарської діяльності орендаря, тобто суму коштів, сплачених за виконані роботи чи придбані матеріали. Проте сам по собі факт таких витрат ще не свідчить про те, що внаслідок їх здійснення відбулося підвищення ринкової вартості об`єкта нерухомості.

Натомість вартість невід`ємних поліпшень - це показник приросту ринкової вартості майна, який виникає внаслідок проведених робіт. Йдеться про результат, який підвищує економічну цінність об`єкта для власника (приміщення стає придатним для використання, поліпшуються його споживчі властивості, а вартість зростає у ринковій площі).

Відповідно до приписів ч. 5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частиною 5 ст. 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Харківська міська рада.

При цьому ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Територіальна громада міста Харкова, як власник спірного об`єкта нерухомості, делегує Харківській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.

Тобто воля територіальної громади як власника може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади.

Відповідно до вищевказаних правових норм вбачається, що Харківська міська рада дійсно має право прийняти рішення про продаж об`єктів нерухомого майна, що перебуває у власності територіальної громади, а уповноважений нею орган приватизації, а саме Управління комунального майна, має право укласти відповідний договір купівлі-продажу.

Таким чином, продаж має бути проведений виключно шляхом аукціону або конкурсу (конкурсний продаж). У виключних випадках такий продаж може бути проведений шляхом викупу, а саме в даному випадку продаж шляхом викупу орендарем об`єкту, який вже перебуває у нього в оренді, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.

З наведеного слідує, що Харківська міська рада має право прийняти рішення про продаж об`єктів нерухомого майна, що перебувають у власності територіальної громади, а уповноважений нею орган приватизації, а саме Управління, має право укласти відповідний договір купівлі-продажу. При цьому такий продаж має бути проведений шляхом аукціону або за конкурсом. У виключних випадках такий продаж може бути проведений шляхом викупу, а саме в даному випадку продаж шляхом викупу орендарем об`єкта, який перебуває у нього в оренді, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 % ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ "Весна" під час участі у земельних торгах, а також при укладенні Договору знало, що ним у встановленому законом порядку не доведено вартість невід`ємних поліпшень орендованого майна. Отже, ТОВ "Весна", беручи участь у відповідному процесі приватизації, повинно було враховувати вимоги законодавства, в тому числі щодо необхідності здійснення ним невід`ємних поліпшень спірного майна, та належного підтвердження таких поліпшень.

При цьому суд відзначає, що звіт про оцінку ринкової вартості майна, мав на меті визначення виключно ринкової вартості майна. Водночас належним та допустимим доказом факту та обсягу виконаних невід`ємних поліпшень має бути саме звіт, складений суб`єктом оціночної діяльності відповідно до вимог та у спосіб, визначений Порядком. Такий доказ в матеріалах справи відсутній.

Враховуючи, що ТОВ "Весна" до органу приватизації не подавала документів, передбачених п.2.2. Порядку оцінки орендованого нерухомого майна, які б містили відомості про невід`ємні поліпшення, здійснені за час оренди та під час приватизації, суд приходить до висновку про те, що першим відповідачем всупереч вимог ч. 1 ст. 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" в редакції, що діяла на момент виникнення та існування спірних правовідносин, було обрано спосіб приватизації спірних нежитлових приміщень без урахування наведених вище законодавчих обмежень.

Щодо наведених відповідачами положень ГК України та ЦК України, якими передбачено переважне право наймача перед іншими особами на придбання, у разі продажу речі, переданої у найм, суд зазначає, що відповідні положення є загальними, у той час як існує спеціальний закон, який регулює порядок приватизації об`єктів та в оскаржуваному рішенні міської ради зазначено, що рішення приймається саме на підставі Законів України "Про приватизацію державного майна", ЗУ "Про приватизацію невеликих державних підприємства (малу приватизацію)", ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2012-2016 роки, затвердженої рішенням 12 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 23.12.2011 №565/11.

Крім того, суд зазначає, що органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти відповідно до вимог законодавства, що регулює порядок приватизації комунального майна задля дотримання законності при прийнятті рішень і недопущенні порушення прав територіальної громади, інтереси якої він представляє.

Визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені нормами статті 215 ЦК України.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1, 2, 3 частини 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За частиною 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, оспорюваним є правочин, який недійсний в силу визнання його таким судом на вимогу сторони чи заінтересованої особи. Оспорювані правочини викликають передбачені ними правові наслідки до тих пір, доки вони не оскаржені, однак якщо вони заперечуються (оскаржуються) стороною чи заінтересованою особою, то суд за наявності відповідних підстав визнає їх недійсними з моменту їх вчинення.

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: незаконність змісту правочину; недотримання форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до правової позиції, що викладена у постанові Верховного Суду України від 25.03.2021 у справі №911/2961/19 при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3,15,16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Матеріалами справи підтверджено, що договір купівлі-продажу нежитлових приміщень №5606-В-С від 17.07.2018 було укладено з порушенням норм чинного законодавства, оскільки предметом даного договору є нерухоме майно комунальної форми власності щодо якого, як встановлено судом, обрано незаконний спосіб приватизації, що суперечить інтересам держави та територіальної громади, а тому наявні правові підстави для визнання означеного договору недійсним на підставі частини 1 статті 203, частини 1 статті 215 ЦК України.

Отже, суд дійшов висновків, що позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень №5606-В-С від 17.07.2018 є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Натомість у даному разі матеріали справи свідчать, що під час розгляду справи відповідачами було заявлено про застосування строків позовної давності.

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Оскільки, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Керівника Шевченківської окружної прокуратури підлягають задоволенню (тобто право або охоронюваний законом інтерес позивача порушено), стосовно строку позовної давності суд зазначає наступне.

Строк, у межах якого пред`являється позов як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу) Цивільним кодексом України визначено як позовну давність (стаття 256 Цивільного кодексу України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України), перебіг якої, відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до приписів статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно частини 1 статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Верховний Суд у постанові від 06.06.2023 у справі №922/4169/19 сформував висновки щодо застосування положень частини 2 розділу V "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна" та спеціального скороченого строку позовної давності, передбаченого частиною 2 статті 30 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна".

Закон України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та Закон України "Про приватизацію державного майна" втратили чинність на підставі Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" від 18.01.2018 №2269, який набув чинності 07.03.2018.

Статтею 30 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" передбачені особливості розгляду спорів щодо приватизації державного або комунального майна.

Відповідно до частини 2 статті 30 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" строк позовної давності для звернення з позовом про відмову в затвердженні протоколу аукціону, визнання недійсними результатів приватизації об`єкта малої приватизації або договору купівлі-продажу об`єкта малої приватизації становить три місяці.

Положеннями частини 2 розділу V "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна" передбачено, що приватизація (продаж) об`єктів щодо яких рішення про приватизацію було прийнято до набрання чинності цим Законом, здійснюється та завершується відповідно до вимог цього Закону, крім об`єктів, зокрема, коли після завершення процедури продажу відбувається оформлення договору купівлі-продажу.

Згідно пункту 14 частини 1 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" завершення приватизації - це продаж об`єкта приватизації (усіх акцій, передбачених до продажу, єдиного майнового комплексу, іншого майна тощо) та перехід права власності на такий об`єкт покупцю, що оформлюється наказом відповідного органу приватизації.

Закінчення процедури приватизації шляхом укладення договору купівлі-продажу відповідно до абзацу 3 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" можливо лише в тому випадку, коли органом приватизації здійснено всі дії, спрямовані на проведення підготовки об`єкту до приватизації, в тому числі і визначено ціну продажу. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 06.06.2023 у справі №922/4169/19, від 02.04.2019 у справі №910/11054/18, від 31.10.2018 у справі №914/111/18, від 20.11.2019 у справі №914/411/19.

Отже, завершення приватизації об`єкта комунального майна відбувається з моменту продажу об`єкта нерухомого майна та реєстрації права власності за покупцем і оформлюється наказом відповідного уповноваженого органу приватизації міської ради.

З матеріалів справи убачається, що у спірних правовідносинах оформлення договору купівлі - продажу здійснено 17.07.2018 та проведено відповідну реєстрацію, таким чином приватизація спірних приміщень хоча і була розпочата до набрання чинності вказаним вище законом, проте процедура продажу завершена не була і завершувалася вже після набрання чинності ЗУ "Про приватизацію державного та комунального майна" тобто після 07.03.2018, а оформлення оспорюваного договору купівлі-продажу відбулося 17.07.2018.

Таким чином, приватизація спірних приміщень хоча і була розпочата до набрання чинності Законом України "Про приватизацію державного та комунального майна", проте процедура продажу завершена не була, і завершувалася вже після набрання чинності вказаним Законом, тобто після 07.03.2018.

Крім того, суд зазначає, що пункт 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" передбачає винятки щодо застосування положень законодавства про приватизацію саме стосовно здійснення та завершення самої процедури приватизації об`єктів, та не може застосовуватися до норм цього Закону, якими встановлено строк позовної давності для звернення з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єкта приватизації.

Отже, виключення, передбачене абзацом 3 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, а строк позовної давності для звернення органу прокуратури з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень №5606-В-С від 17.07.2018 становить три місяці з дня, наступного за днем його укладення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20.06.2023 по справі №922/243/22, від 18.10.2023 по справі №922/239/22.

Відповідно до частини 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічні за змістом положення містяться у частині 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів".

Оскільки з позовом до суду звернувся прокурор, який вказує, що діє в інтересах територіальної громади м. Харкова, для з`ясування того, коли розпочався строк позовної давності для органів прокуратури, необхідно встановити коли прокурор міг довідатися про укладення договору купівлі-продажу нежитлових приміщень №5606-В-С від 17.07.2018.

За змістом частини 1 статті 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Таким чином, протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом, а для визначення моменту виникнення права на позов важливою є також і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав (правовий висновок наведений у постановах Верховного Суду від 31.05.2023 у справі №908/3168/21, від 14.03.2023 у справі №922/3013/19).

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, а саме статті 15, 16, 20 ЦК України, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

У постанові від 20.06.2018 у справі №697/2751/14-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави.

При застосуванні наведених положень законодавства слід враховувати правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16, в якій зазначено, що це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14.03.2023 у справі № 922/1974/19, від 08.02.2023 у справі № 922/3589/21.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права (пункт 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16).

Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною справи тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14.03.2023 у справі № 922/1974/19, від 17.01.2023 у справі № 911/1014/20.

У постанові від 20.06.2018 у справі № 697/2751/14-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави.

У постанові від 17.10.2018 у справі № 362/44/17 Великою Палатою Верховного Суду наведений висновок було конкретизовано та зазначено, що позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках:

1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;

2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Отже, застосування інституту позовної давності є одним із засобів, який забезпечує дотримання принципу юридичної визначеності, тому, вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд має повно з`ясувати усі обставини, пов`язані з фактом обізнаності та об`єктивної можливості особи бути обізнаною щодо порушення її прав та законних інтересів.

Відповідно до ч.17 ст. 46 Закону України «Про місцеве самоврядування України» сесії ради проводяться гласно із забезпеченням права кожного бути присутнім на них, крім випадків, передбачених законодавством. Порядок доступу до засідань визначається радою відповідно до закону. Протоколи сесії ради є відкритими та оприлюднюються і надаються на запит відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації» рішення органів місцевого самоврядування, інші нормативно-правові акти публікуються в офіційних друкованих виданнях. У друкованих засобах масової інформації можуть публікуватися офіційні документи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, інша публічна інформація відповідно до законодавства і на засадах, передбачених укладеним між такими органами та редакціями друкованих засобів масової інформації договором.

Оскаржуване рішення Харківської міської ради було оприлюднено на офіційному сайті Харківської міської ради 21.02.2018.

Отже, прокурор вважається таким, що довідався або міг би довідатись про порушення прав та прийняття оскаржуваного рішення безпосередньо в день пленарного засіданні сесії Харківської міської ради або оприлюднення, тобто 21.02.2018.

З матеріалів справи не вбачається обґрунтування тих причин, які вплинули на можливість прокурора протягом значного періоду часу дізнатися про підстави для прийняття та зміст оскаржуваного рішення, за наявності для цього відповідних повноважень. Прокурор не навів обставин, за яких він не міг раніше довідатися про вказані порушення.

Крім того, як зазначено прокурором в заяві ним виявлено порушення за результатами опрацювання у ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000002. Відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено 04.01.2017 по кримінальному провадженню № 0000002.

Господарський суд зазначає, що органи прокуратури України, зокрема, становлять єдину централізовану систему, яку очолює Генеральний прокурор України, з підпорядкуванням нижчестоящих прокурорів вищестоящим; здійснюють свої повноваження на підставі додержання Конституції України та чинних на території республіки законів, незалежно від будь-яких органів державної влади, посадових осіб, а також рішень громадських об`єднань чи їх органів (ч.1 ст.6 Закону України "Про прокуратуру").

Вищевказане підтверджує факт обізнаність прокурора про обставини порушення прав, також, починаючи з 04.01.2017. Разом з тим, прокурор лише у вересні 2021 звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою.

Відповідно до частини 3 та частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як свідчать матеріали справи, першим, другим, та третім відповідачами подано до суду заяви про застосування строків позовної давності та про застосування її наслідків, при цьому прокурором належними та допустимими доказами не доведено поважності причин пропуску встановленого законодавством про приватизацію строку для звернення до суду, а обставин, які б свідчили про переривання строку позовної давності, судом не встановлено.

З огляду на наведене, у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 17.07.2018 №5606-В-С, укладеного між територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради, від імені якої діяло Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, та ТОВ "Весна", необхідно відмовити в зв`язку з пропуском строку позовної давності на підставі частин 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України.

Щодо вимоги про визнання незаконним та скасування п. 82 додатку до рішення 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 21.02.2018 №1008/18.

Стаття 2 ГПК України визначає, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ГПК України).

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 20 Господарського кодексу України кожна особа чи суб`єкт господарювання має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного та господарського законодавства. Статтею 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції залежить, зокрема, від характеру скарг заявника. Однак засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ від 5 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права, або може скористатися можливістю вибору між декількома іншими способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальними нормами конкретні способи захисту не встановлені, то особа має право обрати спосіб із передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, пункт 39, від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17, пункт 6.27, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, пункт 35, від 01.02.2020 у справі № 922/614/19, пункт 52, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, пункт 109). Вимога ж про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, пункт 180, від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, пункт 143).

З огляду на те, що на час звернення прокурора з позовом до господарського суду відповідний пункт додатку до рішення сесії Харківської міської ради уже реалізований та вичерпав свою дію виконанням, а саме шляхом укладення договору купівлі-продажу, визнання незаконним і скасування такого рішення не може забезпечити ефективного захисту прав територіальної громади та не призведе до поновлення прав територіальної громади м. Харкова, відновлення володіння, користування або розпорядження нею зазначеним майном.

Суд зазначає, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи, оскільки зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням. Схожі за змістом правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №911/3681/17 (пункт 39), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 51), від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 (пункт 9.67), від 05.07.2023 у справі №912/2797/21 (пункт 8.13), від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 (пункт 180), від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 (пункт 143).

Крім того, обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 92.5/642/19 (пункт 54), від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі №200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)).

Також суд зауважує, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 11.06.2024 у справі №925/1133/18 зазначила наступне: "Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, тому, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням" (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі №483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 у справі №912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, пункт 180).

Таким чином вимоги прокурора про визнання незаконним та скасування п. 82 додатку до рішення 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 21.02.2018 №1008/18, яке вже було реалізовано і вичерпало свою дію, враховуючи відмову суду в позові щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 17.07.2018 №5606-В-С, не призведе до поновлення прав держави та територіальної громади м. Харкова, відновлення володіння, користування або розпорядження зазначеним майном, а отже, такі вимоги не є ефективним способом захисту права територіальної громади міста Харкова прокурором, в зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності ТОВ "Весна" на об`єкт нерухомого майна та зобов`язання ТОВ "Весна" повернути (шляхом складання та підписання відповідного акта прийому-передачі) Харківській міській об`єднаній територіальній громаді в особі Харківської міської ради () нежитлові приміщення цокольного поверху №37-44, загальною площею 148,3 кв.м., вартістю 377 520,0 грн. розташовані за адресою: м. Харків, вул. Чичибабіна ,1, літ.А-5-7-8 суд зазначає, що відповідні позовні вимоги з огляду на відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень №5606-В-С від 17.07.2018 та інших позовних вимог також задоволенню не підлягають.

Статтею 129 Конституції України унормовано, що до основних засад судочинства відносяться, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до приписів статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд зазначає, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд керується при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст. 78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі Салов проти України від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі Надточий проти України від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги наведені положення законодавства, встановлені судом обставини, зміст доводів учасників процесу та наявних доказів, суд дійшов висновку про те, що вимоги прокурора не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання розподілу судового збору господарський суд керується ст. 129 ГПК України, у зв`язку з чим витрати по сплаті судового збору покладаються на прокурора.

Керуючись ст..ст. 73-80, 86, 129, 233, 236-238, 239, 240, 241, 316 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Керівника Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "18" грудня 2025 р.

Суддя В.В. Рильова

Справа №922/3575/21