ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2025 Справа № 914/2115/25

Суддя Господарського суду Львівської області Мазовіта А.Б., за участю секретаря Перейми Х.О., розглянувши матеріали справи

за позовом: Львівської міської ради, м. Львів

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІЛЛОУ ЯРД В» м. Львів

до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю «АГЕНЦІЯ «ЄВРОПРОСТІР», м. Львів

про: стягнення 2 865 916,10 грн.

Представники сторін:

від позивача: Шмотолоха О.П. представник;

від відповідачів: Жбадинський В.О. представник.

Обставини розгляду справи.

Львівська міська рада звернулася до Господарського суду Львівської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІЛЛОУ ЯРД В» та Товариства з обмеженою відповідальністю «АГЕНЦІЯ «ЄВРОПРОСТІР» про стягнення 2 865 916,10 грн.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 08.07.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 02.10.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.10.2025.

Хід розгляду справи викладено в попередніх ухвалах суду та протоколах судових засідань.

Під час розгляду справи сторонами були подані наступні документи:

- 08.08.2025 відповідачами відзив на позовну заяву з додатками згідно переліку (вх. № 20920/25 (поданий через підсистему «Електронний суд», 20977/25 (поданий до канцелярії суду);

- 13.08.2025 позивачем відповідь на відзив з додатками згідно переліку (вх. № 21261/25 (подана через підсистему «Електронний суд»);

- 15.09.2025 відповідачами клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи (підготовчого засідання) та продовження строку проведення підготовчого провадження (вх. № 24277/25 (подано через підсистему «Електронний суд»), 24298/25 (подано на електронну пошту суду);

- 16.10.2025 відповідачами додаткові пояснення з додатками згідно переліку (вх. № 27541/25);

- 27.10.2025 та 07.11.2025 позивачем додаткові пояснення з додатками згідно переліку (вх. № 28433/25, 29801/25 (подані через підсистему «Електронний суд»);

- 10.11.2025 відповідачами заперечення на додаткові пояснення з додатками згідно переліку (вх. № 29968/25 (подані через підсистему «Електронний суд»).

Заяв про відвід суду від сторін не надходило.

Суть спору та правова позиція сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що замовниками будівництва ТОВ «ВІЛЛОУ ЯРД В» (відповідач-1) та ТОВ «АГЕНЦІЯ «ЄВРОПРОСТІР» (відповідач-2) нового будівництва закладів торгівлі та громадського харчування (будинок № 6 на генплані, блок 6.1, 6.2) на вул. Стрийській - вул. Науковій (м. Львів), не сплачено до місцевого бюджету кошти пайової участі, у звязку з чим позивач звернувся до Господарського суду Львівської області за захистом свого порушеного права із даним позовом про стягнення безпідставно збережених коштів на підставі ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України та просить стягнути з відповідачів 2 865 916,10 грн., з яких 1 661 360,00 грн. основний борг, 1 008 060,45 грн. інфляційні втрати, 196 495,65 грн. 3% річних, а також солідарно 42 988,74 грн. судового збору.

Під час розгляду справи від імені відповідачів представником було подано спільний відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що він не погоджується із заявленими вимогами, просить відмовити в їх задоволенні з огляду на таке:

- позивач не є тим суб`єктом, права якого порушуються у зв`язку з несплатою відповідачами пайової участі на розвиток інфраструктури м. Львова, оскільки повноваженнями залучати та розпоряджатися коштами від пайових внесків і організовувати за рахунок цих коштів будівництво, ремонт і утримання об`єктів соціальної і виробничої інфраструктури наділений саме Департамент економічного розвитку Львівської області;

- суми заявлених вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних є надто надмірними та значними для відповідачів порівняно із загальною сумою заборгованості, яку позивач просить стягнути.

Крім того, за змістом відзиву представником відповідачів заявлено клопотання про зменшення суми інфляційних втрат та 3% річних на 90% в разі задоволення судом позовних вимог при ухваленні рішення.

В свою чергу позивач не погодився із позицією відповідачів, про що він зазначив у відповіді на відзив, а саме:

- стягнення пайової участі безпосередньо впливає на наповнення місцевого бюджету (бюджету розвитку), що, у свою чергу, є основою для фінансування розвитку інфраструктури міста. Таким чином, порушення інтересів бюджету є прямим порушенням інтересів територіальної громади, яку представляє Львівська міська рада;

- аргумент відповідачів про те, що інфляційні втрати та 3% річних є надмірними і перетворюються на несправедливо непомірний тягар, не відповідає суті цих нарахувань. Вони відшкодовують позивачу збитки, спричинені інфляцією та втратою можливості використовувати кошти. Таким чином, їхній розмір не може бути зменшений, оскільки це порушить принцип повного відшкодування шкоди. Доводи відповідачів про надмірність нарахованих сум не спростовують їх правомірності.

В подальшому представником відповідачів було подано додаткові пояснення, в яких він зазначив, що для кондикційних зобов`язань не встановлено випадків виникнення солідарного зобов`язання, а тому вимога про солідарне стягнення з відповідачів безпідставно збережених коштів пайової участі відповідно до ст. 1212 ЦК України є безпідставною та необґрунтованою. Також за змістом пояснень представник зазначив, що відповідачами було частково здійснено оплату основної заборгованості в сумі 1.661.360,00 грн., на підтвердження чого надано відповідну платіжну інструкцію. Наполягає на зменшенні суми інфляційних втрат та 3% річних на 90% в разі ухвалення рішення на користь позивача.

Позивач у своїх додаткових поясненнях зазначив, що в даній справі предметом є не поділ коштів між відповідачами, а єдиний обов`язок зі сплати конкретної грошової суми (пайової участі), яка мала б надійти у бюджет як неподільний платіж. Розподіл часток між відповідачами не змінює сутності обов`язку перед позивачем, тому вимога може бути заявлена солідарно. Застосування солідарного стягнення забезпечує спрощення процесу виконання (стягнення всієї суми з будь-якого з відповідачів, з подальшим правом зворотної вимоги між ними). Враховуючи, що будівництво об`єкта нерухомості здійснено на замовлення обох відповідачів, а пайову участь ними не сплачено, тому позивач вважає, що такі кошти підлягають стягненню з відповідачів солідарно.

В свою чергу представник відповідачів у своїх запереченнях на додаткові пояснення позивача зазначив, що такі пояснення слід оцінювати як заяву про зміну підстав позову, які подані з порушенням вимог ч. 3 ст. 46 ГПК України. Крім того звернув увагу на те, що у правовідносинах між позивачем та відповідачами відсутній закон чи договір, що передбачають солідарну відповідальність останніх. Відповідно позивач при поданні позову мав чітко встановити розмір (частку) відповідальності кожного у зобов`язанні щодо сплати пайової участі.

У процесі розгляду справи суд встановив наступне.

Львівською міською радою проаналізовано стан дотримання містобудівного законодавства, зокрема щодо повноти та своєчасності сплати пайових внесків на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту та за результатами проведеного аналізу останнім було встановлено, що всупереч вимогам Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (№ 132-ІХ, набрав чинності 17.10.2019), ухвали Львівської міської ради № 6098 від 26.12.2019 «Про порядок поступлення коштів для створення і розвитку інфраструктури м. Львова протягом 2020 року», а саме п. 2, замовниками будівництва Товариством з обмеженою відповідальністю «ВІЛЛОУ ЯРД В» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРОПРОСТІР» проведено нове будівництво згідно з проектом «Нове будівництво закладів торгівлі та громадського харчування (будинок № 6 на генплані, блок 6.1, 6.2) на вул. Стрийській вул. Науковій (м. Львів)», але не сплачено до місцевого бюджету кошти пайової участі.

26.07.2019 Рішенням № 715 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на нове будівництво ТзОВ «Агенція «Європростір» закладів торгівлі та громадського харчування (будинок № 6 на генплані, блок 6.1, 6.2) на вул. Стрийській вул. Науковій у м. Львові» Львівською міською радою затверджено містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва на нове будівництво товариством з обмеженою відповідальністю «Агенція «Європростір» закладів торгівлі та громадського харчування (будинок № 6 на генплані, блок 6.1, 6.2) на вул. Стрийській вул. Науковій у м. Львові; наказано Товариству отримати у встановленому порядку технічні умови на інженерне забезпечення проектованого об`єкта, розробити у спеціалізованій проектній організації або архітектора, який має кваліфікаційний сертифікат на виконання робіт, робочий проект та провести його експертизу згідно з законодавством України, розробити паспорт кольорового опорядження фасаду та погодити його у встановленому законом порядку, звернутися в Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові для отримання дозвільних документів, які дають право на початок виконання будівельних робіт та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів.

14.11.2019 за № ЛВ87 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові було зареєстровано дозвіл на початок будівельних робіт на об`єкт будівництва «Будівництво закладів торгівлі та громадського харчування (будинок № 6 на генплані, блок 6.1, 6.2) на вул. Стрийській вул. Науковій (м. Львів)».

Згодом, 20.05.2021 за № ЛВ87-1 Інспекцією були внесені зміни щодо дозвільного документу в частині коригування проектної документації та отримання дозволу на будівництво блоку 6.3 на спірному об`єкті будівництва.

25.06.2021 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові видано сертифікат № ЛВ32, яким засвідчено відповідність закінченого будівництвом об`єкта (черги, окремого пускового комплексу) проектній документації та підтверджено його готовність до експлуатації, а саме об`єкт «Нове будівництво закладів торгівлі та громадського харчування (будинок № 6 на генплані, блок 6.1, 6.2) на вул. Стрийській вул. Нуковій» (замовник обєкта: ТОВ «ВІЛЛОУ ЯРД В», ТОВ «АГЕНЦІЯ «ЄВРОПРОСТІР»; основні показники обєкта: «Нове будівництво закладів торгівлі та громадського харчування (будинок № 6 на генплані, блок 6.1, 6.2) на вул. Стрийській вул. Науковій (м. Львів)» Коригування., загальна площа будівлі 4062,4, кількість поверхів 2, загальна кількість приміщень 16, загальна площа приміщень 4062,4).

З матеріалів справи судом встановлено, що будівельні роботи проводились в період з жовтня 2020 року по червень 2021 року, що, в свою чергу, сторонами не заперечується та не спростовується.

Відповідно до п. 3 ст. 1 р. ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» передбачено обов`язок замовника будівництва протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва.

ТОВ «ВІЛЛОУ ЯРД В» та ТОВ «АГЕНЦІЯ «ЄВРОПРОСТІР» не звертались до департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, як уповноваженого органу на проведення розрахунків розміру пайових внесків, із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва «Нове будівництво закладів торгівлі та громадського харчування (будинок № 6 на генплані, блок 6.1, 6.2) на вул. Стрийській вул. Науковій (м. Львів)» та не подали документи, що підтверджують вартість будівництва даного об`єкту, техніко-економічні показники об`єкта.

У зв`язку із викладеним позивач керуючись Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» № 132-ІХ провів розрахунок пайового внеску у розмірі 4 відсотків вартості будівництва об`єкта, який становить 1.661.360,00 грн. (41.534.000,00 грн. х 0,04).

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши пояснення представника позивача та відповідачів, суд дійшов висновку позов задовольнити частково з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Предметом позовних вимог є вимога про стягнення безпідставно збережених коштів пайової участі на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності встановлені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», який спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовником будівництва визначається фізична або юридична особа, яка має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 цього Закону, плануванням і забудовою територій є діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.

На момент виникнення спірних правовідносин статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» згідно Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» було виключено з 01.01.2020 (Закон № 132-IX).

Закон № 132-IX врегулював відповідні правовідносини у пункті 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» та установив, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) у такому розмірі та порядку, зокрема:

- розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом): для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта; для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування (підпункт 1 частини 2);

- замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва (підпункт 3 частини 2);

- пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію (підпункт 4 частини 2).

При цьому господарський суд зазначає, що передбачений прикінцевими та перехідними положеннями Закону №132-IX порядок пайової участі замовника будівництва було впроваджено законодавцем для:

- об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020 не були укладені;

- об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.

Тож у вказаних двох випадках, враховуючи вимоги підпунктів 3, 4 абзацу другого пункту 2 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №132-IX, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію.

Системний аналіз зазначених норм та обставин дає підстави для висновку, що обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає:

- для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01.01.2020 вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом 10 робочих днів після 01.01.2020;

- для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, - протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.

Наведене свідчить про те, що норми абзацу першого та другого пункту 2 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №132-IX не перебувають у взаємозв`язку та не є взаємодоповнюючими.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.07.2022 у справі №910/9548/21.

Будівництво об`єкта розпочато відповідачем у жовтні 2020 року та введено в експлуатацію у червні 2021 року (22.06.2021).

Відтак застосуванню підлягає п. 2 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №132-IX, яким визначено обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником (відповідачем) об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію.

Натомість з матеріалів справи вбачається, що всупереч вищезазначеним вимогам законодавства відповідачі не звернулись до Львівської міської ради протягом 10 робочих днів після початку будівництва із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, з огляду на те, що порядок пайової участі відповідача регулюється саме прикінцевими та перехідними положеннями Закону №132-IX.

Верховний Суд у постанові від 07.09.2023 у справі №916/2709/22 зауважив про те, що відсутність звернення замовника будівництва з відповідною заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва на виконання вимог підпункту 3 абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №132-ІХ та ненадання ним передбачених цією нормою документів, не є перешкодою для самостійного визначення органом місцевого самоврядування розміру пайової участі на підставі наявних у нього документів із доведенням під час розгляду справи їх обґрунтованості.

Разом з тим господарський суд зауважує, що у випадку, якщо замовником об`єкту будівництва не буде дотримано передбаченого прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію, то, враховуючи викладені у постанові від 14.12.2021 зі справи №643/21744/19 висновки Великої Палати Верховного Суду, належним та ефективним способом захисту є звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.07.2022 у справі №910/9548/21.

Отже, обов`язок відповідачів, як замовників будівництва, здійснити оплату пайового внеску визначений безпосередньо приписами пункту 2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону №132-IX, якими, крім того, визначено, що розмір пайової участі становить 4 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування, у випадку якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом.

Невиконання відповідачами законодавчо закріпленого обов`язку щодо сплати пайової участі у зв`язку з будівництвом об`єкта надає право на стягнення цих коштів відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Отже, господарський суд зазначає, що замовники будівництва (відповідачі) зобов`язані перерахувати органу місцевого самоврядування (позивачу) безпідставно збережені грошові кошти пайової участі на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Такі висновки сформульовані також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі №643/21744/19 та Верховного Суду від 20.07.2022 у справі №910/9548/21.

Господарський суд з огляду на вимоги ст. 79, 86 Господарського процесуального кодексу України має з`ясувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок здійснено неправильно, суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми проведених нарахувань, не виходячи при цьому за межі позовних вимог.

Ухвалою Львівської міської ради № 6098 від 26.12.2019 «Про порядок поступлення коштів для створення і розвитку інфраструктури м. Львова протягом 2020 року» встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у м. Львові перераховують до міського бюджету м. Львова кошти для створення і розвитку інфраструктури м. Львова (пп. 2.1 п. 2).

Розмір пайової участі становить: для нежитлових будівель та споруд 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта; для житлових будинків 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування (пп. 2.2 пункту 2 ухвали).

Порядок розрахунку пайової участі щодо об`єкта будівництва є таким: замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до департаменту економічного розвитку із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта з техніко-економічними показниками; до заяви про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, замовник будівництва додає такі завірені замовником копії документів: для нежитлового будівництва копію документа, що дає право на виконання будівельних робіт та зведеного кошторисного розрахунку вартості будівництва об`єкта містобудування, визначеного згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, затверджений замовником; для житлового будівництва копію документа, що дає право на виконання будівельних робіт та документа, що відображає техніко-економічні показники об`єкта (пп. 2.3 пункту 2 ухвали.)

Департамент економічного розвитку протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва (п. 2.4 ухвали).

Пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію. Кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Львова. Інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації (п. 2.6-2.8 ухвали).

При прийнятті вищевказаної ухвали, втратила чинність ухвала Львівської міської ради від 03.04.2008 №1697 «Про порядок залучення коштів інвесторів (замовників, забудовників) на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Львова» (із змінами внесеними ухвалою ЛМР від 09.07.2009 № 2779 «Про внесення змін до ухвали міськради від 03.04.2008 № 1697»).

Розмір (величину) пайової участі замовника будівництва позивачем визначено, виходячи із вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20.09.2019 та ухвали Львівської міської ради №6098 від 26.12.2019 «Про порядок поступлення коштів для створення і розвитку інфраструктури м. Львова протягом 2020 року».

Під час розгляду справи відповідачі не надавали заперечень щодо покладеного на них обов`язку сплатити пайову участь та заявленої вимоги в цілому, тому вже після відкриття провадження в даній справі ними було в повному обсязі сплачено суму основного боргу в розмірі 1.661.360,00 грн., на підтвердження чого до матеріалів справи долучено платіжну інструкцію від 07.10.2025 № 575.

Згідно з приписами частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, зокрема, якщо відсутній предмет спору.

Закриття провадження у справі це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи. На підставі зазначеної норми Господарського процесуального кодексу України закриття провадження у справі можливе також у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Предмет спору це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №13/51-04, а також у постановах Верховного Суду від 26.07.2018 у справі №910/23359/15, від 18.06.2019 у справі №914/891/16, від 18.07.2019 у справі №916/3147/16, від 26.11.2019 у справі №920/240/18, від 18.07.2023 у справі №906/1357/20 та від 16.08.2023 у справі №910/5571/22 зроблено висновки, за змістом яких закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України можливе у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Тому, враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про закриття провадження в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 1.661.360,00 грн. за відсутністю предмету спору.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З огляду на те, що відповідач свої зобов`язання в частині оплати вартості пайової участі не виконав у встановлений законом строк, то відповідно він вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, що в свою чергу тягне за собою відповідні правові наслідки.

Виходячи з системного аналізу законодавства, обов`язок боржника сплатити кредитору суму боргу з нарахуванням процентів річних та відшкодувати кредитору спричинені інфляцією збитки випливає з вимог ст. 625 Цивільного кодексу України.

Частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Виходячи з положень ст. 625 Цивільного кодексу України, право кредитора на стягнення 3% річних та інфляційних втрат не залежить від моменту пред`явлення вимоги про таке стягнення (до моменту погашення боргу або після цього). При цьому визначальним є наявність факту порушення боржником строків виконання грошового зобов`язання. Таким чином, право кредитора на стягнення 3% річних може бути реалізовано у будь-який момент при наявності вищезазначених вимог, передбачених законодавством.

Враховуючи те, що відповідачами не були виконані зобов`язання зі сплати коштів пайової участі, суд вважає, що позивач правомірно нараховує 3% річних та інфляційні втрати.

Як вже було зазначено судом вище, відповідачі повинні були здійснити пайовий внесок до прийняття спірного об`єкта будівництва в експлуатацію - до 22.06.2021 включно. Тобто з 23.06.2021 у відповідачів почалось прострочення виконання зобов`язання.

Позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України нарахував відповідачам за період з 26.06.2021 по 04.06.2025 інфляційні втрати в сумі 1.008.060,45 грн. та 3 % річних в сумі 196.495,65 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за допомогою системи інформаційно-правового забезпечення «Ліга:Закон» суд визнає його методологічно та арифметично вірним, а також таким, що підлягає задоволенню в заявленому розмірі.

Щодо заявленого відповідачами клопотання про зменшення розміру інфляційних втрат та 3% річних суд зазначає наступне.

За змістом відзиву представником відповідачів було заявлено клопотання, в якому останній зазначив, що у випадку, якщо суд прийде до висновку, що заявлений позивачем позов подано обґрунтовано та існують правові підстави для стягнення з відповідачів суми пайового внеску та інфляційних втрат і 3% річних, то у такому випадку відповідачі вважають, що існують обґрунтовані підстави для зменшення суми заявлених позивачем до стягнення інфляційних втрат та 3% річних на 90 відсотків.

В обґрунтування заявленого клопотання представник відповідачів зазначає, що покладення на них значних сум 3% річних та інфляційних втрат є надмірним зобов`язанням, що покладається на боржників порівняно з основною сумою заборгованості та стягнення таких сум може призвести до порушення питання про визнання кожного або одного з відповідачів неплатоспроможним та визнання банкрутом, що не сприятиме належному виконанню зобов`язань відповідачів, як боржників перед іншими кредиторами. Крім того зазначає, що несплата пайового внеску не завдала значних збитків позивачу внаслідок допущеного відповідачами протермінування.

Також суд вважає за потрібне звернути увагу, що представник відповідачів посилається на певну практику Верховного Суду, зокрема постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, але дослідивши зміст даної постанови суд зазначає, що при розгляді вказаної справи Велика Палата зменшила погоджений сторонами у договорі розмір відсотків річних, надавши перевагу принципам розумності, справедливості та пропорційності відносно принципу свободи договору, з огляду на конкретні обставини справи. Велика Палата Верховного Суду врахувала конкретні обставини справи, зокрема, той факт, що сума неустойки, штрафу і процентів річних перевищують майже в два рази суму прострочення та очевидно є неспівмірними, оскільки наслідки невиконання боржником зобов`язань вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, тобто виходила з виняткових обставин, встановлених саме у вказаній справі. Обставини, встановлені у справі № 902/417/18, є винятковими (виключними), й таке зменшення розміру відсотків річних, як у справі № 902/417/18, здійснено Великою Палатою Верховного Суду за наявності таких виключних обставин саме у зазначеній справі та не може бути застосовано судами як "загальна практика" при розгляді в інших справах питання зменшення розміру відсотків річних, нарахованих на підставі приписів статті 625 ЦК України на рівні мінімально визначеного розміру трьох процентів.

Подібний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 11.02.2025 у справі № 910/19066/23.

Як уже зазначалося, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 Цивільного кодексу України).

Оскільки ті правовідносини, які виникли між сторонами, не потребували укладення відповідного договору, в якому б вони дійшли згоди щодо іншого розміру процентів річних, то у цій справі до спірних правовідносин щодо нарахування процентів річних на заборгованість слід застосовувати положення частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.

За змістом вищенаведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), від 07.02.2024 у справі № 910/3831/22 (провадження № 12-45гс23).

Інфляційні втрати та проценти річних є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання і входять до складу такого зобов`язання (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18).

Справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Законодавство не містить переліку підстав для зменшення процентів річних. Такими підставами можуть бути, зокрема, дії боржника, спрямовані на належне виконання зобов`язання, ступінь вини боржника, міра виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, інші інтереси сторін, дії чи бездіяльність кредитора, очевидна неспівмірність заявленої суми процентів річних порівняно із сумою боргу, а також інші підстави, підтверджені конкретними обставинами справи.

Заявляти про наявність підстав для зменшення процентів річних та доводити, що вони підтверджуються конкретними обставинами справи, має саме боржник, а суд з огляду на наявні в матеріалах справи докази має надати оцінку обґрунтованості таких доводів та вирішити питання про можливість зменшення процентів річних.

Також при вирішенні питання про зменшення процентів річних суд має враховувати принципи розумності, справедливості, пропорційності та дотримуватись балансу між інтересами боржника і кредитора.

До того ж у постанові від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22 (провадження № 12-4гс24) Велика Палата Верховного Суду зазначала, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів.

З огляду на зазначені правові висновки Верховного Суду та наведені в цій постанові висновки Великої Палати Верховного Суду, враховуючи правову природу процентів річних як визначеної законом плати боржника за користування грошовими коштами кредитора, їх розмір може бути зменшено.

При цьому суд при визначенні розміру, до якого можна зменшити проценти річних, обмежений нормою частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, яка визначає, що боржник має сплатити кредитору три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) від простроченої суми.

Отже, саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних, в межах яких і зроблено нарахування позивачем.

Відтак розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.

Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (Методологічні положення щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519).

Інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці, вони об`єктивно виникають унаслідок знецінення грошових коштів, а їх стягнення є компенсацією за понесені втрати.

Компенсація кредитору інфляційних втрат згідно з положеннями частини другої статті 625 Цивільного кодексу України є мінімальною гарантією захисту його інтересів, яка забезпечує збереження цінності грошових коштів протягом прострочення оплати боржником відповідних товарів, робіт чи послуг.

Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони, як уже зазначалося, входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат.

Верховний Суд у своїй практиці послідовно дотримується правової позиції щодо неможливості зменшення розміру інфляційних втрат - висновки про це викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.10.2023 у справі № 904/4334/22, від 24.01.2024 у справі № 917/991/22, від 01.10.2024 у справі № 910/18091/23 та від 05.11.2024 у справі № 902/43/24, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 903/602/24, а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 712/4975/22.

З огляду на наведене доводи відповідача про те, що суд за певних обставин може зменшити розмір інфляційних втрат, є необґрунтованими.

Отже суд відмовляє в задоволенні заявленого представником відповідачів клопотання про зменшення розміру інфляційних втрат та 3% річних на 90 відсотків з вищевикладених мотивів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. У зобов`язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб.

Якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства (ч. 1 ст. 540 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 541 Цивільного кодексу України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Тлумачення статей 540 та 541 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що при існуванні множинності осіб у зобов`язанні виникають часткові зобов`язання. Тому стягувач у частковому зобов`язанні має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати свій обов`язок у рівній частці. Натомість солідарне зобов`язання виникає у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов`язання.

Подібні висновки містяться зокрема у пункті 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19), у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (провадження № 14-81цс18), від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 12.09.2018 у справі № 569/96/17 (провадження № 14-386цс18), від 23.01.2019 у справі № 712/21651/12 (провадження № 14-526цс18)).

В матеріалах справи відсутній договір між позивачем та відповідачами, який би врегульовував обов`язок останніх сплачувати пайовий внесок солідарно. Окрім того, нормами Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» та Цивільного кодексу України також не встановлено солідарного обов`язку замовників будівництва сплачувати пайовий внесок на розвиток інфраструктури. Суд зазначає, що предмет зобов`язання не є неподільним.

Окрім того, суд зауважує, що для кондикційних зобов`язань (гл.83 Цивільного кодексу України) не встановлено випадків виникнення солідарного зобов`язання (постанова Верховного Суду від 09.08.2023 у справі №161/10117/21).

Суд наголошує, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 1, 2 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України).

За положеннями процесуального закону (зокрема ст. 236, 237, 267, 270, 282, 301, 315 Господарського процесуального кодексу України) суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З огляду на встановлені судом обставини справи та мету подання позову у цій справі, суд вважає, що право територіальної громади на внесення до місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) є порушеним та підлягає судовому захисту у спосіб стягнення з відповідачів безпідставно збережених коштів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту певного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах ВП ВС від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц.

Отже за відсутності солідарного обов`язку відповідачів перерахувати до місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, суд доходить висновку, що заявлені вимоги підлягають стягненню з відповідачів у рівних частках.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене, подані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що обставини які є предметом доказування у справі судом визнаються встановленими та позовні вимоги до відповідачів про стягнення безпідставно збережених коштів в сумі 2 562 565,23 грн. підлягають задоволенню частково в сумі 1.204.556,10 грн., з яких 1.008.060,45 грн. інфляційні втрати, 196.495,65 грн. 3% річних та стягненню з відповідачів в рівних частинах. Провадження у сумі основного боргу 1.661.360,00 грн. суд закриває за відсутності предмету спору.

Оскільки спір виник з вини відповідачів, судові витрати по розгляду справи відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на останніх.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 4, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 233, 236, 237, 241, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІЛЛОУ ЯРД В» (; 79031, ЛЬВІВСЬКА ОБЛ., МІСТО ЛЬВІВ, ВУЛ.СТРИЙСЬКА, БУДИНОК 200А, КОРПУС 1) на користь Львівської міської ради (; 79008, м. Львів, пл. Ринок, 1) кошти в сумі 602.278,04 грн., з яких 504.030,22 грн. інфляційні втрати та 98.247,82 грн. 3% річних, а також судовий збір в сумі 9034,08 грн.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АГЕНЦІЯ «ЄВРОПРОСТІР» (; 79031, ЛЬВІВСЬКА ОБЛ., МІСТО ЛЬВІВ, ВУЛ.СТРИЙСЬКА, БУДИНОК 200А, КОРПУС 1) на користь Львівської міської ради (; 79008, м. Львів, пл. Ринок, 1) кошти в сумі 602.278,04 грн., з яких 504.030,22 грн. інфляційні втрати та 98.247,82 грн. 3% річних, а також судовий збір в сумі 9034,08 грн.

4. Провадження у справі в частині суми основного боргу 1.661.360,00 грн. закрити.

5. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 01.12.2025.

Суддя Мазовіта А.Б.