УХВАЛА

17 грудня 2025 року

м. Київ

cправа № 914/1811/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Случ О. В. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Могил С. К.,

перевіривши матеріали касаційної скарги Головного управління Державної податкової служби у Львівській області

на рішення Господарського суду Львівської області від 04.09.2025 (суддя Бургарт Т. І.)

і постанову Західного апеляційного господарського суду від 27.11.2025 (головуючий суддя Орищин Г. В., судді Галушко Н. А., Желік М. Б.)

у справі № 914/1811/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерго-Інновації 2025" (Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерджі Маркетс Ассістант")

до Головного управління Державної податкової служби у Львівській області

про стягнення 156 983,46 грн,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Енерджі Маркетс Ассістант" (після звернення з позовом перейменовано на Товариство з обмеженою відповідальністю "Енерго-Інновації 2025") звернулося до Господарського суду Львівської області з позовною заявою до Головного управління Державної податкової служби у Львівській області про стягнення заборгованості у розмірі 156 983,46 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачем зазначено, що як ліцензований постачальник електричної енергії, він 10.09.2024 уклав із відповідачем договір № 2273/2 про постачання електроенергії, за умовами якого оплата здійснюється за фактично спожитий обсяг. У жовтні - листопаді 2024 року позивач поставив відповідачу електроенергію на суму 1 112 363,72 грн. Відповідач оплатив лише споживання за жовтень у розмірі 955 380,26 грн та відмовився сплатити 156 983,46 грн за електроенергію, спожиту 1-7 листопада 2024 року, незважаючи на акти приймання-передачі, щодо яких відповідач не висловив жодних зауважень чи заперечень. Внаслідок наведеного, у відповідача утворилася заборгованість у сумі 156 983,46 грн.

04.09.2025 рішенням Господарського суду Львівської області, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 27.11.2025, позовні вимоги задоволено повністю.

Суди попередніх інстанцій, встановили, що у жовтні 2024 року відповідач перевищив очікувані обсяги споживання електричної енергії за вказаним договором.

При цьому, за змістом частини третьої статті 670 Цивільного кодексу України, якщо покупець прийняв більшу кількість товару, ніж передбачено договором, він зобов`язаний оплатити додатково прийнятий товар за ціною, встановленою для товару, прийнятого відповідно до договору, якщо інше не встановлено домовленістю сторін. Відповідач не вжив жодних дій для коригування замовлених обсягів постачання на наступні періоди у зв`язку зі збільшенням фактичного споживання, а положень, які б уповноважували постачальника самостійно в односторонньому порядку зменшувати замовлений обсяг електроенергії, ні договір, ні законодавство не містять.

Суди також встановили, що підписавши акт прийому-передачі електроенергії за жовтень 2024 року, відповідач погодив ціну у сумі 955 380,26 грн, що перевищувала виділені на жовтень бюджетні асигнування. За листопад 2024 року очікувані обсяги електроенергії становили 28 150,20 кВт/год, тоді як фактично спожито 21 629 кВт/год на суму 156 983,46 грн, що є менше суми, передбаченої договором для цього періоду.

Також суди зазначили, що умови договору передбачають, що споживач здійснює оплату за фактично поставлену електроенергію за показаннями приладів обліку, а перевищення очікуваного обсягу не є порушенням договору, оскільки оплата здійснюється за фактичними обсягами.

Відповідно до п. 2.4.3 ПРРЕЕ, очікувані обсяги споживання мають прогнозний характер та не є граничними лімітами. Вони використовуються для балансування попиту, планування постачання та забезпечення стабільності енергосистеми, проте не встановлюють фіксованих обмежень на споживання.

Суд апеляційної інстанції також погодився з висновком місцевого господарського суду про те, що у жовтні 2024 року фактичне перевищення обсягів споживання не створювало спору між сторонами, а постачання електроенергії у листопаді 2024 року здійснено у межах обсягів, визначених додатком № 1 до договору, відповідно до умов договору та з дотриманням договірних положень, зокрема щодо ціни.

Суди зазначили, що відповідач, усвідомлюючи, що його діяльність фінансується виключно в межах бюджетних кошторисних призначень, мав право на зменшення погоджених обсягів споживання електроенергії, передбачене пунктами 3.4 та 5.1.2 договору шляхом подання відповідної заяви. Обов`язок своєчасного подання заяви для коригування обсягів лежав на відповідачеві, щоб уникнути перевищення бюджетних асигнувань у наступні місяці. Проте, жодних таких заяв не надійшло, а фактичне використання електроенергії не було обмежене, що свідчить про недобросовісну поведінку відповідача, котрий односторонньо відмовився від оплати фактично спожитої електроенергії, не повернувши акти приймання-передачі з зауваженнями або запереченнями, як передбачено умовами договору.

Судами встановлено, що на момент виставлення рахунку за листопад 2024 року у відповідача залишалися кошти в сумі 62 446,62 грн, які могли бути використані для часткової оплати спожитої електроенергії. Проте, відповідач такої оплати не здійснив.

У відповідності до правової позиції Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду, викладеної у справі № 916/1345/18, відсутність бюджетних асигнувань не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Так, Верховний Суд у наведеній справі дійшов висновку, що посилання сторони на відсутність бюджетних коштів для фінансування оплати робіт за договором є безпідставним. Колегія суддів при цьому зазначила, що відповідно до рішень Європейського суду з прав людини від 18.10.2005 у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" та від 30.11.2004 у справі "Бакалов проти України", відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не звільняє державу чи її органи від відповідальності за невиконання зобов`язань.

Таким чином, відповідач, будучи стороною договору постачання електричної енергії, зобов`язаний виконати свої фінансові зобов`язання незалежно від наявності чи відсутності бюджетного фінансування.

16.12.2025 скаржник подав до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Господарського суду Львівської області від 04.09.2025 і постанову Західного апеляційного господарського суду від 27.11.2025 у справі № 914/1811/25.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.12.2025 вказану касаційну скаргу передано для розгляду колегії суддів у складі: Случ О. В. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Могил С. К.

За результатами перевірки матеріалів поданої касаційної скарги Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження на рішення Господарського суду Львівської області від 04.09.2025 і постанову Західного апеляційного господарського суду від 07.07.2025 у справі № 914/1811/25 і в обґрунтування цієї відмови зазначає про таке.

Згідно із пунктом 8 частини першої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Аналогічне положення закріплено у частині першій статті 17 Господарського процесуального кодексу України, яким передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 9 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України, одним з основних засад (принципів) господарського судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження у визначених законом випадках.

Частина сьома статті 12 Господарського процесуального кодексу України визначає, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Таким чином, правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають вимогам вищенаведеної статті 129 Конституції України та узгоджуються з практикою Європейського суду з прав людини.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 163 Господарського процесуального кодексу України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у цій справі є коштів у розмірі 156 983,46 грн, що менше ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому у розумінні Господарського процесуального кодексу України справа № 914/1811/25 є малозначною.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Аналіз наведених норм закону дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями у малозначних справах після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Скаржник в обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень посилається приписи частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України. Проте, наводячи такі обґрунтування, скаржник не врахував, що у справі з ціною позовів в загальному до ста розмірів прожиткового мінімуму такі посилання можуть бути підставою для відкриття касаційного провадження лише за умови, що наявними будуть і, вже наведені вище, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України умови, які даватимуть суду право вважати судові рішення у справі з ціною позову до ста розмірів прожиткового такими, що підлягають касаційному оскарженню.

Касаційна скарга не містить обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів "а", "б", "в" і "г" пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а Суд не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Доводи скаржника (в тому числі із посиланнями на ряд постанов Верховного Суду без належного обґрунтування цих посилань) зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій, необхідності переоцінки доказів у справі та безпосередньо пов`язані із встановленням фактичних обставин справи, тоді як суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23.10.1996; "Brualla Gomez de la Torre v. Spain" від 19.12.1997).

Таким чином законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у частині першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України і це повністю узгоджується із положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За таких обставин, Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у цій справі, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За таких обставин, керуючись статтями 12, 163, 234, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної податкової служби у Львівській області на рішення Господарського суду Львівської області від 04.09.2025 і постанову Західного апеляційного господарського суду від 27.11.2025 у справі № 914/1811/25.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил