СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2025 року м. Харків Справа № 922/2586/25

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Крестьянінов О.О., суддя Мартюхіна Н.О., суддя Тарасова І.В.,

розглянувши у приміщенні Східного апеляційного господарського суду без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Управління житлово-комунального господарства м. Південне Харківського району Харківської області (вх. №2202) на рішення Господарського суду Харківської області від 03.10.2025 у справі №922/2586/25 (рішення ухвалено суддею Усатою В.В., у приміщенні Господарського суду Харківської області 03.10.2025)

за позовом Управління житлово-комунального господарства м. Південне Харківського району Харківської області (62461, Харківська область, Харківський район, м. Південне, вул. Українська, 55)

до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків (61024, м. Харків, вул. Григорія Сковороди, 61)

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 року Управління житлово-комунального господарства м. Південне Харківського району Харківської області звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом, в якому просило стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків на свою користь суму заборгованості в розмірі 165690,15 грн, а також стягнути судовий збір у сумі 3028,00 грн та поштові витрати у сумі 140 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 03.10.2025 у справі №922/2586/25 в позові відмовлено повністю.

Управління житлово-комунального господарства м. Південне Харківського району Харківської області звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Харківської області від 03.10.2025 скасувати; позов задовольнити; стягнути з Квартирно-експлуатаційного управління м. Харків на користь Управління житлово-комунального господарства м. Південне Харківського району Харківської області заборгованість в сумі 165690,15 грн, понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 7570 грн та поштові витрати в сумі 300 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник зазначає, що Управлінням на підставі трьохстороннього Договору №341 спільного тимчасового безоплатного користування нерухомим майном було надано військовій частині в тимчасове безоплатне користування нежитлові приміщення, в період дії якого останньою була спожита електрична енергія, оплату за яку відповідно до договору №802 від 05.06.2024 про відшкодування витрат за спожиту електричну енергію та за послуги з розподілу електричної енергії/перетікання реактивної енергії зобов`язаний сплатити відповідач Квартирно-експлуатаційний відділ міста Харкова.

Позивач зазначає, що у відповідача перед ним утворилась заборгованість у сумі 165690,15 грн, від сплати якої Квартирно-експлуатаційний відділ м.Харків ухиляється.

Позивач наголошує, що судом першої інстанції не надано оцінки листу відповідача від 28.05.2025 №589/337, яким він визнав наявність заборгованості за спожиту електричну енергію та відмовив у здійсненні оплати посилаючись на вимоги Бюджетного кодексу України, пов`язані з бюджетним періодом. Зазначає, що відповідно до наявного в матеріалах справи листування вбачається, що відповідач не заперечує факт наявної заборгованості.

На думку позивача, факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг або непідписання акту наданих послуг одною зі сторін договору само по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, адже матеріалами справи підтверджено факт користування нерухомим майном військовою частиною.

До апеляційної скарги заявником долучений лист Центрального управління інженерно-інфраструктурного забезпечення Командування Сил логістики Збройних сил України №24591/9801 від 05.09.2025.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.10.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Управління житлово-комунального господарства м. Південне Харківського району Харківської області (вх. №2202) на рішення Господарського суду Харківської області від 03.10.2025 у справі №922/2586/25, встановлено учасникам справи строк по 07.11.2025 для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань та письмових пояснень з доказами їх надсилання іншим учасникам провадження, попереджено, що апеляційна скарга на рішення Господарського суду Харківської області від 03.10.2025 у справі №922/2586/25 буде розглядатися за правилами ч.10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України без повідомлення учасників справи.

28.10.2025 Квартирно-експлуатаційним відділом м.Харкова надано відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить відмовити в її задоволені та зазначає, що ним не заперечується факт укладення договору №341 спільного тимчасового безоплатного користування нерухомим майном. При цьому наголошує, що відповідно до п.3.3. вказаного договору підставою для відшкодування відповідачем за військову частину комунальних послуг є укладені договори на відшкодування таких послуг за відповідним пакетом документів до них. Зазначає, що позивач не надавав у 2024 році до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Харкова рахунки за вересень, жовтень, листопад 2024 року, а звернувся лише в травні 2025 року, чим позбавив себе можливості вчасно отримати відшкодування за отримані військовою частиною комунальні послуги.

Щодо наданого до апеляційної скарги листа Центрального управління інженерно-інфраструктурного забезпечення Командування Сил логістики Збройних сил України №24591/9801 від 05.09.2025 колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 269 ГПК України).

Наведені положення визначають обов`язкову сукупність умов для вирішення питання про прийняття доказів апеляційним судом, а саме: (1) винятковість випадку та (2) причини неподання доказів у першій інстанції, що об`єктивно не залежать від учасника справи, а також (3) покладення тягаря доведення цих обставин на учасника справи, який ці докази подає (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 13.04.2021 у справі № 909/722/14, від 01.07.2021 у справі №46/603).

Верховний Суд сформулював усталений правовий висновок про те, що єдиний винятковий випадок, коли можливе прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (подібні за змістом висновки щодо застосування статті 269 ГПК України викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17, від 13.01.2021 у справі № 10/Б-921/1442/2013).

Позивач, належним чином користуючись своїми процесуальними правами, мав підготувати усі необхідні докази в обґрунтування своїх вимог і додати їх в суді першої інстанції на стадії підготовчого провадження або повідомити суд про причини неможливості подання доказів у встановлений законом строк.

Новий доказ не приймається до уваги судовою колегією, оскільки позивачем не доведено винятковості випадку та не надано докази неможливості його подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах доводів та вимог апеляційної скарги законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила таке.

22.09.2023 між Управлінням житлово-комунального господарства м. Південне Харківського району Харківської області (сторона 1, позивач), військовою частиною НОМЕР_1 (сторона 2) та Харківським квартирно-експлуатаційним управлінням (сторона 3, відповідач) було укладено договір №341 спільного тимчасового безоплатного користування нерухомим майном.

Відповідно до п. 1.1. договору сторона 1 надає стороні 2 можливість на спільне тимчасове безоплатне користування нерухомим майном сторони 1, нежитлові приміщення, загальною площею 1350,3 кв.м (далі - Майно), розташовані на земельній ділянці загальною площею 12684,02 кв.м., розташовані у м. Південне Харківського р-ну Харківської області.

Відповідно д п. 1.2. договору сторона 1 надає стороні 2 можливість скористатись своїм майном для власних потреб.

Згідно п. 3.1. договору спільне тимчасове користування майном здійснюється на безоплатній основі.

Відповідно до п. 3.2. договору сторона 3 зобов`язана відшкодувати стороні 1 всі витрати за комунальні послуги за договорами відшкодування комунальних послуг, які були отримані стороною 2 за час дії цього договору.

Відповідно до п. 3.3. договору відшкодування за спожиті комунальні послуги стороною 2 сплачуються стороною 3, на підставі укладених договорів на відшкодування окремо за кожним видом наданих комунальних послуг (електричної енергії, водовідведення, водопостачання, теплової енергії або природного газу, вивіз ТБО) за відповідним пакетом документів до них.

Згідно п. 8.2. договору сторона 3 зобов`язана відшкодувати стороні 1 вартість комунальних послуг, що спожиті стороною 2 у процесі виконання цього договору.

Між Управлінням житлово-комунального господарства м. Південне Харківського району Харківської області (сторона 1) та Військовою частиною (сторона 2) укладений Акт приймання - передачі нерухомого майна від 01.01.2023, згідно договору спільного тимчасового безоплатного використання від 22.09.2023 №341. Відповідно до акту сторона 1 передає, а сторона 2 приймає нежитлові приміщення, загальною площею 1350.3 кв.м (далі - майно), що розташовані у м. Південне Харківського р-ну Харківської області, технічний стан майна: задовільний, фіксація показників лічильника: 351133,0 кВт станом на 01.01.2023. Електроенергія: лічильник СТЕА08Д № 026365 показання 351133.0 кВт; Акт складено у трьох примірниках - по одному кожній стороні.

За твердженням позивача, 08.05.2025 Управління ЖКГ м. Південне звернулось до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Харків з вимогою відшкодувати витрати за спожиту електричну енергію відповідно до умов договору №341 від 22.09.2023 року. Відповідно до акту виконаних робіт за період з 01.09.2024 по 30.11.2024, сума витрат, яка підлягає відшкодуванню, становить 165690,15 грн, у тому числі ПДВ 27615,03 грн Проте, вказаний лист відсутній в матеріалах справи.

Позивачем долучений лише лист №18 від 22.05.2025, який за своїм змістом є досудовою претензією і яким Управління житлово-комунального господарства м. Південне Харківського району Харківської області повідомило відповідача про те, що відповідно укладеного договору №802 від 05.06.2024 в грудні місяці ними був складений акт фіксації показників лічильника електричної енергії, просить оплатити рахунок відповідно до акту за спожиту електричну енергії протягом 5 робочих днів. У вказаному листі позивач повідомляє, що ним додається рахунок на оплату за спожиту електричну енергію, проте такий рахунок в матеріалах справи відсутній.

До позовної заяви долучений трьохсторонній акт №5 від 01.12.2024 виконаних робіт (наданих послуг) до договору №802 від 05.06.2024 про відшкодування витрат за спожиту електричну енергію та за послуги з розподілу електричної енергії/перетікання реактивної енергії. Зазначений акт містить підпис та печатку лише директора Управління житлово-комунального господарства м. Південне Харківського району Харківської області, з боку інших учасників акт не підписаний.

Матеріали справи містять відповідь Квартирно-експлуатаційного відділу міста Харкова від 28.05.2025 за вих.№583/3237 на лист позивача від 08.05.2025, якою відповідач відмовив у проведенні оплати, посилаючись на вимоги Бюджетного кодексу України, зокрема, на обмеження, пов`язані з бюджетним періодом.

31.07.2025 позивач надав до суду уточнення до позовної заяви, в яких повідомив суд, що факт споживання електричної енергії та надання послуг підтверджується актом виконаних робіт, підписаним лише однією стороною - позивачем, оскільки акт складався раз у чотири місяці, та у зв`язку зі зміною керівництва з інших сторін договору, підписати акт минулого року не було можливості. Позивач зазначає, що військова частина (споживач) та КЕВ м. Харків (платник) не заперечують щодо факту споживання електричної енергії в періоди які зазначені в акті, про це свідчать акти про обсяги розподіленої електричної енергії за вересень, жовтень та листопад місяці 2024 року, проте відповідач у своїй письмовій відповіді від 28.05.2025 за вих.№589/3137 відмовив у проведенні оплати, посилаючись на вимоги Бюджетного кодексу України, зокрема, на обмеження, пов`язані з бюджетним періодом. До уточнень долучені три акти про обсяги розподіленої електричної енергії за вересень, жовтень та листопад 2024 (том 1 а.с.21-23).

Відмова відповідача від сплати за відшкодування витрат за спожиту електричну енергію відповідно до умов договору №341 від 22.09.2023 за період з 01.09.2024 по 30.11.2024, у розмірі 165690,15 грн, у тому числі ПДВ 27 615,03 грн і стала підставою для звернення до суду з позовною заявою.

Заперечуючи проти позову відповідач зазначає, що позивач не надавав в 2024 році до КЕВ м. Харків рахунки за вересень, жовтень, листопад 2024 року, а звернувся в травні 2025 року, чим позбавив себе можливості вчасно отримати відшкодування за отримані військовою частиною комунальні послуги. Посилаючись на п.8.1. договору №341 спільного тимчасового безоплатного користування нерухомим майном відповідач, вважає, що має бути звільнений від сплати за відшкодування комунальних послуг, у зв`язку з ненаданням позивачем відповідних рахунків.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів в підтвердження укладення Договору про відшкодування витрат за спожиту електричну енергію та не надано доказів направлення відповідачу пакету документів на підставі яких, відповідач мав сплатити понесені позивачем витрати.

Надаючи власну правову кваліфікацію обставинам справи колегія суддів зазначає таке.

Згідно зі ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до вимог ст.6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

В частині 1 статті 612 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до положень ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення глави 63 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно з ч.1 ст.903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зміст положень Договору спільного тимчасового безоплатного користування нерухомим майном №341 від 22.09.2023, укладеного між позивачем, відповідачем та військовою частиною, передбачає відшкодування відповідачем всіх витрат за комунальні послуги, які були отриманні військовою частиною за час дії вказаного договору.

Оскільки плата за саму діяльність балансоутримувача умовами договору не передбачена, за своєю правовою природою зазначений договір має ознаки договору про безоплатне надання послуг. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №916/770/19.

Підставами позову Управління житлово-комунального господарства м. Південне Харківського району Харківської області визначено наявність заборгованість за Договором №341 від 22.09.2023 у вигляді понесених позивачем витрат за спожиту військовою частиною електричну енергію у розмірі 165690,15 грн, яка розрахована на підставі Актів про обсяги розподіленої електричної енергії за вересень, жовтень та листопад 2024 року, які надані АТ «Харківобленерго».

Згідно зі статтею 904 Цивільного кодексу України за договором про безоплатне надання послуг замовник зобов`язаний відшкодувати виконавцеві усі фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Обов`язок відшкодувати виконавцеві всі фактичні витрати, необхідні для виконання договору про безоплатне надання послуг, ґрунтується на презумпції відплатності договорів про надання послуг.

Правовий аналіз наведених положень ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що договір надання послуг є двостороннім правочином, за яким обов`язку виконавця з надання певної послуги кореспондує обов`язок замовника з її оплати.

Під фактичними витратами слід розуміти грошові витрати або використання власних матеріалів і предметів виконавця з повним чи частковим їх споживанням, що здійснюються виконавцем для належного надання послуги. Тягар доведення відповідності понесених витрат, необхідних для виконання договору, лежить на виконавцеві.

Відповідно до п. 3.3. договору відшкодування за спожиті комунальні послуги стороною 2 сплачуються стороною 3 на підставі укладених договорів на відшкодування окремо за кожним видом наданих комунальних послуг (електричної енергії, водовідведення, водопостачання, теплової енергії або природного газу, вивіз ТБО) за відповідним пакетом документів до них.

Згідно п. 8.1. договору відповідач має права вимагати надання необхідних документів з метою виконання умов договору.

Відповідно до пп. 8.1.1. договору у разі ненадання таких документів та інформації сторона 3 звільняється від взятих зобов`язань за цим договором.

Пунктом 8.1.2. договору встановлено, що у разі неукладення договорів відшкодування комунальних послуг сторона 3 звільняється від взятих зобов`язань зі сплати спожитих стороною 2 комунальних послуг.

До матеріалів справи не надано договору про відшкодування витрат за спожиту електричну енергію та за послуги з розподілу електричної енергії / перетікання реактивної енергії №802 від 05.06.2024.

В апеляційній скарзі заявник зазначає, що факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг або не підписання акту наданих послуг одною зі сторін договору само по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Факт надання ним послуг підтверджено первинними документами, а саме актами про обсяги розподіленої електричної енергії.

З приводу цього колегія суддів зазначає, що надані позивачем акти про обсяги розподіленої електричної енергії складені за договором споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії від 25.11.2021 №741/16412. Натомість, за твердженням позивача обов`язок з відшкодування комунальних послуг у відповідача, згідно заявленого періоду, виник за договором про відшкодування витрат за спожиту електричну енергію та за послуги з розподілу електричної енергії/перетікання реактивної енергії №802 від 05.06.2024.

Тобто, з вказаних актів неможливо встановити відповідно до умов якого договору відбулось нарахування електричної енергії.

Позивач зазначає, що судом першої інстанції не надано оцінки листу відповідача від 28.05.2025 №589/337, яким він визнав наявність заборгованості за спожиту електричну енергію.

Колегія суддів зазначає, що визнання відповідачем заборгованості та факту користування електричною енергією за спірний період відхиляються в даному випадку судовою колегією, оскільки, з пунктів 8.1.1., 8.1.2 договору №341 спільного тимчасового безоплатного користування нерухомим майном, слідує, що у відповідача зобов`язання з оплати комунальних послуг, спожитих військовою частиною, виникає саме на підставі укладених договорів на відшкодування наданих комунальних послуг (електричної енергії, водовідведення, водопостачання, теплової енергії або природного газу, вивіз ТБО) та за відповідним пакетом документів до них. Втім, у разі ненадання таких документів та не укладення договорів відшкодування комунальних послуг відповідач звільняється від взятих на себе зобов`язань.

Позивачем не підтверджено факт укладення договору про відшкодування витрат.

Водночас, в матеріалах справи відсутні докази направлення відповідачу Акту виконаних робіт у грудні 2024 року, як і відсутні докази відмови відповідача від підписання такого акту, а також відсутні докази направлення рахунків на оплату за спірний період.

Судом встановлено, що з вимогою про сплату заборгованості позивач звернувся до відповідача лише у травні 2025 року, а саме листом №18 від 22.05.2025, інших звернень позивача справа не містить.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

У постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі №559/1605/18 зазначено, що тлумачення пункту 3 статті 3, статті 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових. Зокрема, свобода укладання договору; у виборі контрагента, виду договору, визначенні умов договору, форми договору. При реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Причому останні є одночасно й межами саморегулювання.

В договорі №341 пунктом 6.4 сторони погодили, що на позивача покладається обов`язок на укладення зі сторонами договори відшкодування спожитих комунальних послуг, окремо за кожним видом комунальних послуг.

У разі невиконання такого обов`язку відповідач звільняється від обов`язку відшкодовувати такі витрати, про що зазначено в п.8.1.2 договору.

Зважаючи на вказане, суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів в підтвердження укладення договору про відшкодування витрат за спожиту електричну енергію та не надано доказів направлення відповідачу пакету документів на підставі яких, відповідач мав сплатити понесені позивачем витрати.

Вказане, на переконання суду, дає підстави для висновку про недоведеність позивачем виникнення у відповідача зобов`язання з відшкодування витрат за спожиту військовою частиною електричну енергію у вересні, жовтні та листопаді 2024 року.

За таких обставин, суд погоджується з доводами відповідача про відсутність підстав для виникнення у нього зобов`язання з відшкодування позивачу витрат з оплати електричної енергії у розмірі 165690,15 грн.

Згідно з положеннями статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до пункту 1 ч. 1 статті 275 ГПК України до повноважень апеляційного господарського суду належить залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України закріплено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління житлово-комунального господарства м. Південне Харківського району Харківської області залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 03.10.2025 у справі №922/2586/25 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.О. Крестьянінов

Суддя Н.О. Мартюхіна

Суддя І.В. Тарасова