УХВАЛА

18 грудня 2025 року

м. Київ

Справа № 914/519/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Власова Ю.Л. - головуючого, Булгакової І.В., Малашенкової Т. М.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Головного управління Державної податкової служби у Львівській області

на рішення Господарського суду Львівської області від 30 червня 2025 року (суддя Яворський Б. І.)

та постанову Західного апеляційного господарського суду від 27 листопада 2025 року (колегія суддів у складі: головуючий Зварич О. В., судді: Матущак О. І., Панова І. Ю.)

у справі № 914/519/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укргазтрейдинг»

до Державної податкової служби України в особі Головного управління Державної податкової служби у Львівській області,

третя особа - 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Прет сервіс енергозмін»,

третя особа - 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Приватне акціонерне товариство «Львівобленерго»,

про стягнення 286 575,31 грн заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

16 грудня 2025 року до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (далі - Верховний Суд, Суд) через систему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга Головного управління Державної податкової служби у Львівській області (далі - ГУ ДПС у Львівській області, скаржник) на рішення Господарського суду Львівської області від 30 червня 2025 року та постанову Західного апеляційного господарського суду від 27 листопада 2025 року у справі № 914/519/25, в якій просить скасувати зазначені судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 грудня 2025 року для розгляду зазначеної касаційної скарги у справі №914/519/25 визначено колегію суддів у складі: Власов Ю. Л. - головуючий, Булгакова І. В., Малашенкова Т. М.

Перевіривши матеріали касаційної скарги ГУ ДПС у Львівській області, Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, зважаючи на таке.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а)касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в)справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно якою серед основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Аналогічні положення закріплені в частині першій статті 17 ГПК України, за якими учасники справи мають право на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках.

Частиною п`ятою статті 12 ГПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини сьомої зазначеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Приписами пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2025 року установлено у розмірі 3 028,00 грн.

Предметом позову у справі № 914/519/25 є вимога майнового характеру про стягнення 286 575,31 грн заборгованості по оплаті за споживання електричної енергії за договором постачання, що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (302 800,00 грн), а тому справа є малозначною у розумінні статті 12 ГПК України.

Разом із тим підпункти «а», «б», «в» та «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України передбачають випадки за наявності яких рішення суду у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб може бути оскаржено в касаційному порядку. При цьому, особа, яка подає касаційну скаргу повинна обґрунтувати та довести наявність такого випадку.

У касаційній скарзі ГУ ДПС у Львівській області просить: скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 30 червня 2025 року та постанову Західного апеляційного господарського суду від 27 листопада 2025 року у справі №914/519/25; постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі; на думку скаржника, вказані судові рішення попередніх інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права; зокрема скаржник зазначає про необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 287 ГПК України); також зазначає про те, що судами першої і апеляційної інстанцій не з`ясовано обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не взято до уваги докази та не надано оцінку наданим у справі фактам.

При цьому аналіз доводів і посилань, наведених у касаційній скарзі свідчить про відсутність виключних випадків, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, а тому підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі немає.

Разом з тим доводи скаржника зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій та спрямовані на доведення необхідності переоцінки доказів у справі, а також встановлення інших обставин у справі, що в силу приписів статті 300 ГПК України не входить до повноважень суду касаційної інстанції.

Колегія суддів відзначає, що незгода із рішеннями судів попередніх інстанцій не свідчить автоматично про неправильність застосування або порушення норм матеріального/процесуального права при ухваленні судових рішень, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цих рішень, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь однієї з сторін є звичайним передбачуваним процесом.

Верховним Судом взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, факт розгляду цієї справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію та враховано межі, порядок, повноваження судів щодо розгляду справи.

Судом також враховано, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява №21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури в такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ГУ ДПС у Львівській області на рішення Господарського суду Львівської області від 30 червня 2025 року та постанову Західного апеляційного господарського суду від 27 листопада 2025 року у справі №914/519/25, оскільки вона подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 2, 12, 15, 17, 163, 232, 234, 235, 287, 293, 314 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної податкової служби у Львівській області на рішення Господарського суду Львівської області від 30 червня 2025 року та постанову Західного апеляційного господарського суду від 27 листопада 2025 року у справі №914/519/25.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Л. Власов

Судді І. В. Булгакова

Т. М. Малашенкова