ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року

м. Київ

cправа № 910/3083/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснова Є. В. -головуючого, Мачульського Г. М., Рогач Л. І.

секретаря судового засідання - Кондратюк Л. М.,

розглянувши касаційну скаргу Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2025 (колегія суддів: Коробенко Г. П., Сітайло Л. Г., Кравчук Г. А.) та рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2025 (суддя Пукшин Л. Г.) у справі

за позовом Приватного акціонерного товариства "Закарпаттяобленерго" до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" про стягнення 16 190 575,30 грн,

за участі представників:

позивача-Чекан В. В.,

відповідача - Атаманюка В. В.

ВСТАНОВИВ:

1. Приватне акціонерне товариство "Закарпаттяобленерго" (далі - ПрАТ "Закарпаттяобленерго") звернулося з позовом до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" (далі - ДП "Укрінтеренерго") про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних.

Короткий зміст позовних вимог

2. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором електропостачальника про надання послуг із розподілу електричної енергії від 19.12.2018, що підтверджується рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/7713/21 від 06.09.2021 та рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/13097/23 від 01.12.2023, які набрали законної сили, позивач нарахував до стягнення з відповідача за такі періоди: жовтень 2019 року, листопад 2020 року - березень 2021 року, квітень 2021 року - жовтень 2021 року, інфляційні втрати у розмірі 15 183 265,78 грн та 3 % річних у розмірі 1 007 309,52 грн.

3. У процесі розгляду справи позивачем подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, у якій заявник просить: стягнути з ДП "Укрінтеренерго" на користь ПрАТ "Закарпаттяобленерго" 14 074 617,48 грн, з яких інфляційні втрати в розмірі 13 067 307,96 грн (заборгованість за періоди: жовтень 2019 року, листопад 2020 року - березень 2021 року, квітень 2021 року - жовтень 2021 року), нарахованих за період із липня 2023 року по лютий 2025 року, та 3 % річних в розмірі 1 007 309,52 грн (заборгованість за періоди: квітень 2021 року - жовтень 2021 року, жовтень 2019 року, листопад 2020 року - березень 2021 року), нарахованих за період із липня 2023 року по лютий 2025 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

4. 19.12.2018 постачальником електричної енергії "останньої надії" ДП "Укрінтеренерго" подано оператору системи розподілу електричної енергії на території Закарпатської області - ПрАТ "Закарпаттяобленерго" заяву-приєднання до договору електропостачальника про надання послуг із розподілу (передачі) електричної енергії від 19.12.2018 № б/н, відповідно до якої позивач приєднався до умов публічного договору приєднання - договору про надання послуг із розподілу електричної енергії, опублікованому на вебсайті оператора системи розподілу ПрАТ "Закарпаттяобленерго" (далі - договір про розподіл електричної енергії), яким регулюються питання розподілу електроенергії мережами позивача споживачам відповідних постачальників електроенергії, що підтверджується копіями заяви-приєднання ДП "Укрінтеренерго" від 19.12.2018 та інших документів щодо укладання договору про розподіл, який є публічним договором приєднання та самим договором про розподіл, що разом із відповідними додатками до нього опублікований на вебсайті ПрАТ "Закарпаттяобленерго" за посиланням https://zakarpat.energy/customers/info-for-electricity-market-participants/dogovir elektropostachalnyka-pro-nadannya-poslug-z-rozpodilu-peredachi-elektrychnoyi-energiyi/.

5. Додатком № 1 до договору про розподіл електричної енергії є Порядок розрахунків, умовами якого визначено взаємовідносини щодо розрахунків між позивачем та постачальниками електричної енергії за обсяги розподіленої електричної енергії (послуга з розподілу електричної енергії).

6. Підставою укладення зазначеного договору про розподіл електричної енергії було виконання ДП "Укрінтеренерго" покладеного на нього розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.12.2018 року № 1023-р зі змінами спеціального обов`язку для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії, передбаченого статтями 62, 64 Закону України "Про ринок електричної енергії".

7. ДП "Укрінтеренерго" належним чином не виконувало умови договору електропостачальника про надання послуг із розподілу електроенергії в певні проміжки часу.

8. Розмір та обґрунтованість грошових вимог ПрАТ "Закарпаттяобленерго" до ДП "Укрінтеренерго" за жовтень 2019 року, листопад 2020 року - березень 2021 року на загальну суму 20 824 585,21 грн та за квітень-жовтень 2021 року у сумі 1 098 870,33 грн встановлені судовими рішеннями Господарського суду м. Київ від 06.09.2021 у справі № 910/7713/21 та від 01.12.2023 у справі № 910/13097/23, які набрали законної сили та якими підтверджено наявність заборгованості ДП "Укрінтеренерго" перед ПрАТ "Закарпаттяобленерго" за послуги з розподілу електроенергії, надані за договором електропостачальника про надання послуг із розподілу електричної енергії в зазначених вище розмірах, їх доказування у цьому випадку не вимагається.

9. Оскільки вказана заборгованість не погашена, позивач у порядку статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) нарахував до стягнення з відповідача за періоди: жовтень 2019 року, листопад 2020 року - березень 2021 року, квітень 2021 року - жовтень 2021 року інфляційні втрати у розмірі 15 183 265,78 грн та 3 % річних у розмірі 1 007 309,52 грн.

10. У заяві про зменшення позовних вимог позивач повідомив суд, що при підготовці розрахунку інфляційних втрат за період із липня 2023 року по лютий 2025 року (по заборгованості за періоди: жовтень 2019 року, листопад 2020 року - березень 2021 року) допустився арифметичної помилки, а саме останнім не враховано у розрахунку при обчисленні інфляційних втрат у липні 2024 року - вересні 2024 року суми часткового погашення заборгованості, яке відбулось шляхом проведення зарахувань зустрічних однорідних вимог, що підтверджується заявами позивача, направленими відповідачу, про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних вимог від 16.07.2024 № 154-25/6257, від 16.08.2024 № 154-25/7715, від 18.09.2024 № 154-25/8827, у зв`язку з чим просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати в розмірі 13 067 307,96 грн (по заборгованості за періоди: жовтень 2019 року, листопад 2020 року - березень 2021 року, квітень 2021 року - жовтень 2021 року), нарахованих за період із липня 2023 року по лютий 2025 року, та 3 % річних у розмірі 1 007 309,52 грн (по заборгованості за періоди: квітень 2021 року - жовтень 2021 року, жовтень 2019 року, листопад 2020 року - березень 2021 року), нарахованих за період із липня 2023 року по лютий 2025 року.

11. 03.06.2025 відповідач звернувся до суду з клопотанням про зменшення розміру інфляційних втрат та 3 % річних, нарахованих ПрАТ "Закарпаттяобленерго", на 90 %.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

12. 25.06.2025 Господарський суд міста Києва ухвалив рішення, залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2025, про задоволення позову.

13. Місцевий господарський суд, із яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про наявність правових підстав для нарахування за визначений позивачем період 3 % річних та інфляційних втрат відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Також суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для зменшення 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки відповідальність, передбачена положеннями статті 625 ЦК України, у вигляді обов`язку боржника сплатити інфляційні та 3 % річних не є штрафною санкцією, а є мірою відповідальності, що носить компенсаторний характер і пов`язана з особливою природою грошей, що мають властивість знецінюватись.

Короткий зміст касаційної скарги

14. ДП "Укрінтеренерго" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким зменшити на 90 % нараховані позивачем 3 % річних та інфляційні втрати.

15. Касаційне провадження відкрито на підставі виключних випадків, передбачених пунктами 1, 2, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

16. Обґрунтовуючи пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зауважує, що суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат у повному обсязі, не врахував висновків Великої Палати Верховного Суду викладених у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.

17. Посилаючись на пункт 2 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник обґрунтовує необхідність відступлення від висновку у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 903/602/24 та застосованого судом апеляційної інстанції.

18. Обґрунтовуючи пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України з урахуванням частини третьої статті 310 ГПК України скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій:

- не надали належної оцінки доказам, які підтверджують фактичну діяльність відповідача в умовах війни, участь у забезпеченні обороноздатності та вплив на фінансову стабільність;

- не застосували підходи, викладені у пунктах 8.33- 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, щодо оцінки непропорційності відповідальності;

- суд не розглянув клопотання про зменшення розміру стягнення відповідно до принципів розумності і справедливості з посиланням на статтю 551 ЦК України.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

19. У відзиві на касаційну скаргу позивач просить касаційне провадження за касаційною скаргою ДП "Укрінтеренерго" в частині підстави, передбаченої у пункті 1 частини другої

статті 287 ГПК України, - закрити; в частині підстав, передбачених у пункті 2 частини другої статті 287 ГПК України та пункті 4 частини другої статті 287 ГПК України, - залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін; вирішити питання про розподіл судових витрат.

20. У відзиві на касаційну скаргу ПрАТ "Закарпаттяобленерго" також заявлено про розподіл судових витрат, у якій позивач просить стягнути з ДП "Укрінтеренерго" на користь ПрАТ "Закарпаттяобленерго" 50 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом цієї справи у суді касаційної інстанції.

Позиція Верховного Суду

21. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

22. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

23. Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Щодо підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини другої статті 287

ГПК України

24. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

25. Тобто відповідно до положень згаданої норми касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

26. Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який було сформульовано у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема і пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

27. При цьому з-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

28. Подібність правовідносин суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

29. Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення (див. зокрема, підхід у частині оцінювання спірних правовідносин на предмет подібності, який застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 199/8324/19).

30. Водночас суд касаційної інстанції зазначає, що слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

31. Проаналізувавши наведені скаржником підстави касаційного оскарження відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, судова колегія виходить з такого.

32. У постанові Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 Велика Палата Верховного Суду зробила загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, тоді як підстави для такого зменшення процентів річних суд повинен установлювати в кожному конкретному випадку. Адже законодавство не містить переліку підстав для зменшення процентів річних. Такими підставами можуть бути, зокрема, дії боржника, спрямовані на належне виконання зобов`язання, ступінь вини боржника, міра виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, інші інтереси сторін, дії чи бездіяльність кредитора, очевидна неспівмірність заявленої суми процентів річних порівняно із сумою боргу, а також інші підстави, підтверджені конкретними обставинами справи. Заявляти про наявність підстав для зменшення процентів річних та доводити, що вони підтверджуються конкретними обставинами справи, має саме боржник, а суд з огляду на наявні в матеріалах справи докази має надати оцінку обґрунтованості таких доводів та вирішити питання про можливість зменшення процентів річних. При вирішенні питання про зменшення процентів річних суд має враховувати принципи розумності, справедливості, пропорційності та дотримуватись балансу між інтересами боржника і кредитора.

33. У справі № 902/417/18 Верховний Суд дійшов висновку про можливість зменшення розміру відсотків річних, оскільки сторони у договорі змінили їх розмір з 3 % до 40 % та 96 % залежно від тривалості прострочення оплати за договором і констатував, що коли договором встановлено розмір відсотків річних - 40 % та 96 %, то невиконання зобов`язання стає більш вигідним для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, а відповідно в таких випадках суд вправі зменшити розмір відсотків річних, який стягується з боржника.

34. У справі, що переглядається, сторони не змінювали встановлений статтею 625 ЦК України розмір 3 % річних. Місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про наявність правових підстав для нарахування за визначений позивачем період 3 % річних та інфляційних втрат відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Також суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для зменшення 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки відповідальність, передбачена положеннями статті 625 ЦК України у вигляді обов`язку боржника сплатити інфляційні та 3 % річних, не є штрафною санкцією, а є мірою відповідальності, що носить компенсаторний характер і пов`язана з особливою природою грошей, що мають властивість знецінюватись.

35. Судом апеляційної інстанції також було враховано правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 903/602/24, в якому Велика Палата конкретизувала правовий висновок, викладений в її постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, та виснувала, що 3 % річних є законодавчо встановленим і мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому розмір процентів річних, який становить 3 % річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом. Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони входять до складу грошового зобов`язання і виступають способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат.

36. За таких обставин наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень з цієї підстави.

Щодо підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України

37. Посилаючись на пункт 2 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник обґрунтовує необхідність відступлення від висновку у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 903/602/24 та застосованого судом апеляційної інстанції.

38. Згідно з абзацом третім пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

39. Отже, зі змісту зазначеної норми вбачається, що при касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 зазначеного Кодексу, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів для такого відступлення.

40. Принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема, їх передбачуваності (прогнозованості) і стабільності.

41. Єдність однакового застосування закону забезпечує правову визначеність та втілюється шляхом однакового застосування судом того самого закону в подібних справах.

42. У пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v. the United Kingdom) Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

43. Обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.

44. Відповідно, причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту. Водночас з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання. Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16, який є сталим і послідовним щодо причин для відступу.

45. Проте скаржник у касаційній скарзі у контексті положень пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України наполягає на необхідності відступити від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 903/602/24, обґрунтовуючи тим, що у справі № 910/3083/25 існують виняткові обставини, які: унеможливлюють повне стягнення санкцій без порушення балансу інтересів сторін; свідчать про наявність системної неспроможності відповідача діяти інакше, зважаючи на його статус критичної інфраструктури; підтверджують фактичну компенсацію інфляційного знецінення вже інфляційними втратами. Відповідач також звертає увагу, що його єдиним видом діяльності є постачання електричної енергії в якості постачальника "останньої надії" для підприємств із тяжким фінансовим станом та підприємств критичної інфраструктури, у тому числі неплатоспроможних, що в силу об`єктивних та незалежних від відповідача обставин призвело до його скрутного фінансового становища, а тому стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат є надмірно великим.

46. Скаржник наполягає, що наведені виняткові обставини є юридично значимими і такими, що виправдовують необхідність відступлення від висновку щодо застосування норм статті 625 ЦК України в частині обрахування 3 % річних у повному обсязі, з посиланням на висновки, викладені у пункті 8.34 та пункті 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 902/417/18 щодо можливості суду зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

47. Щодо вказаних аргументів скаржника колегія суддів зазначає, що Верховний Суд у своїй практиці послідовно дотримується правової позиції щодо неможливості зменшення розміру інфляційних втрат, а правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 903/602/24 стосовно відсутності права суду зменшувати розмір інфляційних втрат і 3 %, є чітким, зрозумілим, сприяє однозначному застосуванню статті 625 ЦК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для відступу від правової позиції Великої Палати Верховного Суду у цій справі.

48. Отже, наведена відповідачем підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала свого підтвердження під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень.

Щодо підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України

49. Обґрунтовуючи пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України з урахуванням частини третьої статті 310 ГПК України скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій:

- не надали належної оцінки доказам, які підтверджують фактичну діяльність відповідача в умовах війни, участь у забезпеченні обороноздатності та вплив на фінансову стабільність;

- не застосували підходи, викладені у пунктах 8.33- 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, щодо оцінки непропорційності відповідальності;

- суд не розглянув клопотання про зменшення розміру стягнення відповідно до принципів розумності і справедливості з посиланням на статтю 551 ЦК України.

50. Згідно з пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

51. Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

52. За змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у вигляді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

53. Така правова позиція є послідовною та сталою і викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, у постановах від 12.10.2021 у справі № 905/1750/19, від 20.05.2021 у справі № 905/1751/19, від 12.10.2021 у справі № 905/1750/19, від 20.05.2021 у справі № 905/1751/19, від 02.12.2021 у справі № 922/3363/20, від 16.12.2021 у справі № 910/18264/20 та від 13.01.2022 у справі № 922/2447/21 тощо.

54. Проте, як зазначалося, визначені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1 та 2 частини другої статті 287 ГПК України, у цьому випадку після відкриття касаційного провадження не отримали підтвердження, а тому доводи скаржника про те, що суди не надали належної оцінки доказам, які підтверджують фактичну діяльність відповідача в умовах війни, участь у забезпеченні обороноздатності та вплив на фінансову стабільність (пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України, що кореспондується з пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України), не знайшли свого підтвердження, так як умовою застосування пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України є висновок про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

55. Крім того, не заслуговують на увагу аргументи про незастосування підходів, викладених у пунктах 8.33- 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, щодо оцінки непропорційності відповідальності з огляду на мотиви, викладені у пункті 35 цієї постанови.

56. Аргументи скаржника про те, що суд не розглянув клопотання про зменшення розміру стягнення відповідно до принципів розумності і справедливості з посиланням на статтю 551 ЦК України є необґрунтованими з огляду на те, що суд першої інстанції розглянув клопотання відповідача про зменшення розміру інфляційних втрат та 3 % річних на 90 % (нарахованих на підставі статті 625 ЦК України), та відмовив у його задоволенні. Суд також обґрунтовано зазначив, що заходи відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, передбачені статтею 625 ЦК України, не є неустойкою чи штрафними санкціями, тому не можуть бути зменшені судом на підставі статті 233 Господарського кодексу України, статті 551 ЦК України. Суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції стосовно заявленого клопотання, також обґрунтовано врахував правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 903/602/24.

57. Зважаючи на викладене, касаційну скаргу в частині підстави, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, необхідно залишити без задоволення.

58. Суд акцентує увагу на тому, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

59. Верховний Суд в силу імперативних положень частини другої статті 300 ГПК України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.

Щодо заяви відповідача про розподіл витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції

60. 19.11.205 через підсистему "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи ПрАТ "Закарпаттяобленерго" подано заяву про розподіл судових витрат, у якій позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача 50 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом цієї справи у суді касаційної інстанції.

61. Заява із посиланням на договір про надання правової допомоги від 04.01.2021 за № 1, додаток № 4 до цього договору від 07.03.2025, платіжну інструкцію від 07.11.2025 № 8851 обґрунтована тим, що позивачем у суді касаційної інстанції понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000,00 грн.

62. У судовому засіданні 26.11.2025 представник позивача підтримала цю заяву, а представник відповідача заперечив проти цієї заяви в повному обсязі, посилаючись на нескладність вказаної справи, та просив зменшити зазначені витрати.

63. Згідно з частиною першою статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною другою цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

64. Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, керуючись конкретними обставинами справи та фінансовим станом обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

65. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34- 36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95).

66. У пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 вказано, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що надані заявником докази на підтвердження витрат на правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у зазначеному розмірі, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

67. Із матеріалів справи вбачається, що у заяві, поданій разом із відзивом на касаційну скаргу від 19.11.2025, позивач просить стягнути з ДП "Укрінтеренерго" на користь ПрАТ "Закарпаттяобленерго" 50 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом цієї справи у суді касаційної інстанції.

68. У пункті 3 додатку № 4 передбачено, зокрема, що вартість надання правової допомоги у суді касаційної інстанції незалежно від кількості та обсягу складених процесуальних документів та незалежно від результату розгляду справи у суді касаційної інстанції складає 50 000,00 грн.

69. Матеріали справи підтверджують вчинення представником позивача дій щодо представництва клієнта.

70. У пункті 6.1 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 вказано, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. Суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору.

71. Суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

72. Колегія суддів вважає, що на стадії касаційного розгляду правова позиція позивача вже була сформована. Доказів додаткового комплексного та всебічного вивчення юридичної природи спірних правовідносин не надано.

73. У контексті зазначеного Суд враховує позицію відповідача, заявлену у судовому засіданні 26.11.2025, щодо неспівмірності та непропорційності заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу складності справи.

74. Суд вважає, що витрати, понесені позивачем у суді касаційної інстанції, враховуючи предмет та підстави позову у цій справі, характер спірних правовідносин, обсяг доказів, сформовану судову практику в подібних спорах, не відповідає критеріям розумності, справедливості та необхідності.

75. Зважаючи на викладене, врахувавши конкретні обставини цієї справи, суд вважає за можливе зменшити розмір витрат на правничу допомогу, понесених у суді касаційної інстанції, які підлягають відшкодуванню за рахунок ДП "Укрінтеренерго", до 25 000,00 грн, а решту витрат на правничу допомогу залишити за ПрАТ "Закарпаттяобленерго".

76. Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, витрати зі сплати судового збору покладаються на скаржника (стаття 129 ГПК України).

Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2025 у справі № 910/3083/25 з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

2. В іншій частині касаційну скаргу Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

3. Заяву Приватного акціонерного товариства "Закарпаттяобленерго" про розподіл судових витрат на правничу допомогу задовольнити частково.

4. Стягнути з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, буд. 85, ) на користь Приватного акціонерного товариства "Закарпаттяобленерго" (89412, Закарпатська обл., Ужгородський р-н, с. Оноківці, вул. Головна, буд. 57, ) 25 000,00 грн (двадцять п`ять тисяч грн 00 коп.) витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи у суді касаційної інстанції.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Краснов

Суддя Г. М. Мачульський

Суддя Л. І. Рогач