ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року

м. Київ

cправа № 904/4326/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Огородніка К.М.- головуючого, Жукова С.В., Картере В.І.,

за участю секретаря судового засідання Сулім А. В.,

представники учасників справи в судове засідання не з`явились,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОТАЛ" арбітражного керуючого Ткаченка Дениса Володимировича

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 17.09.2025

та ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 02.12.2024

у справі № 904/4326/20

про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОТАЛ".

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 22.09.2020 відкрито провадження у справі № 904/4326/20 за заявою Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк") про визнання банкрутом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОТАЛ" (далі - ТОВ "ТОТАЛ", боржник), призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Юрченка О.М.

23.09.2020 на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України в мережі Інтернет Господарським судом Дніпропетровської області здійснено офіційне оприлюднення повідомлення про порушення провадження у справі про банкрутство ТОВ "ТОТАЛ".

За підсумками попереднього засідання ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 30.11.2020 визнано AT КБ "Приват Банк" та Головне управління ДПС у Дніпропетровській області кредиторами ТОВ "ТОТАЛ".

Постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 15.02.2021 припинено процедуру розпорядження майном ТОВ "ТОТАЛ", припинено повноваження розпорядника майна арбітражного керуючого Юрченко О.М., визнано ТОВ "ТОТАЛ" банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Ткаченка Д. В.

Ліквідатор ТОВ "ТОТАЛ" арбітражний керуючий Ткаченко Д.В. подав до суду заяву про субсидіарну відповідальність.

У поданій заяві ліквідатор просив покласти субсидіарну відповідальності за зобов`язаннями боржника у зв`язку із доведенням його до банкрутства на засновників (власника) боржника та керівника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , стягнути з них солідарно на користь боржника 82994987,98 грн, що дорівнює сумі усіх непогашених та визнаних судом кредиторських вимог.

Заява мотивована тим, що в діях директора засновника банкрута є усі ознаки доведення до банкрутства та підстави для притягнення субсидіарної відповідальності шляхом стягнення на користь кредиторів визнаної судом суми заборгованості.

Вважає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були усвідомлені про наявність у банкрута заборгованості перед AT КБ "ПриватБанк" (яка стала підставою для відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ "ТОТАЛ"), однак не вчинили жодних дій щодо її погашення, не вжили заходів щодо прийняття рішення про звернення до суду з заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство, не виконали обов`язок з передачі ліквідатору документації та майнових активів боржника.

Короткий зміст ухвали та постанови судів першої та апеляційної інстанції

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 02.12.2024, яка залишена без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 17.09.2025, у задоволенні заяви ліквідатора ТОВ "ТОТАЛ" арбітражного керуючого Ткаченка Д.В. про покладення субсидіарної відповідальності на засновників (власників) боржника відмовлено.

Судові рішення мотивовано тим, що ліквідатором не встановлено обставин доведення боржника до банкрутства, не подано доказів щодо вчинення конкретних дій або бездіяльності (яка виражається у не вчиненні конкретних дій) чи прийнятті суб`єктами відповідальності рішень, які б призвели до банкрутства ТОВ "ТОТАЛ", тобто не доведено доказами вчинення конкретних дій чи бездіяльності з боку засновників ТОВ "ТОТАЛ", які б свідчили про доведення боржника до банкрутства.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

Ліквідатор ТОВ "ТОТАЛ" арбітражний керуючий Ткаченко Д.В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 02.12.2024 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 17.09.2025 скасувати, ухвалити нове рішення по справі, яким задовольнити заяву ліквідатора ТОВ "ТОТАЛ" про покладення субсидіарної відповідальності на засновників (власника) боржника та керівника - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , стягнути з них солідарно на користь боржника 82994987,98 грн, що дорівнює сумі усіх непогашених та визнаних судом кредиторських вимог, як субсидіарну відповідальність.

В обґрунтування підстав касаційного оскарження зазначає обставини, визначені пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Вважає, що оскаржувані рішення підлягають скасуванню з підстав застосування норм права без урахування висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 17.09.2024 у справі № 904/229/22, від 17.09.2024 у справі № 904/366/22, та з порушенням норм процесуального права (пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України, пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України), вказуючи, що суди не звернули увагу, що обставини у даній справі вказують на винну, протиправну поведінку керівника та засновників, яка виражається у їх бездіяльності.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ОСОБА_2 заперечує проти вимог і доводів скаржника з підстав, викладених у відзиві на касаційну скаргу, вважає постанову суду апеляційної інстанції та ухвалу суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про субсидіарну відповідальність законними та обґрунтованими, вказуючи про недоведення ліквідатором наявності всіх елементів складу правопорушення як умови для застосування субсидіарної відповідальності.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Переглянувши оскаржувані судові рішення суду у касаційному порядку та перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм права, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги з таких підстав.

Предметом судового розгляду є заява ліквідатора банкрута про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника на винних у доведенні його до банкрутства осіб.

Частиною першою статті 619 ЦК України регламентовано, що договором або законом може бути передбачена поряд з відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи.

Згідно із частиною першою статті 215 ГК України у випадках, передбачених законом, суб`єкт підприємництва - боржник, його засновники (учасники), власник майна, а також інші особи несуть юридичну відповідальність за порушення вимог законодавства про банкрутство, зокрема фіктивне банкрутство, приховування банкрутства або умисне доведення до банкрутства.

Частиною третьою цієї статті ГК України унормовано, що умисним банкрутством визнається стійка неплатоспроможність суб`єкта підприємництва, викликана цілеспрямованими діями власника майна або посадової особи суб`єкта підприємництва, якщо це завдало істотної матеріальної шкоди інтересам держави, суспільства або інтересам кредиторів, що охороняються законом.

Субсидіарна відповідальність - це додаткова відповідальність осіб, які разом з боржником відповідають за його зобов`язаннями у випадках, передбачених, зокрема, КУзПБ.

Відповідно до частини другої статті 61 КУзПБ під час здійснення своїх повноважень ліквідатор, кредитор має право заявити вимоги до третіх осіб, які відповідно до законодавства несуть субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника у зв`язку з доведенням його до банкрутства. Розмір зазначених вимог визначається з різниці між сумою вимог кредиторів і ліквідаційною масою. У разі банкрутства боржника з вини його засновників (учасників, акціонерів) або інших осіб, у тому числі з вини керівника боржника, які мають право давати обов`язкові для боржника вказівки чи мають змогу іншим чином визначати його дії, на засновників (учасників, акціонерів) боржника - юридичної особи або інших осіб у разі недостатності майна боржника може бути покладена субсидіарна відповідальність за його зобов`язаннями. Стягнені суми включаються до складу ліквідаційної маси і можуть бути використані лише для задоволення вимог кредиторів у порядку черговості, встановленому цим Кодексом.

Отже, у справі про банкрутство субсидіарна відповідальність має деліктну природу та узгоджується із частиною першою статті 1166 ЦК України, якою встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Тобто недостатність майна юридичної особи, яка перебуває в судовій процедурі ліквідації, за умови доведення боржника до банкрутства, поповнюється за рахунок задоволення права вимоги про відшкодування шкоди до осіб, дії/бездіяльність яких кваліфікуються судом як доведення до банкрутства.

Визначене нормами КУзПБ правопорушення, за вчинення якого покладається такий вид цивільної відповідальності, як субсидіарна, має співвідноситися із наявністю, відповідно до закону, необхідних умов (елементів), які є підставою для застосування цього виду відповідальності.

Такими елементами є об`єкт та суб`єкт правопорушення, а також об`єктивна та суб`єктивна сторони правопорушення.

Об`єктом вказаного правопорушення є ті майнові права боржника та його кредиторів, що порушені у зв`язку з доведенням боржника до банкрутства, та відновлення яких відбувається відшкодуванням шкоди у межах покладення субсидіарної відповідальності за правилами частини другої статті 61 КУзПБ.

Суб`єкт (суб`єкти) правопорушення визначені законом, зокрема ними є засновники (учасники, акціонери) або інші особи, у тому числі керівник боржника, які мають право давати обов`язкові для боржника вказівки чи мають можливість іншим чином визначати його дії, за умови існування вини цих осіб у банкрутстві боржника.

Об`єктивну сторону правопорушення становлять дії / бездіяльність відповідних суб`єктів, прийняття ними рішень, надання вказівок на вчинення дій або на утримання від них, що призвели до відсутності у боржника майнових активів для задоволення вимог кредиторів або до відсутності інформації про такі активи, що виключає можливість дослідження активу та його оцінки, тобто які окремо або у своїй сукупності спричинили неплатоспроможність боржника та, відповідно, вказують (свідчать) про доведення конкретними особами боржника до банкрутства.

Тобто зміст відповідного делікту становлять умисні і цілеспрямовані дії І бездіяльність, результатом яких є банкрутство юридичної особи та шкода, завдана приватним і суспільним інтересам.

За змістом частини другої статті 61 КУзПБ вказані умисні дії / бездіяльність та їх результат узагальнено іменуються доведенням до банкрутства, що і дає назву цьому делікту. При цьому винні особи хоча і не є стороною боргових зобов`язань, але їх поведінка перебуває в причинно-наслідковому зв`язку зі шкодою у вигляді непогашених вимог кредиторів.

Щодо суб`єктивної сторони правопорушення, то її становить ставлення особи до вчинюваних нею дій чи бездіяльності (вини суб`єкта правопорушення).

Такі правові висновки щодо застосування норм частини другої статті 61 КУзПБ викладені в постанові Верховного Суду у складі суддів палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 19.06.2024 у справі №906/1155/20 (906/1113/21).

Притягнення до субсидіарної відповідальності винних у доведені до банкрутства осіб є не лише механізмом відновлення порушених прав кредиторів, а також стимулюванням добросовісної поведінки засновників, керівників та інших осіб пов`язаних з боржником і як наслідок недопущення здійснення права власності на шкоду інших осіб.

Статтею 61 КУзПБ закріплено правову презумпцію субсидіарної відповідальності осіб, що притягуються до неї, складовими якої є недостатність майна ліквідаційної маси для задоволення вимог кредиторів та наявність ознак доведення боржника до банкрутства.

Однак зазначена презумпція є спростовною, оскільки передбачає можливість відповідних осіб довести відсутність своєї вини у банкрутства боржника та уникнути відповідальності. Спростовуючи названу презумпцію, особа, яка притягується до відповідальності має право довести свою добросовісність, підтвердивши, зокрема, оплатне придбання активу боржника на умовах, на яких за порівняних обставин зазвичай укладаються аналогічні правочини та довівши, що вчинені за її участі (впливу) операції приносять дохід, відображені у відповідності з їх дійсним економічним змістом, а отримана боржником вигода обумовлена розумними економічними чинниками.

Якщо дії особи, які мали вплив на економічну (юридичну) долю боржника викликають об`єктивні сумніви в тому, що вона керувалася інтересами боржника, на неї переходить тягар доведення того, що результати зазначених дій стали наслідком звичайного господарського обороту, а не викликані використанням нею своїх можливостей, що стосуються визначення дій боржника, як таких, що вчиненні на шкоду інтересам боржника та його кредиторів. У такому разі небажання особи, яка притягується до субсидіарної відповідальності, надати суду докази має кваліфікуватися згідно із частиною другою статті 74 ГПК України виключно як відмова від спростування фактів, на наявність яких аргументовано з посиланням на конкретні документи вказує процесуальний опонент. У силу статті 13 ГПК України особа, що бере участь у справі, яка не вчинила відповідних процесуальних дій, несе ризик настання наслідків такої свої поведінки.

Отже, виходячи зі змісту частини другої статті 61 КУзПБ, суд оцінює істотність впливу дій (бездіяльності) третіх осіб на становище боржника, перевіряючи наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) цих осіб та фактичною неплатоспроможністю боржника (доведенням його до банкрутства).

Для визначення статусу особи як відповідача по субсидіарній відповідальності за зобов`язаннями боржника ліквідатор має проаналізувати, а суд під час розгляду заяви про притягнення до субсидіарної відповідальності та з`ясуванні наявності підстав для покладення на цих осіб субсидіарної відповідальності має дослідити сукупність правочинів та інших юридичних дій, здійснених під впливом осіб, а також їх бездіяльність, що сприяли виникненню кризової ситуації, її розвитку і переходу в стадію банкрутства боржника.

Об`єктом оцінки суду, в цьому випадку, є надані ліквідатором докази на підтвердження доведення діями чи бездіяльністю третіх осіб боржника до банкрутства, до яких належить, зокрема, звіт за результатами проведеного аналізу фінансово-господарського стану боржника, складений у відповідності до Методичних рекомендацій щодо виявлення ознак неплатоспроможності.

Саме детальний аналіз фінансового становища банкрута у поєднанні з дослідженням підстав виникнення заборгованості боржника перед кредиторами у справі про банкрутство, дозволить ліквідатору банкрута виявити наявність чи відсутність дій засновників (учасників, акціонерів) або інших осіб, у тому числі керівника боржника щодо доведення до банкрутства юридичної особи (висновок Верховного Суду у постановах від 30.10.2019 у справі №906/904/16, від 02.09.2020 у справі №923/1494/15, від 24.02.2021 у справі №902/1129/15 (902/579/20) та ін.).

У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що обґрунтовуючи свої вимоги щодо покладення субсидіарної відповідальності на засновника та керівника боржника, ліквідатором до заяви про покладення субсидіарної відповідальності додано лише запити до підприємств, установ, організацій щодо наявності майна (майнових прав) боржника ТОВ "ТОТАЛ" та відповіді на ці запити.

При цьому, аналіз фінансово-господарського стану, інвестиційної та іншої діяльності боржника, становища на ринках боржника, як і висновок ліквідатора за результатами здійснення аналізу фінансового стану банкрута в матеріалах справи та заяви відсутні.

Ліквідатором не доведено доказами вчинення конкретних дій чи бездіяльності з боку засновників ТОВ "ТОТАЛ", які б свідчили про доведення до банкрутства або банкрутства підприємства.

У цьому зв`язку суди зазначили, що ліквідатор документально не представив суду докази, які підтверджували б:

- прийняття Басc Михайлом та/або ОСОБА_2 ключових ділових рішень з порушенням принципів добросовісності та розумності, в тому числі узгодження, укладення або схвалення правочинів (договорів) на завідомо невигідних умовах або з особами завідомо нездатними виконати свої зобов`язання;

- надання керівником/учасником обов`язкових вказівок з приводу вчинення явно збиткових операцій;

- створення і підтримання директором такої системи управління боржником, яка націлена на систематичне отримання вигоди третьою особою на шкоду боржнику і його кредиторам;

- використання керівником документообігу, який не відображає реальних господарських операцій;

- отримання керівником істотних переваг з такої системи організації підприємницької діяльності, яка спрямована на перерозподіл (в тому числі за допомогою недостовірного документообігу), сукупного доходу, отримуваного від здійснення даної діяльності особами, об`єднаними спільним інтересом (наприклад, єдиним виробничим циклом), на користь ряду осіб з одночасним акумулюванням на стороні боржника основного боргового навантаження;

- використання і розпорядження керівником майном боржника, як своїм особистим, нехтуючи інтересами кредиторів;

- відмову керівника від стягнення дебіторської заборгованості боржника;

- вчинення керівником інших нераціональних управлінських рішень та дій, що не відповідають принципу добросовісності в комерційній (діловій) практиці та, які вплинули на виробничу, торгівельну або іншу статутну діяльність товариства, чим було суттєво збільшена кредиторська заборгованість боржника, що підтверджена первинними документами, які фіксують факти здійснення господарських операцій та повинні бути складені боржником під час їх здійснення відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" тощо.

З урахуванням встановлених судами попередніх інстанцій обставин, Верховний Суд вважає обґрунтованим висновок, що ліквідатором банкрута не доведено належними та допустимими доказами об`єктивної та суб`єктивної сторони правопорушення з доведення до банкрутства/банкрутства юридичної особи-боржника суб`єктами, які є відповідачами у даній справі, ліквідатором у заяві описано узагальнено та невизначено обставини доведення до юридичної особи до банкрутства, не зазначено які саме дії кожного з відповідачів, якого змісту, вчинені в який період та за яких обставин, яким саме чином вплинули на платоспроможність підприємства та вини кожного з відповідачів, а також причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю вказаних вище осіб, тобто не доведено обставин, з якими закон пов`язує притягнення відповідних осіб до субсидіарної відповідальності.

У касаційній скарзі не наведено доводів, які б ставили під сумнів правильність таких висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

При цьому зміст оскаржуваних судових рішень свідчить про те, що оцінка аргументів учасників справи та наявних у справі доказів була здійснена судами першої та апеляційної інстанцій з дотриманням приписів статті 86 ГПК України.

Відтак, порушень або неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, які б призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, не встановлено.

Колегією суддів відхиляються доводи касаційної скарги в частині заперечення встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи з одночасним тлумаченням ліквідатором власного їх викладення, оскільки незгода з наданою судами оцінкою наявних у матеріалах справи доказів та намагання здійснити їх переоцінку виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції відповідно до вимог статті 300 ГПК України.

Надаючи оцінку доводам скаржника щодо не врахування судами попередніх інстанцій правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 17.09.2024 у справі № 904/229/22, від 17.09.2024 у справі № 904/366/22, колегія суддів зазначає, що відповідні позиції Верховного Суду в наведених у касаційній скарзі постановах пов`язані виключно з критеріями оцінки доказів та висновками, здійсненими за результатами їх дослідження, що не є свідченням застосування у цій справі норм права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду. Аналіз висновків судів попередніх інстанцій у цій справі та у наведених скаржником постановах суду касаційної інстанції свідчить про те, що вони ґрунтуються на конкретних фактичних обставинах справи, результати розгляду яких залежать від їх (обставин) повноти, характеру, об`єктивності, юридичного значення.

З огляду на викладене, доводи касаційної скарги про неправильне застосування та порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржених судових рішень, як і аргументи про неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування таких норм, не знайшли свого підтвердження за під час касаційного перегляду справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного та беручи до уваги межі перегляду справи судом касаційної інстанції в порядку статті 300 ГПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та необхідність залишення оскаржуваних судових рішень у цій справі без змін.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОТАЛ" арбітражного керуючого Ткаченка Дениса Володимировича залишити без задоволення.

2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 17.09.2025 та ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 02.12.2024 у справі №904/4326/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя К. М. Огороднік

Судді С.В. Жуков

В.І. Картере