ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року Справа № 906/702/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Розізнана І.В. , суддя Крейбух О.Г.

без виклику учасників справи

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Паламарчук Ольги Миколаївни на рішення Господарського суду Житомирської області від 23.09.2025 у справі №906/702/25 (повний текст складено 29.09.2025)

за позовом Комунального підприємства "Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради

до Фізичної особи-підприємця Паламарчук Ольги Миколаївни

про стягнення 45 961,74 грн

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 23.09.2025 у справі №906/702/25 позов задоволено.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Паламарчук Ольги Миколаївни на користь Комунального підприємства "Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради 45 961,74 грн заборгованості з постачання теплової енергії; 3 028,00 грн - судового збору.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі, оскільки спірні відносини пов`язані з користуванням нежитловим приміщенням та споживанням комунальних послуг у межах підприємницької діяльності, мають ознаки господарських, а відтак підлягають вирішенню за правилами господарської юрисдикції. Суд першої інстанції виснував про задоволення позову у зв`язку із тим, що відповідач зобов`язання щодо проведення розрахунків з позивачем за надані послуги з теплопостачання не виконав, доказів сплати заборгованості в розмірі 45961,74 грн суду не надав.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, Фізична особа-підприємець Паламарчук Ольга Миколаївна звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Житомирської області від 23.09.2025 по справі №906/702/25. Постановити нове рішення про закриття провадження у справі №906/702/25 з підстав неправильного визначення суб`єктного складу сторін. Вирішити питання судових витрат.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, скаржник зазначає наступне:

- скаржник як ФОП не користується нежитловими приміщеннями і, відповідно, не є споживачем будь яких комунальних послуг, які споживаються орендарями у цих приміщеннях, що підтверджується умовами пункту 4.5 договорів оренди про умови оплати орендарями, як дійсними споживачами, комунальних послуг, в тому числі - з постачання теплової енергії.

- скаржник як ФОП не є користувачем вказаних нежитлових приміщень, які належать скаржнику, як фізичній особі, на праві приватної власності, лише використовує в підприємницькій діяльності згідно до приписів статей 319, 320 Цивільного кодексу України і статті 150 Житлового кодексу України, які не було застосовано судом при ухваленні оскаржуваного рішення;

- з листопада 2021 року на скаржника як на фізичну особу-власника нежитлового приміщення, відповідно до приписів статті 319 Цивільного кодексу України, покладений обов`язок утримання належного майна в частині оплати послуги з постачання теплової енергії лише до місць загального користування і транзиту теплової енергії, що жодним чином не можливо пов`язувати з користуванням нежитловими приміщеннями ні як фізичну особу, ні як ФОП. Жодним чином цей обов`язок не може бути покладений/переведений на ФОП Паламарчук О.М.;

- скаржник приєднався до Типового договору позивача з постачання теплової енергії шляхом часткової оплати послуг позивача у листопаді і грудні 2022 році, саме як фізична особа, що підтверджується випискою позивача по залишку надходжень на його розрахунковий рахунок;

- ухвалюючи оскаржуване рішення суд не повно дослідив і неправильно оцінив у сукупності вказані документальні докази та, відповідно, зробив неправильні висновки, що скаржник, саме як фізична особа-підприємець, є споживачем послуг позивача і є стороною у спірних правовідносинах, не застосувавши до спірних відносин норми спеціального матеріального права, які підлягали до застосування. За таких обставин, враховуючи положення пункту 6 частини першої статті 1 Закону України Про житлово-комунальні послуги та абзацу 6 пункту 13 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №830 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08.09.2021 № 1022), враховуючи ту істотну обставину, що саме скаржник як фізична особа є власником нежитлового приміщення, є усі об`єктивні і законні підстави визнати оскаржуване рішення незаконним та скасування;

28.10.2025 на адресу суду надійшли матеріали справи №906/702/25.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 31.10.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Паламарчук Ольги Миколаївни на рішення Господарського суду Житомирської області від 23.09.2025 у справі №906/702/25. Роз`яснено, що розгляд апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Паламарчук Ольги Миколаївни на рішення Господарського суду Житомирської області від 23.09.2025 у справі №906/702/25 буде здійснюватися без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження. Запропоновано учасникам у справі подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в порядку ст. 263 ГПК України протягом 15 днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

12.11.2025 на адресу суду від Комунального підприємства "Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить апеляційну скаргу ФОП Паламарчук Ольги Миколаївни залишити без задоволення, рішення Господарського суду Житомирської області у справі №906/702/25 від 23.09.2025 без змін. Судові витрати за розгляд справи в апеляційній інстанції покласти на скаржника.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення суду, зазначає наступне.

Як вбачається із інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №327916158 від 04.04.2023, Паламарчук Ользі Миколаївні на праві власності належить нежитлове приміщення загальною площею 169,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.36-37).

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань державна реєстрація Паламарчук О.М. як фізичної особи - підприємця проведена 14.12.2005. Основним видом економічної діяльності ФОП Паламарчук О.М. є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (КВЕД 68.20) (а.с.44-45).

Позивачем у період з жовтня 2022 року по березень 2024 року (включно) виставлено ФОП Паламарчук О.М. рахунки на оплату послуг з постачання теплової енергії на загальну суму 46 177,94 грн (а.с.18-35).

Обсяг спожитої споживачем послуги складається з:

- частини обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування i допоміжних приміщень будинку;

- обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення;

- плати за абонентське обслуговування.

Паламарчук О.М. 24.11.2022 та 05.12.2022 здійснила платежі за спожиту теплову енергію на загальну суму 216,20 грн, що підтверджується розрахунком нарахувань і оплати по особовому рахунку № НОМЕР_1 П ФОП Паламарчук О.М., а також банківськими виписками р. (а.с.17,114, 115).

02.05.2025 позивачем на адресу відповідача направлено претензію №1592/10 щодо погашення заборгованості за спожиті послуги з постачання теплової енергії на загальну суму 45961,74 грн (а.с. 12-14), проте остання залишена без відповіді та задоволення.

Комунальне підприємство "Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради звернулось до суду з позовом про стягнення з фізичної особи - підприємця Паламарчук Ольги Миколаївни 45961,74 грн боргу за фактичне постачання теплової енергії.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За приписами статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції. При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Так, предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена ст. 20 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності. Ознаками господарського спору є участь суб`єктів господарювання, наявність між сторонами господарських відносин, а також відсутність норми закону, яка відносила б такий спір до іншої юрисдикції.

Частиною 1 статті 45 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наводила критерії розмежування судової юрисдикції.

Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.10.2022 у справі № 229/1026/21 зазначила, що ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, окрім суб`єктного складу сторін є: наявність між сторонами господарських правовідносин, урегульованих Цивільним та Господарським кодексами України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних правовідносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Крім того, вказала на те, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересів у цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносинах, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства, а по-друге, суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є зазвичай фізична особа (стаття 19 Цивільного процесуального кодексу України).

Критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.02.2020 у справі № 916/385/19, від 13.02.2019 у справі № 910/8729/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі № 916/1261/18, вказала, що вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.

Людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою (частина 1 статті 24 Цивільного кодексу України).

За вимогами статті 25 Цивільного кодексу України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті (частини друга та четверта зазначеної статті).

Відповідно до статті 26 Цивільного кодексу України всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Згідно з абзацом 2 статті 30 Цивільного кодексу України цивільна дієздатність фізичної особи визначається як здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Згідно з частиною 1 статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

У частинах 1, 2 статті 50 Цивільного кодексу України передбачено право фізичної особи на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб - підприємців є відкритою.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно з частиною 1 статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Відповідно до частини 3 статті 128 Господарського кодексу України громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється.

Фізична особа, яка в установленому законом порядку набула статусу підприємця, не втрачає свого статусу фізичної особи. Натомість згідно з частиною 9 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус фізичної особи-підприємця сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Такий підхід Великої Палати Верховного Суду щодо співвідношення понять фізичної особи та фізичної особи-підприємця і їх правового статусу є усталеним, що підтверджено, зокрема, у постановах від 20.09.2018 у справі № 751/3840/15-ц; від 24.04.2018 у справі № 303/5186/15-ц; від 15.05.2019 у справі № 904/10132/17; від 21.09.2019 у справі № 922/4239/16; від 03.07.2019 у справі № 916/1261/18; від 09.10.2019 у справі № 209/1721/14-ц тощо.

Отже, з моменту державної реєстрації ФОП фізична особа фактично перебуває у двох правових статусах - як фізична особа, та як ФОП.

Відтак підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Такий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила в постановах від 13.03.2018 у справі № 306/2004/15-ц, від 15.05.2019 у справі № 904/10132/17, від 02.10.2019 у справі № 263/2359/19, від 25.02.2020 у справі № 916/385/19 та інших.

Відповідно до частини 1 статті 320 Цивільного кодексу України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Тобто, фізична особа, яка є власником, зокрема, нерухомого майна, має право використовувати його для здійснення підприємницької діяльності.

Таким чином, у справі яка розглядається, слід виходити не лише із суб`єктного складу відповідних правовідносин, важливим у цьому випадку є також зміст самих правовідносин та чи є такі відносини господарськими.

Судом встановлено, що за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основним видом економічної діяльності ФОП Паламарчук О.М. є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (КВЕД 68.20).

Матеріали справи містять копії договорів оренди нежитлових приміщень від 06.03.2020, згідно з якими фізична особа-підприємець передала в оренду нежилі приміщення площею 95 м кв та 75 м кв (а.с.121-126).

Згідно з п. 4.5 Договорів оренди комунальні платежі компенсуються орендарем окремо згідно із рахунками за відповідні комунальні платежі, що виставляються орендодавцю державними комунальними підприємствами, і включають до себе плату за електропостачання, водопостачання, опалення, телефон, вивіз сміття.

Крім того, представником відповідача було подано до суду Акт відключення опалення по листу підприємства від 16.11.2017, який складений представниками КП "Житомиртеплокомуненерго" за участю Паламарчук О.М., як фізичної особи-підприємця (а.с. 79).

21.02.2023 саме ФОП Паламарчук О.М. зверталась до КП "Житомиртеплокомуненерго" із заявою про проведення перевірки та фіксації факту ізоляції стояків, що проходять через магазин за адресою м. Житомир, майдан Згоди 3/75 (а.с. 75)

Встановлені судом обставини, які підтверджені доказами, спростовують доводи відповідача щодо її участі у спірних правовідносинах виключно як фізичної особи, а спірні відносини пов`язані з користуванням нежитловим приміщенням і споживанням комунальних послуг у межах підприємницької діяльності та мають ознаки господарських.

Доводів на спростування зазначеного скаржником фактично не наведено, а тому колегія суддів вважає, що спір у цій справі підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Щодо позовної вимоги 45 961,74 грн заборгованості з постачання теплової енергії.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ГК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень частини другої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням, мають юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частинами першою, другою статті 12 Закону "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач).

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 830 затверджено "Правила надання послуги з постачання теплової енергії та типові договори про послуг з постачання теплової енергії" (далі також - Правила), які набули чинності з 04.09.2019, відповідно до яких, ці Правила регулюють відносини між суб`єктом господарювання, що провадить господарську діяльність з постачання теплової енергії (далі - виконавець), та індивідуальним і колективним споживачем (далі - споживач), який отримує або має намір отримати послугу з постачання теплової енергії (далі - послуга), та визначають вимоги до якості послуги, одиниці вимірювання обсягу спожитої споживачем теплової енергії, порядок оплати. Надання послуги здійснюється виключно на договірних засадах. Послуга надається споживачеві згідно з умовами договору, що укладається відповідно до типових договорів про надання послуги відповідно до статті 14 Закону (пункт 13 Правил).

Відповідно до Правил у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08.09.2021 № 1022:

- індивідуальний договір вважається укладеним із споживачем, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем;

- індивідуальний договір з власником індивідуальних (садибних) житлових будинків вважається укладеним, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця такий власник не вчинив дій щодо відключення (відмови) від комунальної послуги (фактичне виконання робіт із відключення будинку);

- фактом приєднання споживача до умов індивідуального договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надані послуги, факт отримання послуги.

- у разі зміни права власності або користування приміщенням у багатоквартирному будинку, з попереднім власником (користувачем) якого було укладено індивідуальний договір, договір з новим власником (користувачем) вважається укладеним із дня такої зміни.

- споживачі у багатоквартирному будинку, які отримують послугу за іншою моделлю договірних відносин, у разі прийняття рішення про припинення такого договору можуть приєднатися до індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії, вчинивши дії, що засвідчують їх бажання укласти такий договір, відповідно до абзацу шостого цього пункту.

Постановами Кабінету Міністрів України № 1022 від 08.09.2021 та № 1023 від 08.09.2021 внесено зміни до правил надання послуги з постачання теплової енергії, правил надання послуги з постачання гарячої води та типових форм договорів, відповідно до яких згідно із Законом України "Про житлово-комунальні послуги" договори за новими правилами мають бути укладені виконавцями відповідних комунальних послуг протягом двох місяців з дня набрання чинності зазначених постанов.

01.10.2021, на виконання вимог Закону України "Про житлово-комунальні послуги", КП "Житомиртеплокомуненерго" оприлюднило на власному офіційному веб-сайті (www.tke.org.ua) Типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії, що є публічним договором приєднання.

Цей договір є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови надання послуги з постачання теплової енергії для потреб опалення або на індивідуальний тепловий пункт для потреб опалення та приготування гарячої води (далі - послуга) індивідуальному споживачу (далі - споживач).

Цей договір укладається сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України (п.1 Типового договору).

Даний договір є публічним договором приєднання, який набирає чинності через 30 днів з моменту розміщення на вебсайті виконавця: www.tke.org.ua (п.2 Типового договору).

Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надану послуги, факт отримання послуги (п.4 Типового договору).

Відповідно до п.5 Типового договору виконавець зобов`язується надавати споживачу послугу відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження будинку, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені цим договором.

Споживач здійснює оплату за цим договором щомісяця не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту послугу (п.37 Типового договору).

Отже, типовий iндивiдуальний договiр між позивачем та відповідачем є укладеним з 01.11.2021.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що доказом приєднання ФОП Паламарчук О.М. до умов індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії є здійснені нею платежі 24.11.2022 та 05.12.2022 за спожиту теплову енергію на загальну суму 216,20 грн (а.с. 114, 115).

На виконання положень Закону України "Про житлово-комунальні послуги" наказом Мінрегіону №315 затверджено Методику розподілу обсягів комунальних послуг, а постановою КМУ №830 від 21.08.2019 - Правила надання послуги з постачання теплової енергії та типові договори, що набули чинності з 04.09.2019.

Відповідно до зазначених правил, постачання теплової енергії здійснюється виключно на підставі договору, укладеного за типовою формою, а плата за послугу визначається виходячи з тарифу та обсягу споживання, розподіленого відповідно до Методики №315. Структура плати включає вартість послуги, плату за абонентське обслуговування та витрати на утримання і ремонт внутрішньобудинкових систем, що сплачуються споживачем щомісячно однією сумою. При цьому споживач не звільняється від обов`язку відшкодовувати витрати за опалення місць загального користування та забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем навіть у випадку відключення його приміщення від мереж централізованого теплопостачання.

Суд встановив, що нежитлове приміщення загальною площею 169,9 кв.м. за адресою: м. Житомир, майдан Згоди, буд. 3/75, належить на праві власності Паламарчук О.М., а тому відповідач зобов`язана оплачувати послуги з постачання теплової енергії.

Методикою №315 визначено порядок розподілу між споживачами комунальних послуг (теплопостачання, гаряче водопостачання, централізоване водопостачання та водовідведення), обсяг яких встановлюється за показниками вузлів комерційного обліку або розрахунково у випадку їх відсутності чи несправності. Обсяг теплової енергії, витрачений на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень, відповідно до розділу ІІІ Методики, розподіляється між усіма власниками приміщень будинку пропорційно до площі чи об`єму незалежно від того, чи обладнане приміщення індивідуальним опаленням або відключене від мереж.

Нормативне регулювання житлово-комунальних відносин передбачає двосторонній характер зобов`язань: праву споживача на отримання послуг відповідної якості відповідає його обов`язок своєчасно оплачувати ці послуги у строки, визначені договором або законом.

Відповідно до п. 34, 35 правил №830 рахунки на оплату послуг формуються виконавцем на підставі показників вузлів комерційного обліку, надаються споживачу щомісячно не пізніше ніж за десять календарних днів до граничного строку внесення плати та підлягають оплаті у розрахунковому місяці, що настає за місяцем споживання, якщо інший порядок не передбачено договором.

Факт належного виконання позивачем своїх зобов`язань підтверджується наявними в матеріалах справи рахунками, згідно яких вбачається, що в період з жовтня 2022 року по березень 2024 року (включно) останнім надано відповідачеві послуги з постачання теплової енергії на загальну на суму 46 177,94 грн (а.с. 18-35).

Обґрунтованість зміни тарифів у вказаний період підтверджено наданими до справи рішеннями виконавчого комітету Житомирської міської ради №1288 від 04.11.2021 (а.с.38) та №1557 від 13.10.2023р. (а.с. 39-42).

Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Об`єктом договору постачання енергетичними та іншими ресурсами може виступати електрична і теплова енергія, природній газ, вода, нафта та інші ресурси, які надаються споживачеві (абонентові) через приєднану мережу електропроводів, трубопроводів тощо.

До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Згідно з нормами ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи розрахунку нарахувань і оплати по ФОП Паламарчук О.М., розмір вартості наданих послуг з теплопостачання за період з жовтня 2022 року по березень 2024 року (включно) становить 46 177,94 грн. Відповідачем сплачено 216,20 грн. у період з листопада 2022 року по грудень 2022 року.

Водночас, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили про ненадання чи неналежне надання підприємством послуг відповідачу.

Однак, відповідач зобов`язання щодо проведення розрахунків з позивачем за надані послуги з теплопостачання не виконав, доказів сплати заборгованості в розмірі 45961,74 грн суду не надав.

Отже, заборгованість за надані послуги з постачання теплової енергії становить 45961,74 грн, а рішення суду першої інстанції щодо стягнення такої суми є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що скаржник був почутим і йому надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного провадження тому, відсутні правові підстави для її задоволення.

З урахуванням викладеного в сукупності, апеляційний господарський суд погоджується із висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість позовних вимог, а як наслідок про задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.

В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, рішення Господарського суду Житомирської області від 23.09.2025 у справі №906/702/25 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Паламарчук Ольги Миколаївни - без задоволення.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275-279, 282 ГПК України, Північно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Паламарчук Ольги Миколаївни на рішення Господарського суду Житомирської області від 23.09.2025 у справі №906/702/25 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 23.09.2025 у справі №906/702/25 - без змін.

2. Справу № 906/702/25 надіслати Господарському суду Житомирської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.

Повний текст постанови складений "18" грудня 2025 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Розізнана І.В.

Суддя Крейбух О.Г.