ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" листопада 2025 р. Справа № 911/3017/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Євсікова О.О.

Корсака В.А.

секретар судового засідання Сергієнко-Колодій В.В.,

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України

на ухвалу Господарського суду Київської області від 22.09.2025 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню

у справі № 911/3017/24 (суддя Черногуз А.Ф.)

за позовом Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮА Торгпром"

про стягнення пені та штрафу за порушення строків поставки товару,

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі - позивач; ВЧ НОМЕР_1 ; апелянт; скаржник) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮА Торгпром" (надалі - відповідач; ТОВ "ЮА Торгпром"; Товариство; заявник) про стягнення пені та штрафу за порушення строків поставки товару за договором.

Рішенням Господарського суду Київської області від 13.03.2025 у справі № 911/3017/24, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.07.2025, позов задоволено частково: стягнуто з ТОВ "ЮА Торгпром" на користь Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України 5 123,94 грн пені та 5 198,20 грн штрафу за договором № 78/ВОЗ-2024 від 08.04.2024, а також 236,19 грн витрат зі сплати судового збору.

На примусове виконання рішення Господарського суду Київської області від 13.02.2025, яке набрало законної сили 09.07.2025, видано наказ.

Через систему «Електронний суд» 22.08.2025 від ТОВ "ЮА Торгпром" надійшла заява про визнання наказу від 21.08.2025 у справі № 911/3017/24 таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку із зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 22.09.2025 заяву ТОВ "ЮА Торгпром" про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню - задоволено. Визнано наказ Господарського суду Київської області від 21.08.2025 у справі № 911/3017/24 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮА Торгпром" (08132, Київська обл., Бучанський р-н, місто Вишневе, вул. Київська, будинок 6 В, офіс 5, ) на користь Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) 5 123,94 грн пені та 5 198,20 грн штрафу за договором № 78/ВОЗ-2024 від 08.04.2024, а також 236,19 грн витрат зі сплати судового збору, таким, що не підлягає виконанню.

Як зазначено місцевим господарським судом, рішенням господарського суду від 13.03.2025 у справі № 911/3017/24, залишеним без змін апеляційним господарським судом від 09.07.2025, позовні вимоги задоволено частково, та стягнуто з відповідача на користь позивача 5 123,94 грн пені та 5 198,28 грн штрафу, загалом 10 322,22 грн. В свою чергу, сторони погодили виключний спосіб відшкодування штрафних санкцій за рахунок утриманого забезпечувального платежу. 22.08.2025 відповідач направив позивачу заяву про залік однорідних вимог відповідно до статті 601 ЦК України. В результаті проведеного зарахування грошове зобов`язання відповідача перед позивачем припинилося.

Також суд 1-ої інстанції вказав, що відповідачем під час розгляду заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, було сплачено стягнений судовим рішенням судовий збір у добровільному порядку в розмірі 236,19 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 18.09.2025.

З огляду на наведене, суд попередньої інстанції виснувався, що обов`язок відповідача за наказом у справі № 911/3017/24 відсутній у зв`язку з його припиненням через утримання забезпечення та проведення заліку зустрічних однорідних вимог, а тому наказ від 21.08.2025 № 911/3017/24 господарського суду підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 2 ст. 328 ГПК України, а заява Товариства про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, - задоволенню.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Київської області від 22.09.2025 у справі № 911/3017/24.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою.

Апелянт зазначає, що ВЧ НОМЕР_1 скористалась своїм правом та задовольнила вимоги щодо сплати неустойки шляхом звернення до господарського суду про стягнення відповідних сум, а не шляхом задоволення даних вимог за рахунок забезпечення виконання договору. Враховуючи, що забезпечення по договору не повертається відповідачу, у зв`язку з простроченням поставки понад 30 календарних днів, у відповідача не виникає право вимоги з повернення даного забезпечення, а відтак у останнього відсутні будь-які грошові вимоги до військової частини. Таким чином, наказ Господарського суду Київської області від 21.08.2025 у справі № 911/3017/24 повинен підлягати повному виконанню зі сторони відповідача.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.10.2025 апеляційна скарга у справі № 911/3017/24 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Євсіков О.О., Корсак В.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.10.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на ухвалу Господарського суду Київської області від 22.09.2025 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню у справі № 911/3017/24. Розгляд апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на ухвалу Господарського суду Київської області від 22.09.2025 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню у справі № 911/3017/24 призначено на 05.11.2025.

На адресу апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін. Товариство акцентує, що сторони погодили виключний спосіб відшкодування штрафних санкцій за рахунок утриманого забезпечувального платежу. З урахуванням приписів ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а тому саме ця домовленість має застосовуватись.

Представник апелянта в судовому засіданні 05.11.2025 вимоги апеляційної скарги підтримав, просив скасувати ухвалу Господарського суду Київської області від 22.09.2025 у справі № 911/3017/24.

У судовому засіданні представник відповідача проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Відповідно до статті 269, частини 1 статті 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вже зазначалось, рішенням Господарського суду Київської області від 13.03.2025 у справі № 911/3017/24, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.07.2025, позов задоволено частково: стягнуто з ТОВ "ЮА Торгпром" на користь Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України 5 123,94 грн пені та 5 198,20 грн штрафу за договором № 78/ВОЗ-2024 від 08.04.2024, а також 236,19 грн витрат зі сплати судового збору.

На примусове виконання рішення Господарського суду Київської області від 13.02.2025, яке набрало законної сили 09.07.2025, видано наказ.

18.09.2025 відповідачем сплачено стягнений судовим рішенням судовий збір у добровільному порядку в розмірі 236,19 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 157.

Поряд з цим, 22.08.2025 відповідач направив позивачу заяву про залік однорідних зустрічних вимог відповідно до статті 601 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ГПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Згідно з ч. 2 ст. 328 ГПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Отже, ст. 328 ГПК України містить вичерпний перелік підстав визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, зокрема якщо наказ видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Як передбачено з ч.ч. 1, 3 ст. 327 ГПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Наказ, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Наказ, судовий наказ, ухвала суду мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.

Так, рішенням Господарського суду Київської області від 13.03.2025 у справі № 911/3017/24, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.07.2025, було встановлено неналежне виконання відповідачем свого зобов`язання за договором № 78/ВОЗ-2024 від 08.04.2024 у частині своєчасної поставки товару, в зв`язку з чим позивачем правомірно нараховано пеню та штраф за прострочення його поставки на 69 днів (з 17.07.2024 по 23.09.2024).

Забезпечувальний платіж - це кошти, які одна сторона договору сплачує іншій для гарантування виконання умов угоди. Його основна функція - забезпечити виконання зобов`язань, а не оплата послуг чи товарів. Забезпечувальний платіж повертається після виконання умов договору.

Додаткове стягнення з постачальника забезпечувальних коштів суперечить умовам укладеного відповідного договору та призводить до подвійного стягнення штрафних санкцій.

За ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів звертається до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 13.02.2013 у справі № 6-176цс12 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц, згідно з якою "відповідно до статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, й одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. Аванс не має забезпечувальної функції. Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові".

Згідно правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 01.06.2021 у справі № 910/12876/19, гарантована статтею 61 Конституції України заборона подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення (лат. non bis in idem - "двічі за одне й те саме не карають") має на меті уникнути несправедливого покарання (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22.07.2025 у справі № 910/1128/23).

Відповідно до пункту 13.11 договору № 78/ВОЗ-2024 від 08.04.2024 сторони узгодили, що за порушення умов договору передбачених розділом 2 (щодо якості та безпечності) або розділом 6 (прострочення поставки понад 30 календарних днів), замовник не повертає забезпечення виконання умов Договору, внесеного постачальником та залишає за собою право одержати задоволення своїх грошових вимог, передбачених умовами цього договору за рахунок грошових коштів, переданих постачальником у забезпечення його виконання.

Виходячи з положень договору, авансовий платіж (забезпечення виконання) виконує функцію компенсації за порушення постачальником умов договору. Таким чином, додаткове стягнення з постачальника штрафних санкцій у вигляді неустойки понад утримане забезпечення суперечило б узгодженим сторонами умовам договору, оскільки призвело б до подвійної відповідальності за одне і те ж порушення, що є недопустимим. Такий підхід забороняється принципом non bis in idem, закріпленим у статті 61 Конституції України.

Таким чином, сторони погодили виключний спосіб відшкодування штрафних санкцій за рахунок утриманого забезпечувального платежу. Тобто, забезпечувальний платіж не повертається у випадку заборгованості по договору та несплаті штрафних санкцій.

05.04.2024 відповідачем сплачено на користь позивача забезпечувальний платіж за договором № 78/ВОЗ-2024 від 08.04.2024 у розмірі 148 520,00 грн.

Тим самим, внесений відповідачем забезпечувальний платіж у розмірі 148 520,00 грн частково компенсує розмір неустойки, нарахованої позивачем за неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань.

22.08.2025 відповідач направив позивачу заяву про залік однорідних зустрічних вимог відповідно до статті 601 ЦК України.

Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Згідно з статтею 602 ЦК України не допускається зарахування зустрічних вимог: про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю; про стягнення аліментів; щодо довічного утримання (догляду); у разі спливу позовної давності; за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом; в інших випадках, встановлених договором або законом.

Тобто, законодавством передбачено право припинення зобов`язання шляхом зарахуванням зустрічних однорідних вимог, однак встановлено і випадки, коли зарахування зустрічних вимог не допускається, тобто право на зарахування зустрічних вимог не є абсолютним.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19 уточнив висновки, викладені у постановах: від 28.02.2018 у справі № 910/4312/17, від 04.07.2018 у справі № 910/16430/16, від 05.07.2018 у справі № 914/3013/16, від 19.07.2018 у справі № 910/14503/16, від 26.09.2018 у справі № 910/20105/17, від 04.04.2019 у справі № 918/329/18, та зазначив таке. Відповідно до статті 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких невстановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. Заява про зарахування зустрічних вимог є одностороннім правочином. Зарахування зустрічних однорідних вимог, про яке заявила одна із сторін у зобов`язанні, здійснюється в силу положень статті 601 ЦК України та не пов`язується із прийняттям такого зарахування іншою стороною. Якщо інша сторона не погоджується з проведенням зарахування, вона вправі на підставі статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до господарського суду; у постановах Верховного Суду від 23.10.2018 у справі №920/18256/17 та від 02.04.2019 у справі 918/539/18, на які послався скаржник, зазначено: "наявність заперечень однієї сторони не є перешкодою для проведення зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою іншої сторони. Однак апеляційний суд правильно зазначив, що припинення зобов`язання зарахуванням можливе не тільки за умов однорідності та зустрічності вимог сторін, строк виконання яких настав, але й за обов`язкової їх безспірності. Адже, за відсутності безспірності вимог спір по боргу за договором повинен бути вирішений в порядку позовного провадження, а до цього спірна сума не може бути прийнята судом як зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки вказане зарахування не підтверджується належними та допустимими доказами» (постанова у справі № 920/18256/17) та "заяви однієї сторони достатньо для проведення зарахування, а якщо інша сторона не погоджується з проведенням такого зарахування, вона вправі звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до суду, що в подальшому буде підставою для перегляду рішення в даній справі за новивиявленими обставинами" (постанова у справі № 918/539/18). У постановах від 22.08.2018 у справі № 910/21652/17, від 11.09.2018 у справі № 910/21648/17, від 27.05.2019 у справі № 910/20107/17, від 24.06.2019 у справі № 910/12026/18, від 23.07.2019 у справі № 904/1299/18, від 15.08.2019 у справі № 910/21683/17, від 11.09.2019 у справі № 910/21566/17, від 25.09.2019 у справі № 910/21645/17, від 26.05.2020 у справі № 910/7807/19, від 11.06.2020 у справі № 910/7804/19, від 14.07.2020 у справі № 910/10471/19, від 19.08.2020 у справі № 911/2560/19, від 25.08.2020 у справі № б-23/75-02, від 23.09.2020 у справі № 904/2215/19, від 12.11.2020 у справі № 904/3173/19, від 25.11.2020 у справі № 904/1806/19 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов наступного висновку: "Безспірність вимог, які зараховуються, а саме: відсутність між сторонами спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, є важливою умовою для зарахування вимог. Наявність заперечень іншої сторони на заяву про зарахування чи відсутність будь-якої із наведених умов виключає проведення зарахування у добровільному порядку", наступним чином:

«Безспірність вимог, які зараховуються, а саме: відсутність між сторонами спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, є важливою умовою для зарахування вимог. Умова безспірності стосується саме вимог, які зараховуються, а не заяви про зарахування, яка є одностороннім правочином і не потребує згоди іншої сторони, якщо інше не встановлено законом або договором.

За дотримання умов, передбачених статтею 601 ЦК України, та відсутності заборон, передбачених статтею 602 ЦК України, незгода однієї сторони із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, проведеним за заявою іншої сторони зобов`язання, не є достатньою підставою для визнання одностороннього правочину із зарахування недійсним.

Заява сторони щодо спірності вимог, які були погашені (припинені) зарахуванням, або щодо незгоди з проведеним зарахуванням з інших підстав, має бути аргументована, підтверджена доказами і перевіряється судом, який вирішує спір про визнання недійсним одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог.

Наявність на момент зарахування іншого спору (спорів) в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за зобов`язанням не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника.

Наявність заперечень однієї сторони щодо зарахування не є перешкодою для зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою іншої сторони, відмова цієї сторони від прийняття заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог і проведення такого зарахування не має юридичного значення».

В межах наведеного та фактичних обставин справи судова колегія враховує, по-перше, безспірність вимог позивача до відповідача про стягнення 5 123,94 грн пені та 5 198,20 грн штрафу за договором № 78/ВОЗ-2024 від 08.04.2024, а також 236,19 грн витрат зі сплати судового збору. Така безспірність заборгованості підтверджується рішенням Господарського суду Київської області від 13.03.2025 у справі № 911/3017/24, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.07.2025.

По-друге, відсутність в договорі № 78/ВОЗ-2024 від 08.04.2024 умов про недопустимість зарахування зустрічних вимог.

По-третє, відсутність, станом на момент (22.08.2025) звернення Товариства із заявою про зарахування однорідних зустрічних вимог, судового спору між сторонами щодо змісту, умов виконання та розміру відповідних зобов`язань та про визнання недійсним одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог.

Отже, в результаті проведеного зарахування грошове зобов`язання відповідача перед позивачем припинилося.

Також, як вже зазначалось, відповідачем сплачено позивачу 236,19 грн (сплата судового збору), що підтверджується платіжною інструкцією № 157 від 18.09.2025.

На це, як вважає судова колегія, слушно зерну увагу й суд першої інстанції.

За таких обставин, грошові зобов`язання відповідача перед позивачем є припиненими.

Зазначений висновок місцевого господарського суду про задоволення заяви про визнання наказу від 21.08.2025 у справі № 911/3017/24 таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку із зарахуванням зустрічних однорідних вимог відповідача колегія суддів визнає вмотивованим.

У свою чергу, з підстав вищевказаного судовою колегією критично оцінюються доводи апелянта про відсутність підстав для визнання наказу Господарського суду Київської області від 21.09.2025 у справі № 911/3017/24 таким, що не підлягає виконанню.

При цьому, заперечення відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, за висновками колегії суддів є обґрунтованими в означених межах.

Згідно ст.ст. 76, 77, 78 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що заява Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮА Торгпром" про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, в справі № 911/3017/24 є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у частині 1 статті 74 ГПК України.

Отже, за загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК).

Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.10.2010 у справі «Трофимчук проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, суди мають належним чином зазначати підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру останнього.

З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що у даній постанові надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

За висновками колегії суддів, доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі про те, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

За ч. 1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування оскаржуваної ухвали у цій справі.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції - без змін.

Згідно ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору, що були понесені стороною в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта (позивача у справі).

Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на ухвалу Господарського суду Київської області від 22.09.2025 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконання у справі № 911/3017/24 - залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Київської області від 22.09.2025 у справі № 911/3017/24 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконання - залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору, понесені стороною у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України.

4. Справу № 911/3017/24 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 15.12.2025 (з урахуванням часу перебування судді Алданової С.О. у відпустці та тимчасовій непрацездатності).

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді О.О. Євсіков

В.А. Корсак