ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року м. ОдесаСправа № 915/692/25
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,

при секретарі судового засідання: Фещук В.М.,

за участю представників:

від Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕНТУС УКРАЇНА" - Бабаєва О.О.,

від інших учасників справи - участі не брали,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕНТУС УКРАЇНА"

на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 13.08.2025, постановлену суддею Ржепецьким В.О., м. Миколаїв, повний текст складено 18.08.2025,

у справі №915/692/25

за заявою: ОСОБА_1

про неплатоспроможність

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 р. ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Миколаївської області з заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність.

Зазначена заява мотивована наявністю у ОСОБА_1 заборгованості перед кредиторами, яку останній неспроможний погасити у зв`язку з недостатністю у нього грошових коштів та іншого майна.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 06.06.2025 відкрито провадження у справі №915/692/25 про неплатоспроможність ОСОБА_1 ; введено процедуру реструктуризації боргів ОСОБА_1 ; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та призначено керуючим реструктуризацією - арбітражного керуючого Каратуна Євгена Євгеновича.

01.07.2025 до суду першої інстанції надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕНТУС УКРАЇНА" б/н від 01.07.2025 (вх.№9852/25 від 01.07.2025) про визнання його грошових вимог до боржника у розмірі 67050 грн, 4844,80 грн судових витрат та включення їх до реєстру вимог кредиторів.

Вказана заява обґрунтована наявністю у Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕНТУС УКРАЇНА" грошових вимог до ОСОБА_1 , які виникли у зв`язку з невиконанням останнім кредитних зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту №8688719 від 21.01.2025 (з урахуванням додаткової угоди б/н від 30.01.2025 до нього).

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 13.08.2025 у справі №915/692/25 (суддя Ржепецький В.О.) частково задоволено заяву Акціонерного товариства "АКЦЕНТ-БАНК" про визнання грошових вимог до боржника; визнано грошові вимоги Акціонерного товариства "АКЦЕНТ-БАНК" до ОСОБА_1 у розмірі 31907,99 грн, з яких: 30000 грн - заборгованість за кредитом, 1907,99 грн - заборгованість за відсотками (вимоги другої черги), а також 6056 грн - витрати по сплаті судового збору за подання заяви з грошовими вимогами до боржника (підлягають відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів); відхилено грошові вимоги Акціонерного товариства "АКЦЕНТ-БАНК" до ОСОБА_1 у розмірі 7836,93 грн; відхилено грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕНТУС УКРАЇНА" до ОСОБА_1 у розмірі 67050 грн; зобов`язано керуючого реструктуризацією - арбітражного керуючого Каратуна Євгена Євгеновича включити вимоги кредитора - Акціонерного товариства "АКЦЕНТ-БАНК" до реєстру вимог кредиторів боржника - ОСОБА_1 відповідно до вимог частини четвертої статті 133 Кодексу України з процедур банкрутства.

Дане судове рішення мотивоване недоведеністю Товариством з обмеженою відповідальністю "АВЕНТУС УКРАЇНА" наявності у нього грошових вимог до боржника, оскільки договір про надання споживчого кредиту №8688719 від 21.01.2025, на підставі якого кредитором заявлені відповідні вимоги, слід вважати таким, що не підписаний зі сторони останнього, адже станом на момент вчинення цього правочину його сторони не перебували у правовідносинах, які дозволяли б здійснювати підписання договорів між ними в порядку, передбаченому пунктом 3 частини першої статті 12 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг".

Не погодившись з вищенаведеною ухвалою, Товариство з обмеженою відповідальністю "АВЕНТУС УКРАЇНА" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 13.08.2025 у справі №915/692/25 та постановити нове рішення, яким визнати грошові вимоги апелянта до боржника.

Зокрема, скаржник наголошує на тому, що грошові вимоги останнього до ОСОБА_1 ґрунтуються на договорі про надання споживчого кредиту №8688719 від 21.01.2025 (з урахуванням додаткової угоди б/н від 30.01.2025 до нього), які підписані у порядку, визначеному статтею 12 Закону України "Про електронну комерцію" та безпосередньо самим кредитним договором, при цьому сам боржник у поданій ним заяві про відкриття провадження у цій справі про неплатоспроможність визнав існування кредитних правовідносин між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю "АВЕНТУС УКРАЇНА", зазначивши останнє своїм кредитором за вищенаведеним договором. Крім того, апелянт зазначає про безпідставне ігнорування місцевим господарським судом факту реального виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "АВЕНТУС УКРАЇНА" договору про надання споживчого кредиту №8688719 від 21.01.2025 та додаткової угоди б/н від 30.01.2025 до нього шляхом перерахування обумовленої сторонами суми грошових коштів на користь боржника, що підтверджується сукупністю наявних у матеріалах справи доказів.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 29.09.2025 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження, а також встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу та будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 14.10.2025.

В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 вирішено розглянути апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕНТУС УКРАЇНА" на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 13.08.2025 у справі №915/692/25 поза межами строку, встановленого частиною третьою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, та призначено дану справу до розгляду на 10.12.2025 об 11:00.

У судовому засіданні 10.12.2025, проведеному в режимі відеоконференції, представник Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕНТУС УКРАЇНА" підтримав апеляційну скаргу; представники інших учасників справи участі не брали, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами оскарження ухвал (т.4 а.с.65, 66, 69).

Учасники справи своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалися, відзивів на апеляційну скарги не надали, що в силу положень процесуального закону не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представника апелянта, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Миколаївської області норм права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

21.01.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю "АВЕНТУС УКРАЇНА" ("Товариство") та ОСОБА_1 ("Споживач") укладено договір про надання споживчого кредиту №8688719 (далі - договір №8688719 від 21.01.2025).

Відповідно до пункту 1.1 договору №8688719 від 21.01.2025 укладення цього договору здійснюється сторонами за допомогою Інформаційно-комунікаційної системи Товариства (ІКС Товариства), доступ до якої забезпечується споживачу через веб-сайт або мобільний застосунок "CreditPlus" (за вибором Споживача). Ідентифікація Споживача в ІКС Товариства здійснюється при вході Споживача в особистий кабінет/мобільний застосунок "CreditPlus", в порядку передбаченому договором та/або Законом України "Про електронну комерцію", в тому числі шляхом перевірки Товариством правильності введення коду, направленого Товариством на номер мобільного телефону Споживача, вказаний Споживачем при вході(в т.ч через месенджери), та/або шляхом перевірки правильності введення відповідно пароля входу до особистого кабінету/мобільного застосунку "CreditPlus" та/або шляхом перевірки інших електронних даних, які вводить Споживач та які забезпечують ідентифікацію в ІКС Товариства. При цьому, Споживач самостійно і за свій рахунок забезпечує і оплачує технічні, програмні і комунікаційні ресурси, необхідні для організації каналів доступу і підключення до веб-сайту/мобільного застосунку "CreditPlus".

На умовах, встановлених договором, Товариство надає Споживачу кредит у гривні, а Споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Сума кредиту (загальний розмір) складає: 20000 грн. Тип кредиту - кредит (пункти 1.2, 1.3 договору №8688719 від 21.01.2025).

Згідно з пунктом 1.4 договору №8688719 від 21.01.2025 строк кредиту 360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів. Детальні терміни (дати) повернення кредиту та сплати процентів, визначені в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - графік платежів), що є додатком №1 до цього договору. Графік платежів розраховується з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки, виходячи з припущення, що Споживач виконає свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в договорі.

Положеннями пункту 1.5 договору №8688719 від 21.01.2025 передбачено, що тип процентної ставки - фіксована. За користування кредитом нараховуються проценти відповідно до наступних умов:

-стандартна процентна ставка становить 1,00% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного у пункті 1.4 цього договору (підпункт 1.5.1);

-знижена процентна ставка 0,95% в день та застосовується відповідно до наступних умов. Якщо Споживач до 20.02.2025 або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу, визначеного в графіку платежів, або здійснить часткове дострокове повернення кредиту, Споживач, як учасник програми лояльності, отримає від Товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, у зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити Споживач за стандартною процентною ставкою до вказаної вище дати, буде перераховано за зниженою процентною ставкою. У випадку невиконання Споживачем умов для отримання індивідуальної знижки від Товариства, користування кредитом для Споживача здійснюється за стандартною процентною ставкою на звичайних (стандартних) умовах, що передбачені цим договором та доступні для інших споживачів, які не мають окремих індивідуальних знижок стандартної процентної ставки. При цьому, Споживач розуміє та погоджується, що застосування зниженої процентної ставки є виключно його правом отримання індивідуальної знижки лише як учасника програми лояльності та лише за умови виконання ним вимог для її застосування, передбачених цим договором. Споживач погоджується, повністю розуміє та поінформований, що у разі невикористання Споживачем права на отримання знижки (невиконання умов для отримання знижки) застосовується стандартна процентна ставка, при цьому застосування стандартної процентної ставки без знижки, не є зміною процентної ставки, порядку її обчислення та порядку сплати у бік погіршення для Споживача, оскільки надання кредиту за цим договором здійснюється саме на умовах стандартної процентної ставки (підпункт 1.5.2);

-протягом строку дії договору розмір процентів за користування кредитними коштами може бути змінений у бік зменшення для Споживача у випадку та на умовах визначених в підпункті 1.5.2 договору, зокрема, у випадку отримання Споживачем знижки на стандартну процентну ставку (підпункт 1.5.3).

В силу пунктів 2.1, 2.2, 2.4, 2.5 договору №8688719 від 21.01.2025 кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок Споживача, включаючи використання реквізитів платіжної картки № НОМЕР_1 . У випадку, якщо після здійснення (ініціювання здійснення) Товариством платежу за реквізитами вищевказаної платіжної картки виявиться, що платіж не може бути зарахований на рахунок з будь-яких причин, які не залежать від Товариства (в тому числі, але не виключно у випадку відсутності авторизації платіжної картки), сторони укладають додаткову угоду про зміну платіжних реквізитів Споживача для надання кредиту за цим договором. При цьому, така додаткова угода може бути укладена лише протягом 24-х годин з моменту прийняття Товариством рішення про надання кредиту Споживачу. Якщо сторони з будь-яких причин у вказаний строк не укладуть вказану додаткову угоду, Споживач втрачає право отримати кредитні кошти за цим договором, а у Товариства не виникає прострочення кредитора. Сума кредиту (його частина) перераховується Товариством протягом двох календарних днів з моменту укладення цього договору. Дати надання кредиту: 21.01.2025 або 22.01.2025. У випадку, якщо Товариство здійснює перерахунок коштів не у день укладання договору, а у наступний календарний день, графік платежів підлягає коригуванню шляхом зміщення дати повернення кредиту, враховуючи строк кредиту (кількість днів), зазначений у пункті 1.4 договору, відлік якого в даному випадку починається з моменту надання коштів. Новий графік платежів розміщується Товариством в особистому кабінеті/мобільному застосунку "CreditPlus" та/або направляється на електронну адресу Споживача. Кредит вважається наданим в день перерахування Товариством суми кредиту (загального розміру) за реквізитами згідно з пунктом 2.1 договору. Кредит вважається погашеним в день отримання Товариством коштів в погашення заборгованості за кредитом.

За умовами пункту 3.1 договору №8688719 від 21.01.2025 проценти, що нараховуються за цим договором, є платою за користування кредитом. Нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод "факт/факт".

У пунктах 5.1, 5.4 договору №8688719 від 21.01.2025 вказано, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, здійснюватимуться згідно з графіком платежів, крім випадку, визначеного у пункті 5.3 договору. . У разі затримання Споживачем сплати частини кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, Товариство має право вимагати повернення кредиту, строк виплати якого ще не настав, у повному обсязі.

Відповідно до пунктів 6.1-6.4 договору №8688719 від 21.01.2025 сторони несуть відповідальність за порушення умов цього договору згідно з чинним законодавством України та цим договором. Порушенням умов цього договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього договору. У випадку повернення простроченої суми кредиту та/або сплати прострочених процентів за користування кредитом протягом 3 (трьох) календарних днів, після закінчення строку їх сплати, штраф за несвоєчасне виконання Споживачем зобов`язань за таким простроченням не нараховується. У випадку невиконання та/або неналежного виконання Споживачем зобов`язань щодо повернення суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, Споживач зобов`язаний сплатити Товариству штраф у розмірі 1800 грн на 4 (четвертий) день такого невиконання та/або неналежного виконання та у розмірі 400 грн починаючи з 5 (п`ятого) дня за кожний день невиконання та/або неналежного виконання.

Згідно з пунктом 7.1 договору №8688719 від 21.01.2025 внесення змін та доповнень до цього договору оформлюється шляхом підписання сторонами додаткових договорів/угод.

Цей договір укладається шляхом направлення його тексту, підписаного зі сторони Товариства електронним підписом, Споживачу в особистий кабінет/мобільний застосунок "CreditPlus" для ознайомлення та підписання. Підпис Товариства створюється на договорі шляхом накладення аналогу власноручного підпису уповноваженої особи Товариства та відтиску печатки Товариства, що відтворені засобами електронного копіювання, за зразком попередньо узгодженим сторонами в укладеному між сторонами договорі про використання аналогу власноручного підпису для вчинення правочинів. Договір вважається укладеним з моменту його підписання електронним підписом Споживача, що створений шляхом використання Споживачем одноразового ідентифікатора, який формується автоматично на стороні Товариства для кожного разу використання та направляється Споживачу на номер мобільного телефону повідомлений останнім Товариству в ІКС Товариства/зазначений в цьому договорі. Введення Споживачем коду одноразового ідентифікатора з метою підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором цього договору створює підпис Споживача на договорі та вважається направленням Товариству повідомлення про прийняття в повному обсязі умов цього договору. На укладений між сторонами договір накладається кваліфікований електронний підпис уповноваженого працівника Товариства із кваліфікованою електронною позначкою часу. У випадках, дозволених законодавством, на укладений між сторонами договір може бути накладено електронний підпис уповноваженого працівника Товариства, що базується на сертифікаті відкритого ключа, виданого кваліфікованими надавачами електронних довірчих послуг без відомостей про те, що особистий ключ зберігається в засобі кваліфікованого електронного підпису чи печатки (пункт 9.6 договору №8688719 від 21.01.2025).

На підтвердження надання ОСОБА_1 кредитних коштів у сумі 20000 грн на підставі договору №8688719 від 21.01.2025 до місцевого господарського суду було подано квитанцію до платіжної інструкції №20109-1327-183092051 від 21.01.2025 та довідку платіжної установи №7/13963 від 08.08.2025 про зарахування грошових коштів.

30.01.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю "АВЕНТУС УКРАЇНА" ("Товариство") та ОСОБА_1 ("Споживач") укладено додаткову угоду б/н до договору №8688719 від 21.01.2025 (далі - додаткова угода б/н від 30.01.2025), пунктом 1 якої передбачено збільшення суми кредиту на 5000 грн, у зв`язку з чим до кредитного договору було внесено низку змін, зокрема, викладено пункт 1.3 договору №8688719 від 21.01.2025 у новій редакції, відповідно до якої сума кредиту (загальний розмір) складає 25000 грн, а також передбачено нову редакцію додатку №1 до вказаного договору.

Згідно з пунктом 2 додаткової угоди б/н від 30.01.2025 надання частини кредиту у сумі, на яку збільшено загальний розмір кредиту, здійснюється за платіжними реквізитами, вказаними у пункті 2.1 договору. Дати надання частини кредиту: 30.01.2025 або 31.01.2025.

В силу пункту 6 додаткової угоди б/н від 30.01.2025 дана додаткова угода та додаток №1 набирають чинності з моменту їх підписання електронними підписами сторін, зокрема, зі сторони Споживача - електронним підписом Споживача, що відтворений шляхом використання Споживачем одноразового ідентифікатора, який формується для кожного разу використання та направляється Споживачу на номер мобільного телефону, повідомлений останнім Товариству в ІКС Товариства/зазначений у договорі, та зі сторони Товариства - електронним підписом у вигляді аналогу власноручного підпису уповноваженої особи Товариства та відтиску печатки Товариства, що відтворені засобами електронного копіювання. На укладену між сторонами додаткову угоду накладається кваліфікований електронний підпис уповноваженого працівника Товариства із кваліфікованою електронною позначкою часу. У випадках, дозволених законодавством, на укладену між сторонами додаткову угоду може бути накладено електронний підпис уповноваженого працівника Товариства, що базується на сертифікаті відкритого ключа, виданого кваліфікованими надавачами електронних довірчих послуг без відомостей про те, що особистий ключ зберігається в засобі кваліфікованого електронного підпису чи печатки.

На підтвердження надання ОСОБА_1 кредитних коштів у сумі 5000 грн на підставі додаткової угоди б/н від 30.01.2025 до суду першої інстанції було надано платіжну інструкцію №badb36d7-ed6e-4f3a-b11f-5cb9ff9c37e4 від 30.01.2025 та довідку платіжної установи № 20250626-4 від 26.06.2025 про зарахування грошових коштів.

У матеріалах справи також містяться підписаний між Товариством з обмеженою відповідальністю "АВЕНТУС УКРАЇНА" та ОСОБА_1 паспорт споживчого кредиту; протокол створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису до договору №8688719 від 21.01.2025; протокол створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису до додаткової угоди б/н від 30.01.2025; LOG-файл укладення електронного договору щодо дій боржника під час укладення вищенаведених кредитного договору та додаткової угоди до нього.

Посилаючись на невиконання ОСОБА_1 кредитних зобов`язань за договором №8688719 від 21.01.2025 (з урахуванням додаткової угоди б/н від 30.01.2025), Товариство з обмеженою відповідальністю "АВЕНТУС УКРАЇНА" в межах справи №915/692/25 звернулося до Господарського суду Миколаївської області з заявою б/н від 01.07.2025 (вх.№9852/25 від 01.07.2025) про визнання його грошових вимог до боржника у загальній сумі 67050 грн, з яких: 25000 грн - сума заборгованості за тілом (основна сума боргу); 29550 грн - сума заборгованості за відсотками та 12500 грн - сума заборгованості за штрафами.

Відхиляючи заявлені грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕНТУС УКРАЇНА" у повному обсязі, місцевий господарський послався на недоведеність заявником наявності у нього грошових вимог до боржника, оскільки договір №8688719 від 21.01.2025, на підставі якого заявлені відповідні вимоги, слід вважати таким, що не підписаний зі сторони самого товариства, адже станом на момент вчинення цього правочину його сторони не перебували у правовідносинах, які дозволяли б здійснювати підписання договорів між ними в порядку, передбаченому пунктом 3 частини першої статті 12 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг".

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду не погоджується з висновком Господарського суду Миколаївської області про повне відхилення грошових вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕНТУС УКРАЇНА", з огляду на наступне.

Провадження у справах про банкрутство є однією з форм господарського процесу, тому в його межах повинні виконуватися завдання господарського судочинства та досягатися його мета - ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (постанова Верховного Суду від 16.06.2022 у справі №905/813/20).

Положеннями частини третьої статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства визначено вимоги до форми і змісту заяви кредитора з грошовими вимогами до боржника, серед яких виклад обставин, що підтверджують вимоги до боржника, та їх обґрунтування; перелік документів, що додаються до заяви. Зокрема, до заяви в обов`язковому порядку додаються документи, що підтверджують грошові вимоги до боржника.

У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.

Отже, реалізація кредитором права на пред`явлення кредиторських вимог до боржника як будь-якого права на судовий захист майнових прав та визнання цих вимог судом обумовлена обов`язком доказування кредитором таких вимог, адже саме він повинен надати суду докази на підтвердження наявності у нього права, яке підлягає захисту, та навести (викласти) обставини, що підтверджують заявлені ним вимоги до боржника.

Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 27.07.2023 у справі №917/814/16.

Заявник сам визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу поданих кредиторських вимог, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог, покладений на господарський суд, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Провадження у справі про банкрутство на відміну від позовного, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, одним із завдань має задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника.

Відтак визнання кредиторських вимог у справі про банкрутство має своїм наслідком вплив не лише на права та інтереси самого кредитора (заявника) та боржника, а й на права та інтереси інших кредиторів у справі, адже в залежності від результату визнання їх судом перебуває можливість та обсяг розміру задоволення вимог таких кредиторів.

За цих умов, використання формального підходу при розгляді заяви з кредиторськими вимогами та визнання кредиторських вимог без надання правового аналізу поданій заяві з кредиторськими вимогами, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог створює загрозу визнання судом у справі про банкрутство фіктивної кредиторської заборгованості до боржника, що як наслідок порушує права кредиторів у справі про банкрутство з обґрунтованими грошовими вимогами, а також права боржника у справі про банкрутство.

Таким чином, важливе значення під час розгляду судом заявлених у справі про банкрутство (неплатоспроможність) грошових вимог до боржника має застосування правил доказування та встановлення обґрунтованості таких вимог, що унеможливлюють визнання безпідставних вимог та включення їх до реєстру вимог кредиторів.

Системний аналіз статей 45-47 Кодексу України з процедур банкрутства свідчить про те, що законодавцем у справах про банкрутство обов`язок доказування обґрунтованості вимог кредитора певними доказами покладено на заявника - потенційного кредитора, а предметом розгляду в цьому випадку є вирішення питання про належне документальне підтвердження цих вимог.

Надані кредитором докази мають відповідати засадам належності (стаття 76 Господарського процесуального кодексу України), допустимості (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України), достовірності (стаття 78 Господарського процесуального кодексу України) та вірогідності (стаття 79 Господарського процесуального кодексу України).

Для унеможливлення загрози визнання судом у справі про банкрутство фіктивної кредиторської заборгованості до боржника, суду слід розглядати заяви з кредиторськими вимогами із застосуванням засад змагальності сторін у справі про банкрутство у поєднанні з детальною перевіркою підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, розміру та моменту виникнення.

У разі виникнення мотивованих сумнівів сторін у справі про банкрутство щодо обґрунтованості кредиторських вимог, на заявника таких кредиторських вимог покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування задля забезпечення перевірки господарським судом підстав виникнення таких грошових вимог, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог (постанови Верховного Суду від 07.10.2020 у справі №914/2404/19, від 28.01.2021 у справі №910/4510/20, від 01.06.2021 у справі №911/2581/14).

Сутність підвищеного стандарту доказування у справах про банкрутство полягає, зокрема, в такому:

-перевірка обґрунтованості та розміру вимог кредиторів здійснюється судом незалежно від наявності розбіжностей щодо цих вимог між боржником та особами, які мають право заявляти відповідні заперечення, з одного боку, та кредитором, що заявив грошові вимоги до боржника, з іншого боку;

-при визнанні вимог кредиторів у справі про банкрутство слід виходити з того, що визнаними можуть бути лише вимоги, щодо яких подано достатні докази наявності та розміру заборгованості;

-під час розгляду заяви кредитора з грошовими вимогами до боржника у справі про банкрутство визнання боржником або арбітражним керуючим обставин, якими кредитор обґрунтовує свої вимоги (частина перша статті 75 Господарського процесуального кодексу України), саме по собі не звільняє іншу сторону від необхідності доведення таких обставин в загальному порядку.

Запроваджений законодавцем підвищений стандарт доказування у справах про банкрутство для кредиторів у разі ненадання заявником - кредитором сукупності необхідних документів на обґрунтування своїх вимог зумовлює прийняття судом рішення про відмову у визнанні таких вимог та включенні їх до реєстру вимог кредиторів.

Заявлені у справі про банкрутство грошові вимоги до боржника можуть підтверджуватися первинними документами (угодами, накладними, рахунками, актами виконаних робіт тощо), що свідчать про цивільно-правові відносини сторін та підтверджують заборгованість боржника перед кредитором, або рішенням юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення такого спору (постанови Верховного Суду від 20.06.2019 у справі №915/535/17, від 25.06.2019 у справі №922/116/18, від 15.10.2019 у справі №908/2189/17, від 10.02.2020 у справі №909/146/19, від 27.02.2020 у справі №918/99/19, від 23.09.2021 у справі №910/866/20, від 21.10.2021 у справі №913/479/18, від 02.06.2022 у справі №917/1384/20).

Отже, у справі про банкрутство господарський суд не розглядає по суті спори стосовно заявлених до боржника грошових вимог, а лише встановлює наявність або відсутність відповідного грошового зобов`язання боржника шляхом дослідження первинних документів (договорів, накладних, актів тощо) та (або) рішення юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення відповідного спору.

Аналогічний правовий висновок Верховного Суду міститься в постанові від 30.05.2023 у справі №916/120/22.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вбачає, що грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕНТУС УКРАЇНА" до ОСОБА_1 ґрунтуються на кредитному договорі №8688719 від 21.01.2025 (з урахуванням додаткової угоди б/н від 30.01.2025 до нього).

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

За правилом частини першої статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 Цивільного кодексу України).

Абзац другий частини другої статті 639 Цивільного кодексу України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №732/670/19, від 23.03.2020 у справі №404/502/18, від 07.10.2020 у справі №127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів вбачає, що кредитний договір №8688719 від 21.01.2025 та додаткова угода б/н від 30.01.2025 до нього укладені сторонами в електронній формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України "Про електронну комерцію".

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України "Про електронну комерцію").

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України "Про електронну комерцію").

Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Договір, укладений між сторонами в електронній формі, має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами, які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до домовленості є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису), кредитний договір не було б укладено.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14.06.2022 у справі №757/40395/20-ц, від 12.01.2021 у справі №524/5556/19, від 07.10.2020 у справі №127/33824/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18.

Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір №8688719 від 21.01.2025 та додаткова угода б/н від 30.01.2025 до нього укладені між сторонами в електронному вигляді, при цьому ОСОБА_1 через інформаційно-комунікаційну систему Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕНТУС УКРАЇНА" подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, після чого товариство надіслало боржникові за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді СМС-коду, який останній використав для підтвердження підписання кредитного договору та в подальшому і додаткової угоди.

Без здійснення вказаних дій боржником кредитний договір №8688719 від 21.01.2025 і додаткова угода б/н від 30.01.2025 не були б укладені сторонами, а відтак укладення останніх у запропонованій формі відповідало внутрішній волі ОСОБА_1 , у зв`язку з чим вищенаведені правочини відповідно до Закону України "Про електронну комерцію" вважаються такими, що за правовими наслідками прирівнюються до правочинів, укладених у письмовій формі.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 08.08.2022 у справі №234/7298/20, в межах якої кредитний договір був укладений за аналогічною процедурою.

Отже, на підставі вищенаведених правових норм, беручи до уваги те, що кредитний договір №8688719 від 21.01.2025 разом з додатковою угодою б/н від 30.01.2025 та паспортом споживчого кредиту підписані боржником електронним підписом, наявність якого разом з підписом та електронним підписом зі сторони Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕНТУС УКРАЇНА" підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх, колегія суддів дійшла висновку про доведеність факту укладення між сторонами кредитного договору, а також про те, що позичальник всі умови кредитування цілком зрозумів та підтвердив те, що сторони договору діяли свідомо, були вільні в укладенні даного договору, вільні у виборі контрагента та умов договору.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що кредитний договір №8688719 від 21.01.2025 і додаткова угода б/н від 30.01.2025 були укладені з цілковитим дотриманням вимог та порядку укладання, які визначені у пункті 9.6 кредитного договору, з умовами якого боржник був попередньо ознайомлений і, підписавши договір, фактично надав згоду на застосування відповідного алгоритму підписання правочину.

За таких обставин, оскільки кредитний договір №8688719 від 21.01.2025 і додаткова угода б/н від 30.01.2025 є чинними, у встановленому законом порядку недійсним в цілому чи в частині їх окремих умов не визнавалися, апеляційний господарський суд зазначає, що між Товариством з обмеженою відповідальністю "АВЕНТУС УКРАЇНА", як кредитодавцем, та ОСОБА_1 , як позичальником, виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами.

Відповідно до частин першої, другої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

В силу частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України унормовано, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Укладаючи договір, сторони останнього мають право очікувати на те, що все, що обумовлено укладеним між ними правочином, буде виконано контрагентом зацікавленої сторони. Зазначене випливає з норми статті 629 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а також відповідає загальноприйнятому принципу pacta sunt servanda.

Згідно з положеннями статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів вбачає, що надання Товариством з обмеженою відповідальністю "АВЕНТУС УКРАЇНА" грошових коштів у загальній сумі 25000 грн ОСОБА_1 на виконання договору №8688719 від 21.01.2025 і додаткової угоди б/н від 30.01.2025 до нього шляхом перерахування зазначених коштів на рахунок боржника, конкретно ідентифікований через реквізити вказаної ним платіжної картки, підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними документами та довідками платіжних установ про зарахування грошових коштів.

Відтак наявні у матеріалах справи докази свідчать про належне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "АВЕНТУС УКРАЇНА" своїх зобов`язань за договором №8688719 від 21.01.2025 і додатковою угодою б/н від 30.01.2025 до нього. Між тим, посилаючись на неукладеність вищенаведених договору та додаткової угоди, місцевий господарський суд безпідставно не врахував правовий висновок, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 та згідно з яким не можна вважати неукладеним правочин після його повного чи частково виконання сторонами.

Водночас доказів виконання ОСОБА_1 взятих на себе на підставі договору №8688719 від 21.01.2025 і додаткової угоди б/н від 30.01.2025 до нього зобов`язань до суду першої інстанції не подано.

Більше того, факт наявності заборгованості за договором №8688719 від 21.01.2025 (з урахуванням додаткової угоди б/н від 30.01.2025 до нього) та не здійснення жодних платежів для погашення кредиту підтверджений самим боржником безпосередньо у поданій ним заяві про відкриття провадження у цій справі про неплатоспроможність, що підтверджується змістом останньої.

Враховуючи викладені вище норми права та узгоджені сторонами умови договору №8688719 від 21.01.2025 (з урахуванням додаткової угоди б/н від 30.01.2025 до нього), беручи до уваги не подання до суду першої інстанції доказів виконання боржником взятих на себе на підставі вищенаведених правочинів зобов`язань, що зумовлює наявність у останнього відповідного боргу, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність визнання грошових вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕНТУС УКРАЇНА" до ОСОБА_1 у розмірі 25000 грн (основна сума боргу у вигляді заборгованості за тілом кредиту).

Щодо решти грошових вимог про стягнення 29550 грн заборгованості за відсотками за користування кредитом та 12500 грн штрафних санкцій колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації" від 20.05.2014 статтю 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Пунктом 1 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації" дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.

Згідно з положеннями Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17.03.2014 та триває по теперішній час.

В силу пункту 13 статті 14 Закону України "Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей" особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення.

Аналіз статті 14 Закону України "Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей" дає підстави зробити висновок, що перелік пільг військовослужбовців та членів їх сімей закріплений у пунктах 1-12 цього Закону та право на отримання саме цих пільг потребує наявність відповідного посвідчення.

Водночас пункт 15 статті 14 Закону України "Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей" є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення (постанова Верховного Суду від 26.12.2018 у справі №522/12270/15-ц).

Поряд з цим, у листі Міністерства оборони України №321/6192 від 09.10.2020 наведено перелік документів, що підтверджують статус військовослужбовця, серед яких є довідка форми №5. Будь-який інший документ, який підтверджував би проходження служби в особливий період у Збройних Силах України, не передбачений нормативними документами. Крім того, зазначено, що військовослужбовцями є курсанти та слухачі вищих військових навчальних закладів Збройних Сил України. Організаційно Збройні Сили України складаються з військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій, які мають право видавати довідки, що підтверджують факт перебування на військовій службі у Збройних Силах України.

Аналогічна позиція Верховного Суду викладена в постанові Верховного Суду від 18.01.2023 у справі №642/548/21.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 до заяви про відкриття провадження у цій справі про неплатоспроможність додано довідку за формою №5 про те, що він перебуває на військовій службі за мобілізацією з 14.02.2025.

Таким чином, з огляду на перебування боржника на військовій службі за мобілізацією з 14.02.2025, а також беручи до уваги те, що з урахуванням положень пункту 1.4 договору №8688719 від 21.01.2025 початковий момент нарахування процентів за користування кредитом припав на 21.02.2025, тобто на період, під час якого позичальник вже був мобілізований, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відхилення грошових вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕНТУС УКРАЇНА" до ОСОБА_1 у розмірі 29550 грн (заборгованість за відсотками за користування кредитом).

Крім того, відповідно до пункту 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Отже, беручи до уваги те, що в силу вищенаведеної норми закону боржника звільнено від обов`язку сплати на користь кредитодавця штрафних санкцій, суд апеляційної інстанції зазначає про необхідність відхилення грошових вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕНТУС УКРАЇНА" до ОСОБА_1 у розмірі 12500 грн (заборгованість зі сплати штрафних санкцій).

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" унормовано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Отже, судове рішення повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Ухвала Господарського суду Миколаївської області від 13.08.2025 у справі №915/692/25 не повністю відповідає вказаним вище вимогам у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, встановленим обставинам справи та неправильністю застосування норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню в частині відхилення/не визнання грошових вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕНТУС УКРАЇНА" у розмірі 25000 грн з одночасним ухваленням нового рішення про часткове задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕНТУС УКРАЇНА" б/н від 01.07.2025 (вх.№9852/25 від 01.07.2025) і, як наслідок, визнання грошових вимог вказаного кредитора до боржника - ОСОБА_1 у сумі 25000 грн та 4844,80 грн судового збору із зобов`язанням керуючого реструктуризацією - арбітражного керуючого Каратуна Євгена Євгеновича включити зазначені вимоги до реєстру вимог кредиторів боржника.

Керуючись статтями 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕНТУС УКРАЇНА" задовольнити частково.

Ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 13.08.2025 у справі №915/692/25 скасувати в частині відхилення грошових вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕНТУС УКРАЇНА" у розмірі 25000 грн.

Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕНТУС УКРАЇНА" про визнання грошових вимог б/н від 01.07.2025 (вх.№9852/25 від 01.07.2025) задовольнити частково.

Визнати грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕНТУС УКРАЇНА" до боржника - ОСОБА_1 у розмірі 25000 грн та 4844,80 грн судового збору.

У решті заяви - відмовити.

Зобов`язати керуючого реструктуризацією - арбітражного керуючого Каратуна Євгена Євгеновича включити вимоги кредитора - Товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕНТУС УКРАЇНА" до реєстру вимог кредиторів боржника - ОСОБА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 15.12.2025.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук