УХВАЛА

17 грудня 2025 року

м. Київ

cправа № 922/2907/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Случ О. В. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Могил С. К.,

перевіривши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Власко"

на ухвалу Господарського суду Харківської області від 03.10.2025 (суддя Жиляєв Є. М.)

і постанову Східного апеляційного господарського суду від 11.11.2025 (головуючий суддя Тихий П. В., судді Гребенюк Н. В., Плахов О. В.)

у справі № 922/2907/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича фірма "Ротормаш"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Власко"

про витребування майна,

ВСТАНОВИВ:

03.10.2025 ухвалою Господарського суду Харківської області, залишеною без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 11.11.2025, відмовлено у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Власко" про поновлення процесуального строку на подання зустрічного позову та повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Власко" зустрічну позовну заяву та додані до неї документи.

27.11.2025 скаржник подав до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Господарського суду Харківської області від 03.10.2025 і постанову Східного апеляційного господарського суду від 11.11.2025 у справі № 922/2907/25.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.05.2025 вказану касаційну скаргу передано для розгляду колегії суддів у складі: Случ О. В. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Могил С. К.

Здійснивши перевірку матеріалів касаційної скарги на відповідність вимогам Господарського процесуального кодексу України, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Наведене повністю узгоджується з правовими позиціями, сформованими Європейським судом з прав людини у справах Levages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії), згідно з якими умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

У своїй касаційній скарзі скаржник зазначив, що вважає рішення попередніх інстанцій незаконними та необґрунтованими та такими, що прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема, в частині відмови в задоволенні клопотання про поновлення строку, оскільки вважає, що момент ознайомлення з ухвалою місцевого господарського суду про відкриття провадження у справі вважається день ознайомлення з матеріалами справи представником скаржника.

Колегія суддів зазначає, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом (стаття 113 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною першою статті 116 стаття Господарського процесуального кодексу України визначено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до пункту 6 частини другої статті 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Згідно з Господарським процесуальним кодексом України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, відповідно до положень статей 46 та 180 Господарського процесуального кодексу України право на подання зустрічного позову може бути реалізовано відповідачем виключно у строк, встановлений для подання відзиву на позов, а процесуальним наслідком пропуску такого строку є втрата права на вчинення стороною відповідної процесуальної дії.

Обрахування строку на подання відзиву на позов починається відповідно для кожного учасника справи з наступного дня після дати отримання ним ухвали місцевого господарського суду про відкриття провадження у справі.

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 242 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинній станом на момент постановлення ухвали суду першої інстанції про відкриття провадження у справі) днем вручення судового рішення є: день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи.

Як вбачається із оскаржуваних судових рішень, ухвала Господарського суду Харківської області про відкриття провадження у справі № 922/2907/25 прийнята судом 01.09.2025, якою відповідачу рекомендовано, відповідно до статті 165 Господарського процесуального кодексу України, подати відзив на позовну заяву у п`ятнадцятиденний строк із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ухвалу про відкриття провадження у справі від 01.09.2025 було надіслано на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Власко", яка міститься в ЄДРЮ: 61009, м. Харків, вул. Достоєвсього, буд. 16, однак, поштове відправлення повернулося на адресу суду без вручення адресату з довідкою відділення поштового зв`язку від 07.09.2025, в якій зазначено: "адресат відсутній за вказаною адресою".

Суд апеляційної інстанції вказав, що відповідно до статті 120 Господарського процесуального кодексу України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної діє, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Порядок вручення судових рішень визначено у статті 242 Господарського процесуального кодексу України, за змістом частини п`ятої якої учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня.

Згідно з положеннями частини шостої статті 242 Господарського процесуального кодексу України, днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення (пункт 3); день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (пункт 4); день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (пункт 5).

Частиною одинадцятою цієї статті Кодексу унормовано, що у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

З огляду на вищевикладене, ухвала від 01.09.2025 про відкриття провадження у справі вважається врученою відповідачу з дня проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, а саме 07.09.2025.

Крім того, ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 01.09.2025 про відкриття провадження у справі була оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 03.09.2025.

Також суд апеляційної інстанції зазначив, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі (аналогічний правовий висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.01.2020 у справі № 910/22873/17 та від 14.08.2020 у справі № 904/2584/19).

Встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням.

Отже, враховуючи відсутність в матеріалах касаційної скарги підтверджень наявності порушень оператором поштового зв`язку вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного господарського суду про те, що факт неотримання скаржником поштової кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, залежав від волевиявлення самого адресата, тобто мав суб`єктивний характер та є наслідком неотримання адресатом пошти під час доставки за вказаною адресою і не звернення самого одержувача кореспонденції до відділення пошти для отримання рекомендованого поштового відправлення.

Залишаючи без змін ухвалу місцевого господарського суду, колегія суддів апеляційної інстанції зазначила, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19 від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б, від 27.02.2023 у справі № 909/548/16 (909/947/20).

Наведене спростовує доводи скаржника про неналежне вручення ухвали Господарського суду Харківської області від 01.09.2025 у справі № 922/2907/25.

Таким чином, враховуючи положення статей 113, 116, 165, 242 Господарського процесуального кодексу України, обчислення процесуального строку для подання зустрічного позову відповідачем почалося з наступного дня після проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, а саме 08.09.2025, а тому він міг подати зустрічну позовну заяву в строк до 22.09.2025 включно.

Проте, суди попередніх інстанцій встановили, що з матеріалів справи вбачається, що зустрічна позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Власко" надійшла до місцевого господарського суду через підсистему "Електронний суд" лише 01.10.2025, тобто з пропуском строку встановленого судом.

Відмовляючи в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Власко" про поновлення процесуального строку на подання зустрічної позовної заяви у справі № 922/2907/25, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, зокрема, вказав на те, що заявник у клопотанні не зазначив та не обґрунтував поважних причин, які призвели до неможливості заявнику реалізувати свої процесуальні права та обов`язки щодо пред`явлення зустрічного позову у строк, встановлений частиною першою статті 180 Господарського процесуального кодексу України та не подав доказів в підтвердження поважності причин пропуску процесуального строку для пред`явлення зустрічного позову.

Відтак, за вказаних обставин, місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що у задоволенні клопотання відповідача про поновлення процесуального строку на подання зустрічного позову слід відмовити, у зв`язку із необґрунтованістю та безпідставністю.

За наведених обставин, місцевий господарський суд дійшов висновку, що зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Власко" у даній справі поданий з порушенням вимог статті 180 Господарського процесуального кодексу України, а тому підлягає поверненню заявнику.

Статтею 118 Господарського процесуального кодексу України визначено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої, третьої і четвертої статті 119 Господарського процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що законодавець не передбачив обов`язок суду автоматично поновлювати пропущений строк за наявності відповідної заяви (клопотання) заявника, оскільки в кожному випадку суд має чітко визначити, з якої саме поважної причини такий строк було пропущено та чи підлягає він поновленню.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.

Для поновлення процесуального строку суд має встановити наявність об`єктивно непереборних обставин, які перешкоджали вчасному зверненню із відповідною заявою, у зв`язку з чим заявник має довести суду їх наявність та непереборність, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чітко встановлених законом або судом процесуальних строків.

При цьому Господарського процесуального кодексу України не пов`язує право суду визнати поважною причину пропуску процесуального строку з вичерпним колом обставин, що його спричинили.

Питання про поважність причин пропуску процесуального строку в розумінні статті 86 Господарського процесуального кодексу України вирішується судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних доказів.

Вирішення питання щодо поновлення строку перебуває в межах дискреційних повноважень суду, який за заявою сторони, прокурора чи зі своєї ініціативи може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і відновити пропущений строк, крім випадків, передбачених положеннями ГПК України. Отже, вирішуючи це питання, суд з урахуванням конкретних обставин справи має оцінити на предмет поважності причини пропуску встановленого законом процесуального строку, і залежно від встановленого - вирішити питання про поновлення або відмову у поновленні цього строку (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.10.2019 у справі № 910/22695/13).

Згідно вимог частини четвертої статті 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною першою статті 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Підсумовуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку щодо пропуску строку (без поважних причин) на подання зустрічного позову, що є порушенням частини першої статті 180 Господарського процесуального кодексу України та стало підставою для повернення зустрічного позову відповідно до частини шостої цієї ж норми.

Крім того, щодо посилань скаржника на те, що відсутність реєстрації Електронного кабінету Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Власко" станом на 01.10.2025 не може бути підставою для відмови у продовженні строку на подання зустрічної позовної заяви, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції повернув зустрічну позовну заяву саме у зв`язку із пропуском строку на її подання, а не у зв`язку з відсутністю реєстрації електронного кабінету у Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Власко".

Відповідно частини другої статті 293 Господарського процесуального кодексу України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З урахуванням наведеного, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Власко" на ухвалу Господарського суду Харківської області від 03.10.2025 і постанову Східного апеляційного господарського суду від 11.11.2025 у справі № 922/2907/25 на підставі частини другої статті 293 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з її необґрунтованістю, оскільки правильне застосування норм права судами (зокрема, частин першої і шостої статті 180 Господарського процесуального кодексу України) є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 234, 235, 287, частиною другою статті 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Власко" на ухвалу Господарського суду Харківської області від 03.10.2025 і постанову Східного апеляційного господарського суду від 11.11.2025 у справі № 922/2907/25.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил