ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року Справа № 906/1312/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Гудак А.В.

судді Олексюк Г.Є.

судді Мельник О.В.

секретар судового засідання Пацьола О.О.

за участю представників сторін:

позивача: Драгіцина Т.М. адвокат

відповідача: не з"явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Ейсмонта Віталія Станіславовича на рішення Господарського суду Житомирської області від 15.09.2025 у справі №906/1312/23 (суддя Соловей Л.А., м. Житомир, повний текст складено 16.09.2025 ).

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця"

до фізичної особи-підприємця Ейсмонта Віталія Станіславовича

про зобов`язання звільнити орендоване нерухоме майно та стягнення 382 747,35 грн.

У вересні 2023 року Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерне товариство "Українська залізниця" звернулося до Господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця Ейсмонта В.С. заборгованості з орендної плати у сумі 290 707,75грн та неустойки у сумі 92 039,06грн.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 01.05.2024, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.10.2024, позов задоволено частково: стягнуто з ФОП Ейсмонта В. С. на користь АТ "Українська залізниця" в особі РФ "Південно-Західна залізниця" АТ "Українська залізниця" 92 039,06грн неустойки за користування орендованим майном; зобов`язано ФОП Ейсмонта В. С. повернути АТ "Українська залізниця" спірне майно. У решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 18.02.2025 касаційну скаргу акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" задоволено частково; постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.10.2024 та рішення Господарського суду Житомирської області від 01.05.2024 у справі № 906/1312/23 скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 290 707, 75грн заборгованості з орендної плати і в цій частині справу передано на новий розгляд до Господарського суду Житомирської області.

Верховний Суд, скасовуючи судові рішення у даній справі в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 290 707,75 грн заборгованості з орендної плати вказав, що господарські суди попередніх інстанцій відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 290 707,75 грн заборгованості з орендної плати виходили з того, що договір оренди №589 припинив свою дію з 01.10.2020, а тому відсутні підстави для стягнення заборгованості з орендної плати, нарахованої за період з 01.06.2021 по 31.12.2022. Верховний Суд у вказаній постанові звернув увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 17.07.2024 у справі №917/730/22 досліджувалося питання про правовий режим майна АТ "Українська залізниця" та зокрема зазначено, що товариству майно належить як на праві власності, так і на праві господарського відання. При цьому за загальним правилом майно належить Укрзалізниці на праві власності. На праві господарського відання ПАТ "Укрзалізниця" належить лише майно, визначене спеціальними нормами (зокрема, вказане в частині першій статті 10 Закону України "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування"). Однак під час розгляду справи суди попередніх інстанцій, застосовуючи до спірних правовідносин положення Закону України "Про оренду державного та комунального майна", не з`ясовували питання правового статусу спірного майна. Суди попередніх інстанцій також не з`ясовували питання стосовно того, чи заперечувалося сторонами існування між ними договірних правовідносин саме до 31.03.2023 року.

Також Верховний Суд відзначив, що Верховний Суд постановою від 04.09.2024 у справі №906/1311/23, на неврахування якої в касаційній скарзі посилається скаржник і правовідносини в якій є подібними правовідносинам, які виникли у справі, що розглядається, за позовом АТ "Українська залізниця" до ФОП Ейсмонта В. С. про стягнення заборгованості з орендної плати, неустойки та зобов`язання відповідача звільнити нерухоме майно, передане у користування згідно з договором від 01.09.2009 № 933, залишено без змін судові рішення, зокрема, про стягнення заборгованості з орендної плати, через встановлення обставин щодо припинення договору оренди нерухомого майна 31.03.2023 року.

Враховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду вважала, що твердження скаржника, наведені ним у касаційній скарзі, знайшли своє підтвердження, а судові рішення в оскаржуваній частині слід скасувати з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Таким чином, Верховний Суд зазначив, що під час нового розгляду справи, суду необхідно установити й дослідити фактичні обставини справи, які мають значення для її правильного вирішення, а також надати їм належну правову оцінку з урахуванням викладеного в цій постанові та на підставі норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 26.08.2025 у справі №906/1312/23 позов Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення з Фізичної особи-підприємця Ейсмонта Віталія Станіславовича 290 707,75 грн заборгованості з орендної плати задоволено. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Ейсмонта Віталія Станіславовича на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця": 290 707,75 грн заборгованості з орендної плати; 4 360,62грн витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Фізична особа-підприємець Ейсмонт Віталій Станіславович звернувся з апеляційною скаргою в якій просить суд скасувати повністю рішення Господарського суду Житомирської області від 26.08.2025 року по справі №906/1312/23 та ухвалити нове рішення по справі №906/1312/23, яким відмовити в повному обсязі в задоволенні позовних вимог АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» до ФОП Ейсмонт Віталія Станіславовича про стягнення заборгованості по орендній платі.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 19.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Ейсмонта Віталія Станіславовича на рішення Господарського суду Житомирської області від 15.09.2025 у справі №906/1312/23 та розгляд апеляційної скарги призначено на 10 грудня 2025 року.

28 листопада 2025 року представником АТ «Українська залізниця» адвокатом Драгіциной Т.М. поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Ейсмонта Віталія Станіславовича на рішення Господарського суду Житомирської області від 15.09.2025 р. у справі №906/1312/23 за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства" Українська залізниця" до Фізичної особи-підприємця Ейсмонта Віталія Станіславовича про зобов`язання звільнити орендоване майно та стягнення 382 747, 35 грн залишити без задоволення, а рішення без змін.

09 грудня 2025 року представником Фізичної особи-підприємця Ейсмонта Віталія Станіславовича адвокатом Кирилюком В.Л. подана заява про відкладення розгляду апеляційної скарги. В обґрунтування вказаної заяви представник відповідача посилається на неможливість з`явитися до апеляційного суду, у зв`язку із перебуванням, в якості захисника, в іншому судовому засіданні Богунського районного суду міста Житомира у справі №295/14359/25 по обвинуваченню Мойсеєва Ю.В. за ч.2 ст.366-2 КК України, яка призначена на 10.12.2025 об 09:00 год.

Представник позивача в судовому засіданні 10.12.2025 заперечила щодо задоволення заяви представника відповідача про відкладення розгляду справи. Заперечила доводи апеляційної скарги та надала відповідні пояснення.

Розглянувши клопотання представника відповідача адвоката Кирилюка В.Л. про відкладення розгляду справи на іншу дату, колегія суддів дійшла висновку про відмову у його задоволенні враховуючи наступне.

Відповідно до п. п. 1,2 ч. 3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Згідно ч. 1 ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Частиною 11 ст. 270 ГПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Згідно з ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів відзначає, що господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може не брати до уваги доводи учасника судового процесу або його представника щодо відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прийняти участь в судовому засіданні (з причин, пов`язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника, так і якщо це фізична особа-підприємець прийняти участь особисто в судовому засіданні. Неможливість такої заміни представника або прийняття участі особисто в судовому засіданні підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах. Також, колегія суддів враховує, що усі учасники справи, зокрема і відповідач, були належним чином повідомлені судом апеляційної інстанції про дату, час і місце судового засідання з розгляду цієї справи, процесуальний закон не містить положень щодо обов`язкового здійснення апеляційного розгляду за участю представників учасників справи, явка сторін та їх представників не визнавалась обов`язковою, відповідач висловив свої доводи та міркування у апеляційній скарзі, матеріали справи є достатніми для перевірки правильності застосування та дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу, що ФОП Ейсмонт В.С. так і його представник адвокат Кирилюк В.Л., який покликається на зайнятість в іншому судовому засіданні не були позбавлені можливості взяти участь в судовому засіданні 10.12.2025, зокрема, й в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, проте вказаним правом не скористалися. Дане ж вказує на необґрунтованість поданого клопотання представника відповідача.

Таким чином, в сукупності з урахуванням вищевикладеного, заявлені представником відповідача адвокатом Кирилюком В.Л. причини неявки в судове засідання, судом апеляційної інстанції визнаються неповажними.

Відтак, зважаючи на те, що відкладення розгляду справи, є обов`язком лише за умови неможливості вирішення спору в даному судовому засіданні, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи у зв`язку з його необгрунтованістю.

Північно-західний апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права

ВСТАНОВИВ:

1. Зміст рішення суду першої інстанції.

Суд першої інстанції, встановивши обставини справи з урахуванням вказівок Верховного Суду у постанові від 18.02.2025 у даній справі, дійшов висновку позов Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення з Фізичної особи-підприємця Ейсмонта Віталія Станіславовича 290 707,75 грн заборгованості з орендної плати задовольнити.

2.Узагальнені доводи апеляційної скарги та заперечення інших учасників справи

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, відповідач посилається на те, що відповідно до вимог ст. 236 ГПК України судове рішення має бути законним та обґрунтованим, однак суд першої інстанції не з`ясував усіх обставин, що мають значення для правильного вирішення спору. Суд безпідставно визнав доведеними обставини, які фактично не підтверджені належними доказами, а висновки суду суперечать дійсним фактичним даним.

Апелянт зазначає, що договір оренди №589 укладено ще у 2006 році і надалі продовжено численними додатковими угодами до 31.03.2018 року. Після корпоратизації Укрзалізниці право орендодавця перейшло до АТ «Українська залізниця». Проте після завершення строку дії договору сторони нових додаткових угод не укладали.

ФОП Ейсмонт В.С. підкреслює, що позовні вимоги позивача не були незмінними. Первісний позов містив виключно вимогу про стягнення боргу та неустойки. Проте позивач подав заяву про зміну предмета позову, фактично додавши нову немайнову вимогу зобов`язати відповідача звільнити об`єкт оренди. На думку апелянта, таке доповнення не є збільшенням розміру позовних вимог, а являє собою заявлення нового позову з іншим предметом та підставами, що суперечить ч. 3 ст. 46 ГПК України. Зміна одночасно і предмета, і підстав позову прямо заборонена, а отже, суд повинен був відмовити у прийнятті відповідної заяви позивача. Апелянт посилається на сталі позиції Верховного Суду, зокрема постанови від 23.01.2020 у справі №925/186/19, від 25.06.2019 у справі №924/1473/15, від 26.05.2020 у справі №908/299/18, які підтверджують, що доповнення майнового позову немайновою вимогою є поданням нового позову, а не зміною предмета.

Окрім цього, відповідач звертає увагу, що позивач у матеріали справи долучив заяву від 13.04.2023 про небажання продовжувати договір, але вона підписана лише представниками регіональної філії, а не самим орендодавцем АТ «Укрзалізниця». Тому суд першої інстанції безпідставно визнав цю заяву підтвердженням припинення договору.

Також апелянт наголошує, що на період, за який позивач нарахував 290 707,75 грн орендної плати (01.06.2021 31.12.2022), договір оренди вже припинився, а правові підстави для нарахування орендних платежів були відсутні.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечуючи доводи відповідача зазначив, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не містить нових правових чи фактичних аргументів, які не були предметом дослідження судів під час попередніх стадій розгляду справи.

Позивач звертає увагу, що рішення суду першої інстанції від 15.09.2025 ухвалювалося виключно в частині стягнення орендної плати після передачі цієї частини спору на новий розгляд відповідно до постанови Верховного Суду від 18.02.2025. При цьому апелянт у своїй скарзі фактично повторює доводи, які вже були предметом оцінки Верховного Суду у цій самій справі, зокрема щодо нібито одночасної зміни предмета та підстав позову, посилань на судову практику, яка не є подібною, а також тверджень про відсутність волевиявлення орендодавця щодо припинення договору оренди. Верховний Суд надав цим доводам правову оцінку, а його постанова є остаточною, набрала законної сили та не підлягає оскарженню, що, на думку позивача, унеможливлює їх повторне використання як підстав апеляційного перегляду. Апеляційна скарга не містить конкретного обґрунтування незаконності або необґрунтованості рішення суду першої інстанції, зокрема не доводить неповноту встановлення фактичних обставин, неправильність їх правової оцінки чи порушення норм процесуального права.

Окрему увагу позивач приділяє доводам апелянта щодо припинення дії договору оренди від 01.12.2006 № 589. Зазначає, що така позиція є суперечливою, оскільки раніше, в апеляційній скарзі від 03.06.2024 та протягом усього попереднього розгляду справи, відповідач наполягав на тому, що договір був продовжений до 01.04.2023. Ця обставина сторонами не заперечувалася. Позивач посилається на практику Верховного Суду, зокрема на постанову від 04.09.2024 у справі №906/1311/23, де застосовано доктрину заборони суперечливої поведінки (venire contra factum proprium), відповідно до якої сторона не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Саме неврахування цих правових висновків стало підставою для скасування попередніх судових рішень у частині відмови в стягненні заборгованості з орендної плати та передачі справи на новий розгляд.

Поряд з цим, позивач посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо правового режиму майна АТ «Укрзалізниця», яке може перебувати як на праві власності, так і на праві господарського відання, при цьому за загальним правилом майно належить товариству саме на праві власності. Наголошено на універсальному правонаступництві АТ «Укрзалізниця» щодо майна, прав та обов`язків підприємств залізничного транспорту з моменту його державної реєстрації у 2015 році. Переоформлення правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомості не є умовою виникнення чи переходу права власності та не впливає на обсяг прав товариства як власника.

Позивач зазначає, що держава, приймаючи рішення про утворення АТ «Укрзалізниця» шляхом реорганізації, фактично висловила волю на перехід до нього права власності на відповідне майно та наділила товариство правом самостійно виступати орендодавцем. Ця позиція підтверджується усталеною практикою Верховного Суду. Також зазначається, що з моменту включення майна до статутного капіталу АТ «Укрзалізниця» Фонд державного майна України та його територіальні органи втратили повноваження орендодавця щодо такого майна. Позивач також докладно обґрунтовує перехід прав та обов`язків за договором оренди до АТ «Укрзалізниця», посилаючись на норми Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та Цивільного кодексу України. Підкреслюється, що у 2016 році між сторонами було укладено додаткову угоду до договору оренди, якою змінено сторону орендодавця та визначено строк дії договору, що підтверджує визнання сторонами правомірності та чинності договірних відносин.

Окремо позивач зазначає, що не заперечує існування договірних правовідносин з відповідачем до 31.03.2023, однак після закінчення строку дії договору АТ «Укрзалізниця» належним чином повідомило орендаря про небажання продовжувати договір та про необхідність повернення майна і здійснення остаточних розрахунків.

3. Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції. Правові норми, застосовані апеляційним судом до спірних правовідносин та правова позиція апеляційного суду стосовно обставин справи і доводів апеляційної скарги.

Згідно з статтею 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звертатися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є зокрема, договори та інші правочини.

За приписами статей 626 - 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором найму (оренди) нерухомого майна, правовідносини за яким регулюються параграфом 1 глави 58 ЦК України.

Загальними положеннями про найм (оренду) передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди) (стаття 759 ЦК України).

Згідно зі статтею 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Відповідно до приписів статті 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Частиною першою, четвертою, п`ятою, шостою статті 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Частинами 1, 3 статті 763 ЦК України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором. Законом можуть бути встановлені максимальні (граничні) строки договору найму окремих видів майна. Якщо до спливу встановленого законом максимального строку найму жодна із сторін не відмовилася від договору, укладеного на невизначений строк, він припиняється зі спливом максимального строку договору. Договір найму, строк якого перевищує встановлений законом максимальний строк, вважається укладеним на строк, що відповідає максимальному строку.

За змістом статті 764 ЦК України якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Відповідно до положень статті 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Отже законодавець передбачив загальне правило, за яким визначається як початок, так і припинення договірних правовідносин з оренди будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини). Фактом початку та відповідно припинення правовідносин є підписання акта приймання-передачі нерухомого майна як від орендаря до орендодавця, так і від орендодавця до орендаря. Сторони можуть установити й інший момент відліку строку, однак цю обставину вони повинні узгодити та викласти у договорі оренди.

Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №127/14633/16-ц.

З матеріалів справи вбачається, що 01 червня 2006 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Житомирській області (орендодавець) та ФОП Ейсмонтом В. С. (орендар) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №589, згідно з умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно адмінбудинок площею 186,6 м2, гаражі площею 111,0 м2 та сарай площею 32,9 м2, що знаходиться на балансі Коростенської дистанції електропостачання ДТГО "Південно-Західна залізниця (балансоутримувач) та розташоване за адресою: м. Житомир, вул. Вокзальна, 23-А (а.с.21-24 т.1).

Відповідно до пункту 2.1 договору орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний в договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі майна.

У пункті 3.1 договору передбачено, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786, та за результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить без ПДВ за базовий місяць оренди травень 2009 року у сумі 8296,21грн. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць (пункт 3.2. договору). Орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70% та 30% щомісяця не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним (п.3.3 договору). Згідно п.5.2. договору, орендар зобов`язується своєчасно й у повному обсязі сплачувати орендну плату. Орендар зобов`язується у разі припинення або розірвання договору повернути балансоутримувачу або підприємству, вказаному орендодавцем, орендоване майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати орендодавцеві збитки в разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини орендаря (пункт 5.7. договору).

Згідно із пунктом 10.6 договору його укладено строком на 364 дні та діє договір з 01.12.2006 до 29.11.2007 включно. Якщо орендар продовжує користуватись майном після закінчення строку договору оренди то за відсутності заперечень орендодавця протягом одного місяця. Договір вважається поновленим на строк, встановлений цим договором.

В період з 13.03.2007 по 12.08.2015 між сторонами укладалися додаткові договори до договору оренди № 589, якими продовжувалася дія договору та змінювався розмір орендної плати (а.с.26-39 т.1).

Таким чином, доказами наявними в матеріалах справи підтверджується, що на час укладення договору оренди №589 від 01.06.2006 орендоване майно перебувало у державній власності.

Відповідно до зведеного переліку майна Державного територіально-галузевого об`єднання "Південно-Західна залізниця", що затверджений Міністром інфраструктури України, об`єкт оренди - адмінбудинок площею 186,6 кв.м. інвентарний номер 201, гаражі площею 111,0 кв.м. інвентарний номер 200 та сарай площею 32,9 кв.м., що знаходиться на балансі Коростенської дистанції електропостачання ДТГО "Південно-Західна залізниця (балансоутримувач) та розташоване за адресою: м. Житомир, вул. Вокзальна, 23-А. внесено до статутного капіталу ПАТ "Українська залізниця" (а.с.20 т.1).

Поряд з цим, матеріалах справи наявний передавальний акт Державного територіально-галузевого об`єднання "Південно-Західна заліниця" від 31.07.2015, що затверджений Міністром інфраструктури України 18.08.2015 (т.3, а.с.99-102).

Враховуючи входження майна до статутного капіталу ПАТ "Укрзалізниця" товариства, яке створене внаслідок проведеної корпоратизації підприємств залізничного транспорту та Державної адміністрації залізничного транспорту "Укрзалізниця", в силу статті 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", який діяв станом на час утворення утворено ПАТ "Українська залізниця", Фонд державного майна та його територіальні відділення втратили право виступати орендодавцями щодо майна новоутвореного товариства.

За твердженням позивача, 29.01.2016 листом №06/376 Регіональне відділення Фонду державного майна України по Житомирській області повідомило ПАТ "Укрзалізниця" про зміну власника майна та припинення договору оренди від 01.12.2006 №589 з 31.12.2015.

Частиною 1 статті 23 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції чинній на момент зміни власника) встановлено, що в разі переходу права власності до інших осіб договір оренди зберігає чинність для нового власника.

Отже, колегія суддів відзначає, що у даному випадку підлягає застосуванню спеціальне законодавство, яке визначає правовий режим майна АТ "Українська залізниця".

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 №200 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" утворено Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця", 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування.

Згідно з пунктом 2 вказаної Постанови статутний капітал Товариства формується шляхом внесення до нього, серед іншого, майна Укрзалізниці, підприємств, зазначених у додатку №1, крім майна, яке закріплюється за товариством на праві господарського відання згідно із Законом України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", та іншого майна, яке відповідно до законодавства не може бути включене до статутного капіталу.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 21.10.2015 відбулась державна реєстрація позивача АТ "Укрзалізниця".

Законом України "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" встановлено, що:

- майно залізничного транспорту загального користування майно, у тому числі об`єкти інфраструктури, що належать Державній адміністрації залізничного транспорту України, підприємствам, установам та організаціям залізничного транспорту загального користування, зокрема будівлі, споруди, об`єкти незавершеного будівництва, об`єкти соціальної сфери, транспортні засоби, обладнання, устаткування, інвентар, інші матеріальні цінності та нематеріальні активи, цінні папери, корпоративні права держави, право постійного користування земельними ділянками, а також інші майнові права, включаючи права на об`єкти інтелектуальної власності, кошти, у тому числі в іноземній валюті. До об`єктів соціальної сфери належать структурні підрозділи підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування з питань охорони здоров`я, відпочинку, торгівлі, громадського харчування, фізичної культури та спорту, професійної підготовки (пункт 1 частини першої статті 1 Закону);

- акції господарських товариств, внесені до статутного капіталу Товариства, є його власністю (частина третя статті 5 Закону);

- магістральні залізничні лінії загального користування та розміщені на них технологічні споруди, передавальні пристрої, що безпосередньо використовуються для забезпечення процесу перевезень, а саме: залізничні станції та колії загального користування, тягові підстанції, контактна мережа та інші пристрої технологічного електропостачання, системи сигналізації, централізації, блокування та управління рухом поїздів, об`єкти і майно, призначені безпосередньо для виконання аварійно-відновлювальних робіт, є державною власністю та закріплюються за Товариством на праві господарського відання (частина перша статті 10 Закону);

- товариство не може відчужувати, передавати в користування, оренду, лізинг, концесію, управління, заставу, безоплатне користування, вносити до статутного (складеного) капіталу суб`єктів господарювання майно, зазначене в частині першій цієї статті, та вчиняти щодо нього інші правочини, наслідком яких може бути відчуження такого майна. Таке майно не підлягає приватизації, продажу під час провадження у справі про банкрутство, на нього не може бути звернене стягнення за рішенням суду, накладено арешт (частина друга статті 10 Закону).

Крім того, відповідно до частини четвертої статті 2 зазначеного Закону статут Товариства затверджується Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 21 статуту, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 735 у первісній редакції, товариство має у власності акції господарських товариств, внесені до його статутного капіталу, та інше майно, набуте ним на підставах, що не заборонені законодавством. Відповідно до пункту 21 статуту у чинній редакції Товариству на праві приватної власності належать акції господарських товариств, майно, що внесені до його статутного капіталу, та інше майно, набуте ним на підставах, що не заборонені законодавством, крім майна, закріпленого за товариством на праві господарського відання.

Разом з тим у пункті 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №910/5953/17 зокрема щодо правового режиму майна AT "Українська залізниця" та його правонаступництва, сформульовано висновок про те, що АТ "Укрзалізниця" володіє майном на двох правових режимах:

- на праві власності (майно передане до статутного капіталу);

- на праві повного господарського відання (майно, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях та в зоні АТО, тобто майно, яке вибуло із фактичного володіння держави; майно, що залишається у державній власності і щодо якого встановлені певні обмеження щодо розпорядження для AT "Українська залізниця").

Отже, АТ "Укрзалізниця" майно належить, як на праві власності, так і на праві господарського відання. При цьому за загальним правилом майно належить AT "Українська залізниця" на праві власності. На праві господарського відання АТ "Укрзалізниця" належить лише майно, визначене спеціальними нормами (зокрема, вказане в частині 1 статті 10 Закону України "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування").

Водночас у пункті 57 постанови від 16.06.2020 у справі N 910/5953/17 Велика Палата Верховного Суду виснувала про те, що, враховуючи, що відповідно до частини 6 статті 2 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, правонаступництво не пов`язується з державною реєстрацією припинення підприємства залізничного транспорту, а кредиторам не надавалося право вимагати дострокового виконання вимог у порядку, передбаченому статтею 107 ЦК України, тобто всі їхні вимоги перейшли в повному обсязі до AT "Українська залізниця", датою виникнення універсального правонаступництва AT "Українська залізниця" щодо підприємств залізничної галузі, які припиняються шляхом злиття, слід вважати дату його державної реєстрації - 21.10.2015.

У свою чергу, в постанові від 21.02.2020 у справі №918/792/18 (предмет позову АТ "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" -зобов`язання Приватного підприємства-фірми "Торгбуд-Сервіс" усунути перешкоди в користуванні будівлею шляхом звільнення майна та передати спірне майно шляхом підписання акта приймання-передачі) об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (далі - об`єднана палата) викладено такі висновки щодо комплексного застосування положень статей 182, 334 ЦК України, статей 2, 4, 5 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", статей 5, 15, 23 Закону України №2269-XII та статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у подібних правовідносинах, пов`язаних із визначенням із 21.10.2015 належного орендодавця державного майна, первісним орендодавцем якого були Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва:

"Закон України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" також закріплює, що Товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, а також передбачає складання відповідного зведеного передавального акту на основі узагальнених даних передавальних актів, складених стосовно цілісного майнового комплексу кожного підприємства залізничного транспорту.

Формування статутного капіталу Товариства врегульовано ст. 4 цього Закону, яка передбачає внесення до статутного капіталу Товариства, зокрема, майна залізничного транспорту загального користування на підставі обліку його на балансах відповідних осіб без попередньої державної реєстрації права власності на таке майно.

З аналізу вимог ст. 5 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" вбачається наявність у Товариства обов`язку переоформити правовстановлюючі документи на об`єкти нерухомого майна, внесені до його статутного капіталу, протягом двох років з дня державної реєстрації Товариства.

Водночас, цей Закон не обумовлює факт переходу від підприємств залізничного транспорту до Товариства як правонаступника усіх прав та обов`язків на відповідне нерухоме майно, фактом вчинення Товариством дій з переоформлення правовстановлюючих документів на таке майно, а також не пов`язує момент переходу зазначених прав до Товариства, з моментом реєстрації за ним таких прав.

Крім того, Закон України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" не передбачає залишення певних прав щодо зазначеного майна (управління, розпорядження) у підприємств залізничного транспорту до їх переоформлення Товариством, а також не встановлює правових наслідків невиконання Товариством зазначеного обов`язку протягом установленого строку, зокрема у вигляді припинення прав Товариства щодо відповідного нерухомого майна чи повернення учасників правовідносин правонаступництва у попередній стан з обов`язком повернення відповідного майна підприємствам залізничного транспорту тощо.

Відповідно до абзацу 2 ч. 2 ст. 5 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" документами, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на майно, внесене до статутного капіталу Товариства, є передавальний акт та/або акт оцінки майна залізничного транспорту.

У ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Однак, стаття 334 ЦК України, у ч. 4 якої закріплено виникнення прав на нерухоме майно з дня державної реєстрації, регулює саме момент набуття права власності за договором, тоді як Товариство набуло право власності на майно залізничного транспорту з інших підстав - з підстав правонаступництва внаслідок реорганізації (злиття) підприємств залізничного транспорту відповідно до закону, що є окремою підставою виникнення прав та обов`язків згідно зі ст. 11 цього Кодексу.

Відтак, приймаючи рішення про утворення ПАТ "Українська залізниця" шляхом реорганізації (злиття) підприємств залізничного транспорту та встановлюючи його правонаступництво щодо всього майна, усіх прав та обов`язків зазначених підприємств, держава тим самим фактично висловила своє волевиявлення щодо переходу до ПАТ "Українська залізниця" права власності на відповідне майно, передане державою до його статутного капіталу, у тому числі права самостійно виступати орендодавцем такого майна.

При цьому, статус ПАТ "Українська залізниця" як правонаступника відповідних підприємств залізничного транспорту безпосередньо визначений Законом України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" та Статутом ПАТ "Українська залізниця", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України, які не передбачають можливості запровадження винятків чи обмежень щодо такого правонаступництва, відстрочення набуття права власності на об`єкти нерухомого майна тощо".

Колегія суддів відзначає, що виходячи з викладеного, об`єднана палата дійшла висновку про те, що невчинення АТ "Українська залізниця" дій щодо переоформлення правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомого майна, внесені при його створенні до статутного капіталу, не може бути підставою для висновку про відсутність переходу відповідних речових прав до АТ "Українська залізниця" від підприємств залізничного транспорту, які мають бути припиненими внаслідок такої реорганізації.

Таким чином, з огляду на входження орендованого майна до статутного капіталу АТ "Українська залізниця" як товариства, створеного внаслідок проведеної корпоратизації Державної адміністрації залізничного транспорту України "Укрзалізниця" та підприємств залізничного транспорту, в силу статті 5 Закону України №2269-XII, який був чинним станом на час утворення АТ "Українська залізниця", Фонд державного майна України та його територіальні відділення втратили право виступати орендодавцями щодо майна новоутвореного товариства.

Схожий усталений висновок щодо наявності в АТ "Українська залізниця" статусу належного орендодавця за договорами оренди державного майна з 21.10.2015, набуття якого (статусу) не залежить від державної реєстрації за товариством речового права на об`єкт оренди, викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №904/5881/18, від 17.07.2024 у справі №917/730/22.

Враховуючи зазначені правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №910/5953/17, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №918/792/18 і в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №904/5881/18, від 17.07.2024 у справі №917/730/22, та зважаючи на встановлені судом апеляційної інстанції АТ "Українська залізниця" є належним позивачем і належним орендодавцем у цій справі.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції що ПАТ "Укрзалізниця" набуло право власності на спірне майно, а відтак, і стало орендодавцем за договором оренди нерухомого (або іншого) майна від 01.12.2006 № 589 та до нього перейшли відповідні права та обов`язки Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавської області.

Враховуючи, що позивач набув статусу орендодавця, 12.02.2016 між ПАТ "Укрзалізниця" та ФОП Ейсмонтом В. С. укладено додатковий договір до договору оренди нерухомого (або іншого) майна від 01.12.2006 № 589, за умовами якого орендодавцем майна за договором оренди від 01.12.2006 є ПАТ "Укрзалізниця". Змінено найменування балансоутримувача на виробничий підрозділ Коростенська дистанція електропостачання регіональної філії "Південно-Західна залізниця" ПАТ "Українська залізниця" та виробничий підрозділ Коростенська дистанція електропостачання. Встановлено, що договір діє з 01.12.2015 по 31.03.2016 включно. Інші умови договору залишені без змін (а.с.41 т.1).

У подальшому між сторонами укладалися додаткові договори до договору оренди нерухомого майна від 01.12.2006 №589, якими узгоджувався розмір орендної плати та продовжувався строк дії договору, в цілому до 31.03.2018 включно (а.с.42-53 т.1).

10 травня 2018 року між сторонами укладено додатковий договір до договору оренди нерухомого майна № 589, яким у розділі 10 "Строк чинності, умови зміни та припинення договору" пункт 10.1 викладений в новій редакції, а саме встановлено: "Цей Договір діє з 01.04.2018 по 30.06.2018 включно без подальшого продовження" (а.с.53 т.1).

Позивач вказує на те, що питання закінчення договору оренди від 01.12.2006 №589 - 30.06.2018 було предметом розгляду Господарським судом Житомирської області у справі №906/123/22 за позовом АТ "Українська залізниця" до ФОП Ейсмонта В. С. про виселення з орендованого нерухомого майна та стягнення коштів.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 12.01.2023, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 04.04.2023 у справі №906/123/22, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Верховний Суд у постанові від 30.05.2023 у справі №906/123/22 за позовом АТ "Українська залізниця" до ФОП Ейсмонта В. С. про виселення з орендованого нерухомого майна та стягнення коштів, залишаючи без змін судові рішення, вказав на те, що судами не встановлено обставин належного повідомлення орендаря про припинення орендних правовідносин (доказів направлення та отримання листа від 26.04.2018), у зв`язку з чим суди дійшли висновку про те, що договір оренди №589 є продовженим, а позовна вимога про виселення відповідача з орендованого нерухомого майна є такою, що не підлягає задоволенню. Оскільки судами встановлено продовження договору оренди №589, то в задоволенні вимоги про стягнення неустойки суди правильно відмовили, позаяк такі вимоги ґрунтувалися на твердженнях позивача про припинення дії цього договору з 01.07.2018.

Таким чином, АТ "Укрзалізниця" обґрунтовуючи позовні вимоги у даній справі, вказує на те, що термін дії договору оренди від 01.12.2006 №589 був визначений строком дії у 3 місяці і його дія продовжувалася на наступні терміни з 01.07.2018 по 30.09.2018, з 01.10.2018 по 31.12.2018, з 01.01.2019 по 31.03.2019, з 01.04.2019 по 30.06.2019, з 01.07.2019 по 30.09.2019, з 01.10.2019 по 31.12.2019, з 01.01.2020 по 31.03.2020, з 01.04.2020 по 30.06.2020, з 01.07.2020 по 30.09.2020, з 01.10.2020 по 31.12.2020, з 01.01.2021 по 31.03.2021, з 01.04.2021 по 30.06.2021, з 01.07.2021 по 30.09.2021, з 01.10.2021 по 31.12.2021, з 01.01.2022 по 31.03.2022, з 01.04.2022 по 30.06.2022, з 01.07.2022 по 30.09.2022, з 01.10.2022 по 31.12.2022, з 01.01.2023 по 31.03.2023.

13 квітня 2023 року АТ "Укрзалізниця" листом №НГ-08/367 повідомило ФОП Ейсмонта В.С. про відсутність бажання продовжувати термін дії договору оренди від 01.12.2006 №589, а також про необхідність повернути орендоване майно за актами приймання-передачі майна з оренди та провести повний розрахунок з орендної плати та відшкодування витрат за утримання орендованого майна (а.с.55-57 т.1). Вказаний лист отримано відповідачем.

12 червня 2023 року структурний підрозділ "Служба електропостачання" АТ "Укрзалізниця" листом від №Е-07/1653 звертався до відповідача з вимогою виконати договірні зобов`язання, повернути орендоване майно, сплатити заборгованість по орендній платі за період з червня 2021 року по грудень 2022 року та сплатити неустойку за квітень - травень 2023 року, який направлявся на адресу відповідача 13.06.2023 листом з оголошеною цінністю з описом вкладення (а.с.63-65 т.1). Вказані вимоги залишені відповідачем без відповіді та без задоволення.

Позивач зазначає, що спір у цій справі виник у зв`язку з несплатою відповідачем заборгованості з орендної плати, неустойки та неповерненням орендованого майна.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 01.05.2024, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.10.2024 у справі №906/1312/23 позов задоволено частково. Стягнуто з ФОП Ейсмонта В. С. на користь АТ "Українська залізниця" в особі РФ "Південно-Західна залізниця" АТ "Українська залізниця" 92 039,06 грн неустойки за користування орендованим майном; зобов`язано ФОП Ейсмонта В.С. повернути АТ "Українська залізниця" спірне майно. У задоволенні позовних вимог про стягнення 290 707,75 грн заборгованості з орендної плати відмовлено, оскільки орендні відносини станом на 01.06.2021 припинилися, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати за період з 01.06.2021 по 31.12.2022 задоволенню не підлягає з огляду на відсутність правової підстави нарахування орендних платежів.

Однак, постановою Верховного Суду від 18.02.2025 у даній справі касаційну скаргу акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" задоволено частково. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.10.2024 та рішення Господарського суду Житомирської області від 01.05.2024 у справі № 906/1312/23 скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 290 707,75 грн заборгованості з орендної плати і в цій частині справу передано на новий розгляд до Господарського суду Житомирської області.

Таким чином, в даному випадку спірним під час вирішення спору про стягнення заборгованості зі сплати орендної плати за період з 01.06.2021 по 31.12.2022 у розмірі 290 707,75 грн є питання існування між сторонами договірних правовідносин до 31.03.2023.

Частина перша статті 763 ЦК України закріплює загальне положення, відповідно до якого договір найму укладається на строк, визначений самими сторонами у договорі. Водночас частиною першою статті 764 ЦК України встановлено виняток із цього правила: у разі продовження наймачем користування майном після спливу строку дії договору, за умови відсутності заперечень з боку наймодавця протягом одного місяця, такий договір вважається поновленим на строк, що був передбачений раніше.

Таким чином, положення статті 764 ЦК України передбачають можливість пролонгації договору оренди на той самий період і на незмінних умовах. Особливістю такого автоматичного продовження є відсутність протягом місяця після закінчення строку дії договору заяви або повідомлення будь-якої зі сторін про його припинення чи зміну умов.

Незаперечення з боку орендодавця у розумінні статті 764 ЦК України може виражатися у формі так званої «мовчазної згоди», за якої орендар, безпосередньо на підставі закону, вправі очікувати, що договір оренди вважається поновленим або продовженим на строк, раніше встановлений договором.

У цьому контексті заява орендодавця про припинення договору оренди у зв`язку із закінченням строку його дії є одностороннім правочином, який відображає волевиявлення орендодавця у межах орендних правовідносин та не потребує погодження з орендарем, оскільки така можливість прямо передбачена законом. Саме така заява є підставою для припинення відповідних зобов`язальних правовідносин.

Повідомлення орендаря про припинення договору виступає юридично значимою дією, яка підтверджує наявність відповідного волевиявлення орендодавця та забезпечує належну і своєчасну обізнаність іншої сторони, у зв`язку з чим є необхідною умовою для настання правових наслідків такого одностороннього правочину для орендаря відповідно до абзацу третього частини третьої статті 202 ЦК України.

Формулюючи наведені висновки, суд апеляційної інстанції посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 19.05.2020 у справі №910/719/19 (провадження № 12-18гс20), а також на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 01.06.2021 у справі № 916/2197/20, з урахуванням відповідних висновків Великої Палати Верховного Суду.

Оскільки зазначені норми визначають загальні умови, за яких договір оренди вважається продовженим на попередній строк і на тих самих умовах, укладення нового договору або внесення змін до чинного договору для його пролонгації не є обов`язковим.

Регулювання процедури припинення орендних правовідносин, передбачене статтею 764 ЦК України, спрямоване на забезпечення справедливого балансу між правом орендодавця як власника вільно володіти, користуватися і розпоряджатися майном та правом орендаря розраховувати на стабільність і передбачуваність свого майнового становища. У цьому аспекті настання наслідків у вигляді припинення або продовження договору пов`язується з дотриманням сторонами принципів добросовісності та послідовності поведінки, що випливають зі змісту договору, норм господарського законодавства, а також усталених звичаїв ділового обороту та документообігу.

Відповідно до пункту 10.6 договору, у разі продовження орендарем користування майном після спливу строку оренди, за відсутності заперечень орендодавця протягом одного місяця договір вважається поновленим на строк, визначений цим договором.

Згідно з пунктом 10.8 договору, його дія припиняється, зокрема, у зв`язку із закінченням строку, на який його укладено, а також достроково - за взаємною згодою сторін або на підставі рішення господарського суду.

Крім того, додатковим договором до договору оренди нерухомого майна № 589 від 10.05.2018 сторони погодили продовження строку дії договору на три місяці з 01.04.2018 по 30.06.2018.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до статей 6 та 627 ЦК України сторони є вільними у виборі контрагента, укладенні договору та визначенні його умов з урахуванням вимог цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, а також принципів розумності і справедливості.

Отже, за змістом пункту 10.6 договору оренди відсутність заперечень орендодавця щодо припинення договору є передбаченою договором підставою для його пролонгації, що узгоджується із загальними положеннями цивільного законодавства.

Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що питання припинення строку дії договору оренди нерухомого майна №589 без його подальшої пролонгації вже було предметом судового розгляду Господарським судом Житомирської області у справі №906/123/22 за позовом АТ «Українська залізниця» до ФОП Ейсмонта В. С. про виселення з орендованого нерухомого майна та стягнення грошових коштів.

Ухвалюючи рішення у справі № 906/123/22, суд дійшов висновку про відсутність встановлених обставин належного повідомлення орендаря щодо припинення орендних правовідносин, зокрема відсутності доказів направлення та отримання листа від 26.04.2018, у зв`язку з чим договір оренди №589 визнано таким, що продовжує свою дію.

Зазначене рішення Господарського суду Житомирської області від 12.01.2023 у справі №906/123/22 залишено без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 04.04.2023. Постановою Верховного Суду від 30.05.2023 вказані судові рішення залишено без змін.

Таким чином, сторони виходили з того, що строк дії договору оренди №589 від 01.12.2006 продовжувався на наступні терміни з 01.07.2018 по 30.09.2018, з 01.10.2018 по 31.12.2018, з 01.01.2019 по 31.03.2019, з 01.04.2019 по 30.06.2019, з 01.07.2019 по 30.09.2019, з 01.10.2019 по 31.12.2019, з 01.01.2020 по 31.03.2020, з 01.04.2020 по 30.06.2020, з 01.07.2020 по 30.09.2020, з 01.10.2020 по 31.12.2020, з 01.01.2021 по 31.03.2021, з 01.04.2021 по 30.06.2021, з 01.07.2021 по 30.09.2021, з 01.10.2021 по 31.12.2021, з 01.01.2022 по 31.03.2022, з 01.04.2022 по 30.06.2022, з 01.07.2022 по 30.09.2022, з 01.10.2022 по 31.12.2022, з 01.01.2023 по 31.03.2023.

Крім того, колегія суддів відзначає, що відповідач, в свою чергу, у відзиві на позовну заяву також відзначив, що рішенням Господарського суду Житомирської області у справі №906/123/22 встановлювалися обставини продовження дії договору оренди №589 від 01.12.2006. Відповідач продовжує сплачувати орендні платежі за договором оренди №589 від 01.12.2006, однак через скрутне фінансове становище не може погасити борг з орендної плати (а.с.132 на звороті-133 т.1).

Поряд з цим, з матеріалів справи вбачається, що відповідач в апеляційній скарзі від 03.06.2024 року на рішення Господарського суду Житомирської області 01.05.2024 у справі №906/1312/23 стверджував, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що договір оренди №589 припинив свою дію з 01.10.2020, а не з 31.03.2023, як вважають сторони. Суд не врахував обставини, які були встановлені рішеннями Господарського суду Житомирської області у справах №906/128/22 та №906/123/22, та стосуються продовження дії договору №589 від 01.12.2006. Продовження дії договору №589 від 01.12.2006 до 31.03.2023 є преюдиційним фактом, встановленим судовими рішеннями у справах №906/128/22 та №906/123/22.

Натомість після прийняття рішення судом першої інстанції від 15.09.2025 у справі №906/1312/23 відповідач змінив свою позицію на протилежну та в апеляційній скарзі зазначив, що договір оренди нерухомого майна №589 від 01.12.2006 станом на 01.06.2021 вже припинив свою дію, вважає що вимоги в цій частині не підлягали задоволенню, оскільки правова підстава нарахування орендних платежів була вже відсутня. Тобто намагається довести помилковість висновків суду першої інстанції, які по суті збігаються з підставами заявлених Укрзалізницею позовних вимог.

Колегія суддів нагадує, що Верховний Суд у своїй практиці послідовно застосовує доктрину заборони суперечливої поведінки, яка ґрунтується ще на римській максимі "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), в основу якої покладено принцип добросовісності, складовою якого є, зокрема, заборона суперечливої поведінки та заборона зловживання процесуальними правами. Головне завдання застосування принципу добросовісності полягає в тому, щоб перешкодити стороні отримати переваги та вигоду від її недобросовісних дій.

Одним із способів захисту добросовісної сторони є правовий принцип, згідно з яким особа втрачає право посилатися на будь-які факти на обґрунтування своєї позиції, якщо її попередня поведінка свідчила про те, що вона дотримується протилежної позиції (принцип естопеля). Під принципом естопеля розуміється неможливість суперечливої (непослідовної) поведінки, яка може проявлятися як в матеріальних правовідносинах, так і в судовому процесі. Найчастіше процесуальний естопель знаходить свій вияв під час оскарження судових рішень і може полягати в тому, що сторона радикально змінює свою правову позицію у справі в порівнянні з правовою позицію у суді попередньої інстанції. Юридичним наслідком принципу естопеля є втрата права, за захистом якого сторона звернулася до суду, в зв`язку з оцінкою судом фактичної поведінки сторони та її добросовісності.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці також застосовував принцип "естопель", тобто принцип, який означає категоричне заперечення такої поведінки сторони в процесі, якою вона перекреслює те, що попередньо було нею визнано в цьому та/або іншому судовому процесі ("Хохліч проти України", заява №41707/98).

Враховуючи наведене та виходячи з того, що в ході здійснення провадження у цій справі відбулася радикальна зміна процесуальної позиції відповідача, усі аргументи апеляційної скарги в частині зроблених судом першої інстанції висновків щодо строку дії договору оренди №589 є такими, що суперечать його попередній поведінці. Така процесуальна поведінка сторони спору є порушенням основних засад господарського судочинства, зокрема принципу диспозитивності та неприпустимості зловживання процесуальними правами, а відтак відповідач позбавлений права заперечувати згадані висновки суду першої інстанції.

Звідси відповідні доводи апеляційної скарги відповідача судом апеляційної інстанції відхиляються. Заявлена підстава апеляційного оскарження в межах апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції свого підтвердження не знаходить.

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що ФОП Ейсмонтом В.С. не заперечувалось існування договірних відносин до 31.03.2023.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, про безпідставність твердження відповідача що договір оренди нерухомого майна від 01.12.2006 № 589 станом на 01.06.2021 припинив свою дію.

Окрім того, в обґрунтування доводів своєї апеляційної скарги ФОП Ейсмонт В.С. вказує, що позивач не звертався до відповідача із заявою про небажання продовжити дію договору.

Вказане твердження відповідача не відповідає дійсності, оскільки, як встановлено судом апеляційної інстанції, заявою від 13.04.2023 №НГ-08/367 відповідача було повідомлено про не бажання АТ "Укрзалізниця" щодо продовження терміну дії договору оренди від 01.12.2006 №589, а також про необхідність повернути орендоване майно згідно актів приймання-передачі майна з оренди та провести повний розрахунок по орендній платі та відшкодування витрат за утримання орендованого майна. Зазначена заява була направлена на адресу відповідача вул.Вокзальна, 20, кв.32, м.Житомир, 10001 з описом вкладення 14.04.2023 року, трекінг відправлення №062 (а.с.57 т.1). Вказана адреса відповідає адресі відповідача, що зазначена в договорі оренди, а також у відомостях, що містяться в ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Вказана заява підписана головним інженером регіональної філії Д.Копера та начальником служби з управління майновими і земельними ресурсами регіональної філії Ю.Корженком. В підтвердження їх повноважень до вказаної заяви додано довіреності, яким уповноважено їх представляти інтереси АТ «Укрзалізниця» від 22.06.2022 №2144 та від 19.07.2022 №492 (а.с.58-61 т.1).

Окрім того суд апеляційної інстанції зауважує, що в ході розгляду справ №№906/128/22, 906/123/22 відповідач у відзиві на касаційну скаргу заявляв про отримання вказаного листа та надавав його копії.

З огляду на належне повідомлення заявою від 13.04.2023 №НГ-08/367 орендодавцем орендаря про припинення орендних правовідносин за договором оренди від 01.12.2006 №589, колегія суддів дійшла висновку, що строк дії договору договором оренди від 01.12.2006 №589 закінчився 01.04.2023.

Разом з цим, колегія суддів враховує висновки судів у справі №906/1311/23 за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" до Фізичної особи - підприємця Ейсмонта Віталія Станіславовича про стягнення 524 634,35 грн та зобов`язання звільнити орендоване нерухоме майно є подібними до правовідносин у справі №906/1312/23 зокрема, щодо закінчення строку аналогічного договору оренди саме з 01.04.2023 року. Під час розгляду вказаної справи, судами враховано заяву від 13.04.2023 №НГ-08/367, як належний доказ повідомлення Акціонерного товариства "Українська залізниця" ФОП Ейсмонта Віталія Станіславовича про припинення орендних правовідносин за аналогічним договором від 01.09.2009 №933.

Таким чином, з огляду на заперечення орендодавця протягом місяця після закінчення строку дії договору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про припинення дії договору оренди від №589 з 01.04.2023.

Отже, на виконання договору №589 від 01.12.2006 позивачем надавалося в оренду майно, а відповідач ним користувався до 31.03.2023.

Колегія суддів відзначає, що матеріалами справи підтверджено, що внаслідок несплати відповідачем орендних платежів за період з 01.06.2021 по 31.12.2022 за останнім утворилась заборгованість у розмірі 290 707,75 грн, зокрема, за червень 2021 року - 13 534,33 грн, за липень 2021 року - 13547,87 грн, за серпень 2021 року - 13 520,77 грн, за вересень 2021 року - 13683,02 грн, за жовтень 2021 року - 13 806,17 грн, за листопад 2021 року - 13 916,62 грн, за грудень 2021 року 14 000,12 грн, за січень 2022 року - 14 182,11 грн, за лютий 2022 року - 14 409,03 грн, за березень 2022 року - 15 057,43 грн, за квітень 2022 року 15 524,21 грн, за травень 2022 року - 15 943,36 грн, за червень 2022 року - 16437,60 грн, за липень 2022 року - 16 552,66 грн, за серпень 2022 року - 16 734,75 грн, за вересень 2022 року - 17 052,70 грн, за жовтень 2022 року 17 479,03 грн, за листопад 2022 року - 17 601,37 грн, за грудень 2022 року - 17 724,58 грн (а.с.16-18 т.1).

Приписами частини 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частина 1 ст.612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідачем не надано доказів сплати орендної плати за період за період з 01.06.2021 по 31.12.2022 в розмірі 290 707,75 грн.

З урахуванням вищевикладеного, встановивши обставини справи та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази, колегія суддів погоджується з висновком суд першої інстанції про задоволення позовної вимоги в частині стягнення 290 707,75 грн заборгованості з орендної плати.

Поряд з цим, колегія суддів відхиляє доводи відповідача, що суд першої інстанції зобов`язаний був відмовити АТ «Українська залізниця» у задоволенні заяви про зміну предмету позову з підстав того, що позивачем одночасно змінено предмет та підстави позову, оскільки аргументи відповідача щодо зміни позивачем предмета позову у справі №906/1312/23 вже надано правову оцінку судом апеляційної інстанції у постанові від 10.10.2024 у справі №906/1312/23.

Зокрема, суд апеляційної інстанції у постанові від 10.10.2024 у справі №906/1312/23 дійшов висновку, що з огляду на те, що усі вимоги позову у цій справі очевидно ґрунтуються на спільних підставах та доказах і відповідачем за цими вимогами є одна і та ж сама особа, колегія суддів вважає правильним висновок місцевого господарського суду про те, що позивачем при зверненні до суду із заявою про зміну предмета позову не було порушено приписів ГПК України.

Відповідачем постанова Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.10.2024 №906/1312/23 в частині вказаних висновків не оскаржувалась.

Таким чином, відповідач намагається переглянути рішення Господарського суду Житомирської області від 01.05.2024 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.10.2024 у справі №906/1312/23, які вже набрали законної сили, на свою користь в частині зобов`язання Фізичну особу-підприємця Ейсмонта Віталія Станіславовича повернути Акціонерному товариству "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5, ЄДРПОУ 40075815) нерухоме майно, а саме: адмінбудинок площею 186,6 кв. м, гаражі площею 111,0 кв. м та сарай площею 32,9 кв. м, що розташовані за адресою: м. Житомир, вул. Вокзальна, 3 А.

Разом з тим, такий перегляд суперечить не лише порядку його оскарження, але й принципу остаточності судового рішення (res judicata).

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що оскаржуване рішення Господарського суду Житомирської області від 15.09.2025 у справі №906/1312/23 ухвалювалось, лише щодо первісної вимоги про стягнення заборгованості по орендній платі в сумі 290 707 грн 75 коп.

4. Висновки за результатами апеляційного розгляду.

Таким чином, у апеляційній скарзі фізичної особи-підприємця Ейсмонта Віталія Станіславовича не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла дійти висновку про помилковість рішення суду першої інстанції.

Виходячи з положень статті 11 ГПК України, суд апеляційної інстанції виходить з того, що як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України», хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відтак, застосовуючи наведену практику європейського суду, суд апеляційної інстанції вважає що, враховуючи зміст статті 269 ГПК України, надавши оцінку основним доводам апеляційної скарги, а також не встановивши у рішенні суду першої інстанції неправильного застосування норм матеріального права в сукупності з відсутніми порушеннями норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, дійшла висновку про відсутність таких доводів, які б були оцінені як переконливі і достатні для скасування рішення суду.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів за наслідком апеляційного перегляду дійшла висновку, що доводами апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовано, підстав скасування чи зміни рішення, передбачених ст.277-279 Господарського процесуального кодексу України не встановлено, а відтак апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Ейсмонта Віталія Станіславовича слід залишити без задоволення, рішення Господарського суду Житомирської області від 15.09.2025 у справі №906/1312/23 без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Ейсмонта Віталія Станіславовича залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 15.09.2025 у справі №906/1312/23 без змін.

2. Справу №906/1312/23 повернути Господарському суду Житомирської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту в порядку, передбаченому главою 2 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "16" грудня 2025 р.

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Мельник О.В.