ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/5763/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Міщенка І. С. - головуючого, Берднік І. С., Зуєва В. А.,

за участю секретаря судового засідання - Кравченко О. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Обслуговуючого кооперативу "Садово-дачне товариство "Гайок-МІ"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.08.2025 (Михальська Ю. Б. - головуюча, судді: Тищенко А. І., Мальченко А. О.) і рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 (суддя Бондаренко-Легких Г. П.) у справі

за позовом Обслуговуючого кооперативу "Садово-дачне товариство "Гайок-МІ"

до: (1) Київської міської ради, (2) Національного природного парку "Голосіївський"

про визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки.

(у судовому засідання взяли участь представники: Обслуговуючого кооперативу "Садово-дачне товариство "Гайок-МІ" - Потрійна І. О., Почерняк І. С.; Київської міської ради - Литвиненко Ю. А.; Національного природного парку "Голосіївський" - Рибіцька Ю. Б.)

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Узагальнений зміст і обґрунтування позовних вимог

1. Обслуговуючий кооператив "Садово-дачне товариство "Гайок-МІ" (далі - Позивач, Кооператив) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради (далі - Відповідач-1, Рада) та Національного природного парку "Голосіївський" (далі - Відповідач-2, НПП "Голосіївський"), в якому просив визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :79:304:0007 площею 723,6941 га (далі - "спірна земельна ділянка"), а також припинити усі речові права та їх обтяження, зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на цю ділянку.

2. Обґрунтовуючи позовні вимоги, Кооператив узагальнено стверджував про те, що державна реєстрація спірної земельної ділянки здійснена з порушенням імперативних положень пунктів 67, 109, 110, 115 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051 (далі - Порядок № 1051). Крім цього, наполягав, що оспорювана реєстрація проведена з порушенням його прав та інтересів, адже в межах спірної земельної ділянки розташована земельна ділянка орієнтовною площею 3,8 га, якою вже більше 16-ти років користується Кооператив та його члени, а тому, відповідно, Позивач має право на отримання згаданої земельної ділянки у власність за давністю користування в порядку статті 119 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), яке наразі не може реалізувати.

Фактичні обставини справи

3. Розглядаючи заявлений позов, господарський суд першої інстанцій встановив, а суд апеляційної інстанції перевірив, що виконавчий комітет Кагановичської районної ради депутатів трудящих м. Києва рішенням від 23.05.1949 № 742 затвердив розподіл земель під індивідуальні городи, у тому числі, 4 га в урочищі Мишеловка.

4. Кооператив зареєстровано як юридичну особу 17.01.2007.

5. Згідно з пунктом 1.1. Статуту Кооперативу, затвердженого загальними зборами його членів (протокол № 10/2016 від 26.10.2016), цей кооператив створений громадянами України, які спільно користуються більше 16-ти років землею, що межує з вулицями Квітки-Основ`яненка і Закарпатської - з однієї сторони та Голосіївським озером з другої сторони. Земля використовується для садівництва, на добровільних засадах у відповідності з чинним законодавством.

6. Відповідно до пункту 3.1. Статуту Кооперативу - кооператив створюється для обслуговування своїх членів на засадах взаємодопомоги та економічного співробітництва. Метою діяльності кооперативу є реалізація права власності на землю членами кооперативу шляхом розпаювання, приватизації, викупу, будівництва житла, а також збільшення доходів своїх членів шляхом надання їм послуг.

7. На позачергових загальних зборах членів Кооперативу було ухвалено рішення, оформлене протоколом № 21 від 20.10.2023, яким вирішено доручити голові Кооперативу звернутись до Ради із клопотанням про отримання земельної ділянки в урочищі "Гайок" площею 3, 8 га, яку члени Кооперативу використовували з 17.01.2007, у власність під садівництво та дачне будівництво за давністю користування у порядку статті 119 ЗК України.

8. 23.11.2023 Кооператив звернувся до Ради із клопотанням про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 3,85 га на вул. Квітки-Основ`яненка, 51-78 для оформлення її у власність для 35 членів Кооперативу.

9. 27.12.2023 Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) листом № 0570202/1-17471 повідомив Кооператив про те, що територія, яка позначена на доданих до клопотання графічних матеріалах, розташована в межах спірної земельної ділянки площею 723,6940 га (кадастровий номер :79:304:0007) у Голосіївському районі м. Києва, що на підставі рішення Ради від 26.01.2012 № 69/7406 надана у постійне користування НПП "Голосіївський" для експлуатації та обслуговування Національного природного парку, а тому підстави для підготовки проєкту рішення міської ради про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення зазначеної у клопотанні земельної ділянки відсутні.

10. Кооператив зазначає, що з витягу із Державного земельного кадастру № НВ-024 від 08.01.2024 вбачається, що 30.12.2016 на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розробленої 25.12.2016 Київською обласною філією Центру Державного земельного кадастру, здійснено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :79:304:0007 у Державному земельному кадастрі.

11. Наполягає, що державна реєстрація спірної земельної ділянки, в межах якої розташована ділянка, якою користуються Кооператив та його члени відповідно до напряму її використання та її правового режиму, визначеного рішенням виконавчого комітету Кагановичської районної ради депутатів трудящих м. Києва від 23.05.1949 № 742, здійснена з порушенням Порядку № 1051, порушує право Позивача на отримання у власність земельної ділянки, фактичним користувачем якої він є за давністю користування в порядку статті 119 ЗК України, а тому підлягає визнанню незаконною та скасуванню з припиненням усіх речових прав та обтяжень на спірну ділянку.

Узагальнений зміст та обґрунтування рішень судів попередніх інстанцій

12. Господарський суд міста Києва рішенням від 20.03.2025 відмовив у задоволенні позовних вимог. Північний апеляційний господарський суд постановою від 12.08.2025 залишив без змін рішення місцевого господарського суду.

13. Обґрунтовуючи ухвалені рішення, суди попередніх інстанцій виходили, зокрема, з недоведеності Кооперативом обставин порушення його прав чи інтересів у спірних правовідносинах. У цій частині суди пояснили, що право на отримання земельної ділянки у власність за давністю користування мають безпосередньо громадяни, тобто фізичні особи, а не Кооператив. Відмітили, що Позивач не надав жодних доказів перебування у його власності або користуванні спірної земельної ділянки або ж її частини площею 3, 8 га, речове право на яку він власне і прагне захистити у межах позову в даній справі. У свою чергу обставини правомірності включення спірної земельної ділянки до складу НПП "Голосіївський" та набуття ним права постійного користування на неї підтверджені судовим рішенням у справі № 910/20180/23.

14. Водночас, незважаючи на висновки про відсутність порушеного права Кооперативу, за захистом якого він звернувся до суду, суди попередніх інстанцій розглянули й доводи щодо процедурних порушень державної реєстрації спірної земельної ділянки. Однак, оцінивши аргументи Позивача і у цій частині констатували їх безпідставність, виснувавши, що:

(1) обставини невиконання НПП "Голосіївський" вимог земельного законодавства, чинного до 01.01.2013, а саме статті 202 ЗК України, згідно з якою державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у складі державного реєстру земель, не впливають на правомірність формування земельної ділянки з кадастровим номером :79:304:0007 у відповідності до вимог законодавства, чинного на момент вчинення відповідних реєстраційних дій;

(2) зі змісту Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-016 від 30.12.2016 вбачається, що органом, яким зареєстрував земельну ділянку є Головне управління Держгеокадастру у м. Києві, що спростовує твердження Позивача про подання заяви про реєстрацію до іншого органу, який не існував раніше;

(3) надана Кооперативом заява ДП "Центр державного земельного кадастру" про реєстрацію спірної земельної ділянки від 27.12.2016 взагалі не є належним доказом, оскільки не містить підпису заявника, що унеможливлює встановлення відомостей щодо обставин її подання; водночас доводи про те, що 30.12.2016 державна реєстрація земельної ділянки здійснена без існування заяви про її державну реєстрацію ґрунтуються на припущеннях;

(5) щодо відсутності відповідно до підпункту 6 пункту 75 Порядку № 1051 проставленої державним кадастровим реєстратором позначки про проведення перевірки електронного документа та внесення відомостей на Технічній документації, копія якої міститься у матеріалах справи, то сама по собі ця обставина не може свідчити про незаконність проведеної державної реєстрації земельної ділянки та бути підставою для її скасування.

15. Апеляційний господарський суд додатково також звернув увагу на тому, що в межах цієї справи Кооператив фактично намагається захистити власне майнове право та встановити юридичний факт правомірності використання його членами частини спірної земельної ділянки. Однак, за відсутності підтверджуючих доказів правомірності використання Кооперативом спірної земельної ділянки, подання ним позову про визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки з припиненням всіх речових прав та обтяжень на неї, не є ефективним способом захисту, оскільки за жодних обставин не відновить становище Позивача, яке існувало до порушення, про яке він стверджує.

Касаційна скарга

16. Не погодившись із рішеннями судів попередніх інстанцій, Кооператив звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та в залежності від підстав касаційного оскарження, з якими погодиться суд касаційної інстанції - або змінити мотивувальні частині судових рішень, або скасувати ці рішення з направленням даної справи на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Узагальнені доводи касаційної скарги

17. Касаційну скаргу подано з підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

18. Обґрунтовуючи наявність зазначених підстав, скаржник пояснює, що:

(1) рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з порушенням положень статей 5, 14 ГПК України та без урахування висновків Верховного Суду щодо правильного дотримання вказаних норм у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, від 31.03.2021 у справі № 640/21611/19, від 29.08.2023 у справі № 910/5958/20; у цій частині наполягає, що встановлення обставин відсутності порушення прав Позивача, за захистом яких він звернувся до суду було самостійною підставою для відмови у позові без необхідності надання судами оцінки обґрунтованості позову по суті або ж ефективності обраного способу захисту; звідси стверджує про необхідність виключення висновків судів щодо суті спору та способу захисту з мотивувальних частин оскаржених судових рішень;

(2) рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 35, 79-1, 118, 119 ЗК України та без урахування висновків Верховного Суду щодо правильного застосування вказаних норм у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 02.06.2021 у справі № 700/316/20-ц, від 17.10.2018 у справі № 380/624/16-ц, від 28.11.2018 у справі № 826/5735/16; у цій частині наголошує на безпідставності висновків судів про те, що право Кооперативу у спірних правовідносинах не порушено; на думку скаржника, фактичні обставини цієї справи, висновки Верховного Суду із згаданих постанов, процесуальна правосуб`єктність Кооперативу з питань набуття у користування земельних ділянок, якими користуються члени кооперативу для подальшої їх приватизації та з питань набуття у користування Кооперативом земель загального користування для подальшого отримання їх у власність, давали Позивачеві підстави вважати, що він має право на звернення до суду з позовом у цій справі, яким він по суті намагається усунути незаконні перешкоди на отримання від Ради дозволу для формування земельної ділянки, на якій він розташований з метою задоволення потреб його членів;

(3) рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з порушенням положень статей 74, 79 81, 91, 210 ГПК України та без урахування висновків Верховного Суду щодо правильного дотримання вказаних норм у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18; у цій частині скаржник зазначає, що всі висновки судів попередніх інстанцій щодо фактичних обставин цієї справи, які стосуються суті спору, встановлені судами на підставі доказів, які не були предметом дослідження в судовому процесі; також наполягає, що в порушення принципу змагальності та стандарту доказування "вірогідність доказів", суди попередніх інстанцій переклали обов`язок доведення обставин, пов`язаних з існуванням заяви НПП "Голосіївський" про державну реєстрацію спірної земельної ділянки на Позивача, тим самим неправомірно застосувавши концепцію негативного доказу.

Узагальнені доводи інших учасників справи

19. До Верховного Суду від НПП "Голосіївський" надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він заперечує проти аргументів скаржника, вважаючи їх формальними та безпідставними. Відповідач-2 погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, а тому оскаржені рішення і постанову просить залишити без змін, а у задоволенні касаційної скарги відмовити.

20. Рада своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу не скористалася.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій

21. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

22. Верховний Суд заслухав суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідив наведені у касаційній скарзі доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевірив на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права і вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

23. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

24. За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (такі висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14 та постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/23369/17, від 05.03.2025 у справі № 916/2121/24).

25. Вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити (такі висновки викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18 та постановах Верховного Суду від 15.08.2023 у справі № 906/1175/18, від 22.02.2022 у справі № 910/2330/21, від 06.09.2022 у справі № 910/9228/21, від 29.11.2022 у справі № 910/745/20, від 01.07.2021 у справі № 910/7029/20, від 01.09.2020 у справі № 910/14065/18).

26. Верховний Суд неодноразово зауважував, що відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові незалежно від інших встановлених судом обставин (такі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2020 у справі № 916/3146/17, від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц, постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17, від 29.08.2023 у справі № 910/5958/20 та від 22.03.2023 у справі № 509/5080/18).

27. Згідно з частинами першою - третьою статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, та відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом, способів.

28. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права. При цьому у спорах щодо захисту прав на землю при визначенні як предмета позову, так і способу захисту права та законного інтересу, слід враховувати положення спеціальної норми статті 152 ЗК України (такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 923/466/17 та у постанові Верховного Суду від 09.08.2022 у справі № 921/504/20).

29. Підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами відповідного права особи на земельну ділянку, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права - невизнання, оспорювання, перешкоди у користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо (такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 910/1016/17, від 17.04.2018 у справі №914/1521/17, від 12.06.2018 у справі № 916/2948/15, від 04.09.2018 у справі № 915/1279/17, від 20.11.2018 у справі № 921/7/18).

30. Як слідує із фактичних обставин цієї справи, звертаючись до суду з позовом у ній Позивач стверджував про те, що незаконна (на його думку) державна реєстрація спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, в межах якої знаходиться земельна ділянка орієнтовною площею 3,8 га, якою більше 16-ти років відкрито і безперервно користуються Кооператив та його члени під ведення садівництва, порушує його права на отримання вказаної земельної ділянки за давністю користування у порядку статті 119 ЗК України.

31. Суди попередніх інстанцій з наведеними аргументами не погодились і виснували, що вони є необґрунтованими та такими, які обставин порушення прав чи інтересів Позивача у спірних правовідносинах не доводять.

32. При цьому, роблячи означений висновок, суди попередніх інстанцій виходили з такого.

(1) Відповідно до положень частини першої статті 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно протягом п`ятнадцяти років користуються земельною ділянкою, але не мають документів, що засвідчують наявність у них прав на зазначену земельну ділянку, можуть звернутися до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування з заявою про передачу такої земельної ділянки у їхню власність.

(2) Набуття громадянами права власності на земельну ділянку за давністю користування здійснюється в порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами згідно із статтею 118 цього Кодексу в межах норм, визначених статтею 121 цього Кодексу (частина друга статті 119 ЗК України).

(3) Стаття 119 ЗК України, яка врегульовує порядок набуття права на земельну ділянку за давністю користування, не передбачає для осіб, які тривалий час користуються земельною ділянкою, жодних переваг при вирішенні питання про отримання її у власність, так як передача такої земельної ділянки у власність громадян на підставі набувальної давності здійснюється у загальному порядку, встановленому Кодексом.

(4) Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадян визначений статтею 118 ЗК України.

(5) Громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. До заяви додається розроблена відповідно до Закону України "Про землеустрій" технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення (частина перша статті 118 ЗК України).

(6) У випадку, визначеному частиною першою цієї статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) приймає рішення про її затвердження та передачу земельної ділянки у власність або вмотивоване рішення про відмову (частина друга статті 118 ЗК України).

(7) Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У заяві зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До заяви додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею (частина шоста статті 118 ЗК України).

(8) Зі змісту статей 118 та 119 ЗК України вбачається, що право на отримання земельної ділянки у власність за давністю користування мають безпосередньо громадяни - фізичні особи, а не Кооператив. До того ж у випадку виявлення громадянами бажання отримати земельну ділянку із земель державної або комунальної власності для садово-дачного будівництва така заява має відповідати вимогам статті 118 ЗК України, зокрема, частин першої та шостої означеної статті.

(9) Таким чином, у розумінні статей 118 та 119 ЗК України жодних прав на спірну земельну ділянку у Кооперативу, як юридичної особи, яка не може отримати спірну земельну ділянку у власність в порядку безоплатної приватизації не виникає.

(10) Поряд з цим, Земельним кодексом УРСР від 29.11.1922 (із змінами та доповненнями від 27.02.1927) передбачалась обов`язковість оформлення, державної реєстрації та видачі землекористувачам правопідтверджуючих документів на землю.

(11) Водночас Кооператив не надав жодних доказів перебування у його власності або користуванні спірної земельної ділянки або ж її частини площею 3,8 га, речове право на яку він власне і прагне захистити у межах позову в даній справі.

(12) Щодо ж рішення виконавчого комітету Кагановичської районної ради депутатів трудящих м. Києва від 23.05.1949 № 742, то воно не є тим правовстановлюючим документом, що підтверджує факт набуття Кооперативом права власності або користування бажаною земельною ділянкою, оскільки на момент прийняття такого рішення Позивач ще навіть не був створений.

(13) В свою чергу обставини правомірності включення до складу НПП "Голосіївський" земельної ділянки загальною площею 723,69 га за кадастровим номером :79:304:000 та набуття ним права постійного користування на вказану земельну ділянку на підставі рішення Ради від 26.01.2012 № 69/7406 преюдиційно встановлені у межах справи № 910/20180/23 і повторному доказуванню не підлягають.

(14) Виходячи з наведеного, в межах здійснення провадження у цій справі Кооператив не довів обставин порушення його прав у спірних земельних правовідносинах за фактом проведення оскарженої державної реєстрації спірної земельної ділянки, а відтак будь-які підстави для задоволення заявленого ним позову відсутні.

33. Заперечуючи правильність наведених висновків судів попередніх інстанцій, скаржник у касаційній скарзі стверджує про те, що роблячи їх, суди не врахували правових позицій Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 02.06.2021 у справі № 700/316/20-ц (Рішення про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Звернення особи до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з метою отримання земельної ділянки у власність чи користування зумовлене інтересом особи на отримання цієї земельної ділянки, за відсутності для цього законних перешкод. Зазначений інтерес, у випадку формування земельної ділянки за заявою такої особи та поданими документами, підлягає правовому захисту.), від 17.10.2018 у справі № 380/624/16-ц (висновок аналогічний попередньому), від 28.11.2018 у справі № 826/5735/16 (Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, а тому не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з неправомірністю його прийняття.).

34. Надаючи оцінки наведеним аргументам, Верховний Суд виходить з того, що згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який було сформульовано у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема і пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

При цьому, з-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

Подібність правовідносин суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

35. Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

36. Водночас суд касаційної інстанції підкреслює, що слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

37. Враховуючи наведене, проаналізувавши обставини правовідносин у даній справі та у справах № 700/316/20-ц, № 380/624/16-ц, № 826/5735/16 на неврахування правових висновків в яких посилається скаржник у касаційній скарзі, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що правовідносини у порівнюваних справах не є подібними, а тому підстави для здійснення касаційного провадження у цій справі з покладенням в основу правових висновків із постанов суду касаційної інстанції, на які посилається Позивач, відсутні з огляду на таке.

38. Так, у справі № 700/316/20-ц суди розглядали цивільний спір за позовом фізичної особи про визнання незаконними та скасування наказів ГУ Держгеокадастру у Черкаській області, визнання незаконними та скасування рішення державного реєстратора виконавчого комітету Мошнівської сільської ради Черкаського району Черкаської області, визнання договору оренди землі недійсним та зобов`язання ГУ Держгеокадастру у Черкаській області видати наказ.

Спір у справі № 700/316/20-ц був обумовлений тим, що фізична особа - позивач отримала від ГУ Держгеокадастру у Черкаській області дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, розробила такий проєкт, однак у подальшому отримала відмову у його затвердженні з підстав затвердження відповідного проєкту іншої фізичної особи та передачі вже їй спірної земельної ділянки.

Виходячи саме з такої конструкції спору, Верховний Суд у постанові від 02.06.2021 у справі № 700/316/20-ц і надав цитований Кооперативом у касаційній скарзі правовий висновок, який насправді є лише частиною правової позиції, що наведена у згаданій постанові. Інші частина цієї позиції сформульована так: "Погодження та затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка раніше сформована на підставі проєкту землеустрою іншої особи, порушує законний інтерес такої особи щодо можливості завершити розпочату ним відповідно до вимог чинного законодавства процедуру приватизації земельної ділянки та суперечить вимогам землеустрою. За наявності двох або більше бажаючих отримати земельну ділянку державної чи комунальної власності у власність при безоплатній передачі земельних ділянок в межах встановлених норм (стаття 121 ЗК України), першочергове право на таке отримання має особа, на підставі проєкту землеустрою якої сформована відповідна ділянка, якщо для цього відсутні законні перешкоди".

Колегія суддів зауважує, що друга частина правового висновку Верховного Суду із постанови від 02.06.2021 у справі № 700/316/20-ц як раз чітко обумовлює межі його застосування, адже розкриває суть тих спірних правовідносин, в яких його сформовано і на застосування в яких він розрахований.

39. Таким чином, оскільки фактичні обставини справи № 910/5763/24, суть спірних правовідносин, які склалися між її сторонами не містять жодних ознак подібності тим, що мають місце у справі № 700/316/20-ц, посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій у цій справі висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 02.06.2021 у справі № 700/316/20-ц колегія суддів визнає необґрунтованими, а самі висновки - нерелевантними.

40. В свою чергу у справі № 380/624/16-ц розглядався спір за позовом фізичної особи до ГУ Держгеокадастру в Київській області та відділу Держгеокадастру в Тетіївському районі Київської області про визнання незаконним розпорядження та скасування наказу про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою з підстав порушення прав позивача на отримання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду.

Між тим, у постанові від 17.10.2018 у справі № 380/624/16-ц Велика Палата Верховного Суду вирішувала питання юрисдикційної приналежності цього спору, а саме визначала за правилами якого судочинства - адміністративного чи цивільного належить розглядати спір між сторонами тієї справи.

Більше того, висновку, який скаржник у тексті касаційної скарги називає аналогічним тому, що викладений у постанові від 02.06.2021 у справі № 700/316/20-ц, Велика Палата Верховного Суду у згаданій постанові не робила, а лише потворила власний висновок про те, що: "рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Однак, отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сам по собі дозвіл не являється правовстановлюючим актом. Відтак - правовідносини, пов`язані з прийняттям та реалізацією такого рішення не підпадають під визначення приватноправових, оскільки не породжують особистих майнових прав та зобов`язань осіб. При прийнятті такого рішення орган державної влади виконує дозвільну функцію, що притаманна органу державної влади у публічно-правових відносинах. Тому спір як щодо рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, так і оскарження дій суб`єкта владних повноважень щодо надання чи відмови у наданні такого дозволу є публічно-правовим".

41. У справі № 826/5735/16 фізична особа заявила позов, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Київської міської ради про відмову у наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд з підстав того, що позивач виконав установлені законодавством умови для реалізації права на погодження місця розташування земельної ділянки та одержання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо її відведення, однак відповідач незаконно відмовив йому у наданні такого дозволу, не зазначивши для цього правових підстав, перелік яких є вичерпним.

Але так само як і у справі № 380/624/16-ц, у постанові від 28.11.2018 справі № 826/5735/16 Велика Палата Верховного Суду вирішувала питання юрисдикційної приналежності спору та висновувала виключно щодо цих питань. Велика Палата Верховного Суду знову повторила свій висновок про те, що "отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, а тому не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з неправомірністю його прийняття", а тому погодилася із доводами касаційної скарги про те, що спір у справі № 826/5735/18 належить розглядати за правилами судочинства адміністративного, а не цивільного.

42. Наведе очевидно та однозначно свідчить про те, що правові висновки Верховного Суду із постанов у справах № 380/624/16-ц і № 826/5735/16 надавалися у неподібних цій справі правовідносинах. Ці висновки і за змістом є нерелеватними для справи № 910/5763/24, адже спору щодо її підсудності немає. Відтак посилання скаржника на них колегія суддів вважає формальними та декларативними.

43. Суд касаційної інстанції вважає доцільним звернути увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц вказала, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ та з огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин справ, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі.

44. Таким чином, оскільки скаржник у касаційній скарзі належним чином не обґрунтував наявності, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України підстави для касаційного перегляду рішень судів попередніх інстанцій в частині їх висновків щодо відсутності порушеного права Кооперативу у спірних правовідносинах, колегія суддів Верховного Суду підстав для поставлення таких висновків під сумнів не вбачає.

45. Як вже зазначалося, Верховний Суд неодноразово зауважував, що відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові незалежно від інших встановлених судом обставин. А тому, враховуючи, що Позивач не довів обставин порушення його прав чи інтересів внаслідок проведення державної реєстрації спірної земельної ділянки та відповідних речових прав на неї, висновок судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог у цій справі є правильним і таким, що не спростовується будь-якими іншими аргументами касаційної скарги.

46. Більше того, доводи касаційної скарги про те, що всі висновки судів попередніх інстанцій щодо фактичних обставин цієї справи, які стосуються суті спору, встановлені судами на підставі доказів, які не були предметом дослідження в судовому процесі та про порушення судами принципу змагальності та стандарту доказування "вірогідність доказів" спростовуються матеріалами даної справи, постановленими процедурними ухвалами та самими текстами оскаржених судових рішень.

47. Аргументи ж скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків Верховного Суду щодо правильного дотримання перелічених норм процесуального права, викладених у постановах від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18 (та побічно згаданої постанови від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17) є необґрунтованими, адже надані касаційним судом у згаданих постановах висновки стосуються загальних підходів до оцінки доказів при з`ясуванні обставин будь-якої господарської справи, а тому вони не можуть бути покладені у заперечення висновків судів у даній справі, які ґрунтуються на оцінці судами іншої сукупності доказів та за іншого предмета доказування.

48. Саме лише прагнення скаржника здійснити нову перевірку обставин справи та переоцінку доказів у ній не є підставою для скасування рішення і постанови судів попередніх інстанцій у цій справі, оскільки відповідно до частини другої статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

49. При цьому, встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц).

50. Щодо ж доводів Кооперативу про необхідність зміни мотивувальних частин оскаржених рішень з підстав порушення судами попередніх інстанцій положень статей 5, 14 ГПК України, то колегія суддів їх також відхиляє і пояснює, що відповідно до приписів частини другої статті 311 ГПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

51. Верховний Суд погоджується з тим, що з`ясувавши обставини відсутності порушеного права Позивача у спірних правовідносинах, суди попередніх інстанцій невиправдано вдалися до оцінки спірної державної реєстрації на предмет її відповідності положенням законодавства, а також до аналізу ефективності обраного Кооперативом способу захисту, адже процесуальний закон такий дій від них не вимагав.

52. Однак, оскільки такі дії судів не призвели до прийняття неправильних рішень, то підстав для зміни чи відміни останніх судова колегія Верховного Суду не вбачає.

53. При цьому, суд касаційної інстанції зауважує, що аналогічний підхід був ним застосований у постановах від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, на які посилається сам скаржник у касаційній скарзі. В свою чергу в обставинах справи № 910/5958/20 подібної ситуації не було, адже суди попередніх інстанцій у ній виходили з обставин доведення позивачем фактів порушення його прав, з чим суд касаційної інстанції не погодився і саме з цих підстав ухвалив постанову від 29.08.2023. Водночас посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 31.03.2021 у справі № 640/21611/19 взагалі є безпідставними, адже розгляд тієї справи здійснювався за правилами Кодексу адміністративного судочинства України, а не ГПК України і стосувався питань правомірності рішень та дій суб`єкта владних повноважень.

54. Більше того, колегія суддів у цій частині враховує, що Європейський суд з прав людини в рішенні Sutyazhnik v. Russia від 29.07.2009 чітко вказав, що у справах можуть бути обставини, які свідчать про відсутність соціальної потреби чи нагальної суспільної необхідності, які б виправдовували відхилення від принципу правової визначеності. Тобто, не потрібно скасовувати правильне по суті рішення суду лише заради правового пуризму.

55. Виходячи з наведеного, Верховний Суд вважає, що заявлені у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження свого підтвердження в межах здійснення касаційного провадження у цій справі не знайшли. Неправильного застосовування чи порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права скаржник суду касаційної інстанції не довів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

56. За змістом пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

57. Відповідно до положень статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

58. Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, колегія суддів вважає, що викладені у касаційній скарзі доводи не отримали підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновку судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову, в зв`язку з чим немає підстав для задоволення касаційної скарги.

Судові витрати

59. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 306, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Обслуговуючого кооперативу "Садово-дачне товариство "Гайок-МІ" залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.08.2025 і рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 у справі № 910/5763/24 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І. С.

Судді Берднік І. С.

Зуєв В. А.