ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" грудня 2025 р. Справа№ 910/5369/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Сибіги О.М.

Тищенко О.В.

без виклику сторін

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Територіальна сервісна компанія"

на рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2025

у справі № 910/5369/25(суддя Мандриченко О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Охорона-безпека міста"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Територіальна сервісна компанія"

про стягнення 37 688, 93 грн,

Відповідно до ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімум для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Охорона-безпека міста" (надалі- позивач, ТОВ "Охорона-безпека міста") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Територіальна сервісна компанія" (надалі відповідач, скаржник, ТОВ Територіальна сервісна компанія") заборгованісті за послуги, надані по договору № 3079 від 26.12.2023 про надання послуг щодо підтримання порядку та здійснення контрольно-перепускного режиму, у розмірі 37 688,93 грн, з яких: 30 000,00 грн основна сума боргу; 557,98 грн 3 % річних; 2 374,48 грн інфляційні витрати; 4 756,47 грн пеня.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.09.2025 позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Територіальна сервісна компанія" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Охорона-безпека міста" 30 000, 00 грн заборгованості, 557, 98 грн трьох процентів річних, 2 374, 48 грн інфляційних втрат, 4 756, 47 грн пені та 2 422, 40 грн витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, 18.09.2025 (згідно дати звернення до системи Електронний суд) Товариство з обмеженою відповідальністю "Територіальна сервісна компанія" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2025 у справі № 910/5369/25, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2025 у справі №910/5369/25. Визнати акт приймання-передачі № ER-146 від 12.09.2024 непідписаним через мотивовану відмову відповідача, надіслану через систему MEDOC. Відмовити позивачу у стягненні 30 000, 00 грн основного боргу, 557, 98 грн 3 % річних, 2 374, 48 грн інфляційних втрат та 4 756, 47 грн пені.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив, що суд першої інстанції неправильно застосував п. 4.3 договору № 3079 від 26.12.2023, визнавши акт приймання-передачі наданих послуг підписаним. Відповідач надіслав мотивовану відмову від підписання акта у зв`язку з невідповідністю ціни через систему MEDOC.

Апелянт звертає увагу суду, що суд першої інстанції не врахував листування у MEDOC із зазначенням причин відмови та вихідний лист № 11.09.2024-1 від 11.09.2024.

Скаржник вказує, що суд першої інстанції визнав підтвердженою заборгованість у 30 000,00 грн, проте фактична сума до оплати за актом від 12.09.2024 становила лише 9 740,00 грн ця сума була сплачена Відповідачем 20.09.2024 (платіжне доручення додається). Отже, підстав для стягнення 30 000,00 грн не існує, а рішення в цій частині є необґрунтованим.

Скаржник зазначає, що у справі існує мотивована відмова, а отже, немає підстав вважати Відповідача таким, що прострочив платіж, а тому немає підстав для стягнення 4 756,47 грн пені, 2 374,48 грн інфляційних втрат та 557,98 грн 3 % річних.

Одночасно з поданням апеляційної скарги, відповідачем долучено до апеляційної скарги нові докази по справі, а саме додатки:

6. знімок листування від 07.08.2025 року.png.

7. зображення_viber_2024-07-18_12-53-27-812.jpg.

8. зображення_viber_2024-07-18_12-53-51-494.jpg.

9. зображення_viber_2024-07-18_12-53-51-700.jpg.

10. зображення_viber_2024-07-18_12-53-51-896.jpg.

11. зображення_viber_2024-07-18_12-53-52-147.jpg.

12. зображення_viber_2024-07-18_12-53-52-395.jpg.

29. Лист від 11.09.2024 року.pdf

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.09.2025, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Гончаров С.А., судді Тищенко О.В., Сибіга О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Територіальна сервісна компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2025 у справі № 910/5369/25. Призначено до розгляду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Територіальна сервісна компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2025 у справі № 910/5369/25 у порядку письмового провадження без повідомлення учасників.

30.09.2025 (згідно дати звернення до системи «Електронний суд») від Товариства з обмеженою відповідальністю "Охорона-безпека міста" надійшов відзив на апеляційну скаргу, який обґрунтований тим, що скаржником самостійно, не враховуючи умови підписаного договору та ігноруючи чинне законодавство в цілому ( в тому числі ст.ст. 509, 530, 625, 905, Цивільного кодексу України), було встановлено вартість наданих Позивачем послуг за вересень місяць 2024 року, яка є значно меншою від фактичної вартості спожитих та наданих, в повному обсязі та належним чином, послуг.

Позивач вказує, що скаржником було самостійно змінено розмір суми до сплати за надані послуги за вересень 2024 року, ним самостійно, та знову ж таки абсолютно безпідставно було самостійно нараховано інфляційних та 3%річних. Знову ж таки, безпідставно та в порушення норм чинного законодавства

30.09.2025 (згідно дати звернення до системи «Електронний суд») від Товариства з обмеженою відповідальністю "Територіальна сервісна компанія" надійшла відповідь на відзив, яка вмотивована тим, що мотивована відмова Скаржника є «вчасною» та «належною» за формою зауваження Позивача щодо «неналежності» не підкріплені доказами.

Скаржник вказує, що вимога про стягнення 30 000,00 грн не доведена в повному обсязі, а суд першої інстанції помилково не врахував всі належні докази.

03.10.2025 (згідно дати звернення до системи «Електронний суд») від Товариства з обмеженою відповідальністю "Охорона-безпека міста" надійшли заперечення щодо відповіді на відзив, яка вмотивована тим, що матеріали справи не містять жодної відмови у прийнятті доказів, неправильної оцінки чи їх дослідження. Всі докази, які апелянт подав, були дослідженні. Однак, оскільки апелянтом не було подано ані до суду першої інстанції доказів направлення вмотивованої відмови, ані до апеляційної інстанції, судом було прийнято рішення про задоволення вимог Позивача.

Позивач зазначає, що розмір ціни послуг було встановлено в підписаному сторонами договорі, чітко визначена та не підлягає змін в односторонньому порядку Замовником.

Щодо нових доказів по справі, долучених скаржником до апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 статті 76 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 3 статті 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Скаржник не надав суду апеляційної інстанції докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини, суд апеляційної інстанції не враховує вказані докази та розглядає справу за наявних на момент винесення оскаржуваного рішення доказів.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 26 грудня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Охорона-безпека міста" (далі також позивач, виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Територіальна сервісна компанія" (далі також відповідач, замовник) було укладено договір №3079 про надання послуг щодо підтримання порядку та здійснення контрольно-перепускного режиму (далі договір), відповідно п. 1.1. якого, предметом договору є надання послуг щодо підтримання порядку та здійснення контрольно-перепускного режиму на об`єкті, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Василя Стуса 35а.

Як передбачено п. 2.1.1. договору, виконавець зобов`язаний забезпечити підтримання порядку та здійснення контрольно-перепускного режиму на Об`єкті замовника, вказаному в пункті 1.11 даного договору, персоналом охорони виконавця, шляхом виставлення на об`єкті 1 (одного) цілодобового поста у кількості 1 (одного) позмінного охоронця на ньому, щоденно (включаючи робочі, вихідні та святкові дні) за наступним графіком: - з 08 години 00 хвилин до 20 години 00 хвилин включно; - з 20 години 00 хвилин до 08 години 00 хвилин включно.

За приписами положень п. 3.1.2. договору, замовник зобов`язаний вчасно та в повному об`ємі в терміни та на умовах, визначених даним договором провести необхідні платежі й розрахунки за здійснені виконавцем послуги.

Згідно з п. 4.1., 4.2. договору, оплата за послуги виконавця, відповідно до умов цього договору складає: 105 600,00 грн (сто п`ять тисяч шістсот гривень (00) копійок) з ПДВ за один календарний місяць надання охорони. Замовник оплачує послуги виконавця, згідно пункту 4.1. договору, авансом не пізніше 15 (п`ятнадцятого) числа поточного місяця на підставі даного договору.

За змістом п. 4.3. договору, послуги за цим договором вважаються наданими після підписання акту приймання-передачі наданих послуг. Виконавець кожного місяця надає замовнику акт приймання-передачі наданих послуг. Замовник протягом 5 (п`яти) робочих днів підписує акт приймання-передачі наданих послуг, або направляє виконавцю мотивовану відмову від підписання. Якщо протягом вказаного терміну акти наданих послуг не будуть підписані чи виконавцем не буде одержано мотивованої відмови, то акти наданих послуг вважаються підписаними, а дані послуги надані належним чином і в повному обсязі без будь-яких зауважень та претензій зі сторони замовника. Правові наслідки такого факту прирівнюються до правових наслідків підписання актів наданих послуг.

Пунктом 4.6. договору передбачено, що остаточний розрахунок та задоволення взаємних вимог проводиться протягом п`яти банківських днів з моменту розірвання або закінчення дії цього договору.

При простроченні проведення розрахунків за договором (розділу 4) з вини замовника, замовник має сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 3 % річних від простроченої суми, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення оплати. Сторони погодились, що за своєю правовою природою застосовані проценти не вважаються способом забезпечення виконання зобов`язання, майновими санкціями (неустойкою, штрафом, пенею) в розумінні господарського законодавства України, а є платою за користування чужими грошовими коштами згідно з цивільним законодавством України (статті 536, 625 ЦКУ) (п. 5.5. договору).

Відповідно до п. 7.1. договору, цей договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до: 31 грудня 2024 року, але, в будь-якому випадку, до моменту повного виконання обома сторонами прийнятих на себе зобов`язань.

Пунктом 7.1.1. договору встановлено, що строк надання послуг: з 31 грудня 2023 року по 31 грудня 2024 року включно.

12.09.2024 сторони домовились про дострокове розірвання договору за взаємною згодою починаючи з 12.09.2024 та склали акт повернення об`єкту з-під охорони від 12.09.2024.

Позивач вказував, що на виконання п. 4.3. договору та досягнутих домовленостей, ним, 12 вересня 2024 року, цінним листом з описом на адресу відповідача було направлено додаткову угоду №1 до договору №3079 про надання послуг щодо підтримання порядку та здійснення контрольного-перепускного режиму від 26.12.2023, акт (прийому-передачі наданих послуг протягом вересня) № ER -146 від 12.09.2024 та рахунок на оплату № ER- 146 від 12.09.2024, однак, станом на звернення з позовною заявою ані підписаного акту, ані мотивованої відмови від підписання акту позивач від відповідача не отримав.

Позивач зазначав, що з моменту підписання договору і до моменту його розірвання належним чином та в повному обсязі надавав послуги, визначені п. 1.1. договору та які є предметом договору, що підтверджується підписаним сторонами актами приймання-передачі наданих послуг, а відповідач з моменту підписання договору і до 31 серпня 2024 року свої зобов`язання по оплаті наданих послуг виконав в повному обсязі, однак, зобов`язання по оплаті послуг наданих з 01 вересня 2024 року до 12 вересня 2024 року включно, було виконано лише частково, і до моменту звернення до суду не здійснив належної оплати на виконання взятих на себе зобов`язань по договору щодо оплати послуг за вказаний вище період, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 30 000,00 грн.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог у суді першої інстанції також вказував, що 12.09.2024 представником виконавця, було надано замовнику на підписання рахунок на оплату №ER-146 від 02.09.2024 року та акт здачі-приймання робіт (наданих послуг) №ER-146 від 12.09.2024 року, які також були направлені виконавцем замовнику через сервіс електронного документообігу M.E.Doc, про те, дані в цих документах, були зазначені невірно, тому замовником було відхиллено підписання документів із зазначенням причини, як через сервіс електронного документообігу M.E.Doc, так і особисто.

Відповідач звертав увагу суду першої інстанції, що позивач систематично порушував умови договору, про що замовник неодноразово повідомляв виконавця, як в усній так і письмовій формі, як, через представників, так і шляхом надсилання листа на електронну адресу за вих. №11.09.2024-1 від 11.09.2024, у зв`язку з чим до позивача були застосовані штрафні санкції, а сума до оплати по договору, була зменшена до відповідно до кількості відпрацьованих днів, що становила 42 240,00 грн, а також була зменшена на суму застосованих штрафних санкцій до позивача, відповідно до п. 5.2. договору, що становило 32 500 грн, а сума з усіма вирахуванням до кінцевої оплати становила 9 740,00 грн і була сплачена відповідачем 20.09.2024.

Розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Територіальна сервісна компанія", колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є, договори та інші правочини.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Укладений між сторонами договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання Глави 63 Цивільного кодексу України.

За змістом частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач надав відповідачу за період січень-серпень 2024 року послуги з охорони, що підтверджується документально, а саме актами здачі-приймання робіт (надання послуг) за вказаний період, які складені та підписані сторонами без зауважень.

Позивач вказує, а відповідач не заперечує, що вартість наданих послуг з охорони за період січень-серпень 2024 року останній сплачував у повному обсязі.

В подальшому, а саме 12.09.2024, сторони домовились про дострокове розірвання договору за взаємною згодою починаючи з 12.09.2024 та склали акт повернення об`єкту з-під охорони від 12.09.2024.

12.09.2024 року, цінним листом з описом позивачем на адресу відповідача було направлено додаткову угоду №1 до договору №3079 про надання послуг щодо підтримання порядку та здійснення контрольного-перепускного режиму від 26.12.2023, акт (прийому-передачі наданих послуг протягом вересня) № ER -146 від 12.09.2024 та рахунок на оплату № ER- 146 від 12.09.2024 на суму 39 740,00 грн.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом п. 4.3. договору, послуги за цим договором вважаються наданими після підписання акту приймання-передачі наданих послуг. Виконавець кожного місяця надає замовнику акт приймання-передачі наданих послуг. Замовник протягом 5 (п`яти) робочих днів підписує акт приймання-передачі наданих послуг, або направляє виконавцю мотивовану відмову від підписання. Якщо протягом вказаного терміну акти наданих послуг не будуть підписані чи виконавцем не буде одержано мотивованої відмови, то акти наданих послуг вважаються підписаними, а дані послуги надані належним чином і в повному обсязі без будь-яких зауважень та претензій зі сторони замовника. Правові наслідки такого факту прирівнюються до правових наслідків підписання актів наданих послуг.

Однак відповідач у строки визначені п. 4.3. договору мотивованої відмови від підписання вказаного акту не надав, доказів протилежного матеріали справи не містять.

Таким чином, акт (прийому-передачі наданих послуг протягом вересня) № ER -146 від 12.09.2024, в силу приписів п. 4.3. договору, вважається підписаним сторонами, а послуги - надані належним чином і в повному обсязі без будь-яких зауважень та претензій зі сторони замовника.

Доводи скаржника про те, що ним було надано мотивовану відмову від підписання вказаного акту суд апеляційної відхиляє, оскільки в сервісі M.E.Doc ним вказано причину не підписання такого акту: Ціна не відповідає дійсності, не може бути як мотивована відмова від підписання акту, оскільки замовником не вказано конкретно який об`єм послуг і за який період не було надано виконавцем та взагалі не йдеться про не надання в повному обсязі наданих послуг у цей період, а лише про розмір ціни послуг.

Крім того, п. 4.3. договору чітко передбачено, що замовник направляє виконавцю мотивовану відмову від підписання акту наданих послуг, що в даному випадку відповідачем не було зроблено, жодного листа, де б містилася мотивована відмова від підписання акту від 12.09.2024 матеріали справи не містять, а в листах від 09.10.2024, 12.11.2024, 17.01.2025 відповідач зазначає про те, що позивачем не підписано додаткову угоду, акт наданих послуг та його екземпляр акту приймання-передачі об`єкта від 12.09.2024.

У вказаних листах відповідачем не ставиться під сумнів обсяг та якість наданих позивачем послуг.

Одночасно в матеріалах справи наявний лист відповідача від 18.07.2024, в якому замовник вказує про неналежне виконання позивачем своїх договірних зобов`язань, однак, при цьому, відповідачем у період січень-серпень 2024 року підписувалися акти здачі-приймання робіт (наданих послуг) та сплачувалася їх відповідна вартість.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначає, що за умовами частини 3 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.

Окрім того, Верховний Суд неодноразово наголошував (з урахуванням конкретних обставин справи) на необхідності врахування поведінки учасників спору з точку зору з її відповідності принципу добросовісності.

Так, Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 зазначив, що добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується на давньоримській максимі "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі цієї доктрини є принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно на них покладається.

Отже, поведінка відповідача суперечить добросовісності та чесній діловій практиці.

А відтак, доводи відповідача про те, що позивачем систематично порушувалися умови договору судом відхиляються, як такі, що суперечать матеріалам справи та встановленим судом обставинам.

Факт систематичного порушення позивачем своїх зобов`язань, окрім листа від 18.07.2024, іншими доказами, які наявні в матеріалах справи, не підтверджується, що в сукупності також може вказувати на відсутність правових підстав у відповідача для застосування по відношенню до позивача штрафних санкцій.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції правомірно встановив факт надання позивачем відповідачеві послуг з охорони загальною вартістю 30 000,00 грн, про що свідчать наявні в матеріалах справи акти наданих послуг та акт звірки розрахунків, які наявні в матеріалах справи.

Таким чином, станом на момент подачі позовної заяви заборгованість відповідача перед позивачем становить 30 000,00 грн.

За змістом частини 905 Цивільного кодексу України, строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

За приписами положень п. 3.1.2. договору, замовник зобов`язаний вчасно та в повному об`ємі в терміни та на умовах, визначених даним договором провести необхідні платежі й розрахунки за здійснені виконавцем послуги.

Згідно з п. 4.1., 4.2. договору, оплата за послуги виконавця, відповідно до умов цього договору складає: 105 600,00 грн (сто п`ять тисяч шістсот гривень (00) копійок) з ПДВ за один календарний місяць надання охорони. Замовник оплачує послуги виконавця, згідно пункту 4.1. договору, авансом не пізніше 15 (п`ятнадцятого) числа поточного місяця на підставі даного договору.

Приймаючи до уваги умови укладеного сторонами договору, суд приходить до висновку, що строк виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань є таким, що настав.

При цьому, позивач за прострочення строків оплати за виконані роботи, нарахував та просить стягнути з відповідача 2 374,48 грн інфляційних втрат та 557,98 грн трьох процентів річних.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Як встановлено судами, відповідач є таким, що прострочив виконання свого грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань №14 від 17.12.2013).

Відповідно до п. 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Крім того, необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справі № 924/312/18 від 13.02.2019, у справі № 910/5625/18 від 24.04.2019, у справі №910/21564/16 від 10.07.2019.

Перевіривши розрахунок позивача трьох процентів річних та інфляційних втрат, з урахуванням умов договору, прострочення відповідачем сплати грошового зобов`язання та порядку розрахунків погодженого сторонами, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат підлягають задоволенню, а саме, у розмірі 2 374,48 грн інфляційних втрат та 557,98 грн трьох процентів річних, відповідно за визначений позивачем період.

Також позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 4 756,47 грн.

Частиною 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами п. 5.5. договору, при простроченні проведення розрахунків за договором (розділу 4) з вини замовника, замовник має сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 3 % річних від простроченої суми, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення оплати. Сторони погодились, що за своєю правовою природою застосовані проценти не вважаються способом забезпечення виконання зобов`язання, майновими санкціями (неустойкою, штрафом, пенею) в розумінні господарського законодавства України, а є платою за користування чужими грошовими коштами згідно з цивільним законодавством України (статті 536, 625 ЦКУ).

Тобто, при укладанні договору сторони визначили відповідальність за порушення зобов`язання з оплати вартості виконаних робіт (наданих послуг) у строк, який визначений у договорі.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань встановлює, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що він є обґрунтованим, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 4 756,47 грн підлягають задоволенню.

Інші доводи, на які посилалися сторони під час розгляду даної справи, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги, як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду щодо задоволення позову.

Згідно зі ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Положеннями ст. 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В силу ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Судом враховується, що Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правомірно висновку про задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Охорона-безпека міста" щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Територіальна сервісна компанія" 30 000, 00 грн заборгованості, 557, 98 грн трьох процентів річних, 2 374, 48 грн інфляційних втрат, 4 756, 47 грн пені

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Територіальна сервісна компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2025 у справі №910/5369/25 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281 282 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Територіальна сервісна компанія" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2025 у справі № 910/5369/25 - залишити без змін.

Судові витрати, за перегляд рішення у суді апеляційної інстанції, покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Територіальна сервісна компанія".

Матеріали справи повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді О.М. Сибіга

О.В. Тищенко