УХВАЛА

09 грудня 2025 року

м. Київ

cправа № 915/1526/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Багай Н. О.,

секретар судового засідання - Лелюх Є. П.,

за участю представників:

позивача - Порошиної Н. Г. (адвокат),

відповідача - не з`явилися,

третьої особи - не з`явилися,

розглянув касаційну скаргу Фермерського господарства "Зоря Терешкін" на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.09.2025 у справі

за позовом Фермерського господарства "Зоря Терешкін"

до Фермерського господарства "Екологія",

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області,

про скасування державної реєстрації земельної ділянки.

ВСТАНОВИВ:

18.10.2021 Фермерське господарство "Зоря Терешкін" (далі - ФГ "Зоря Терешкін", позивач) звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовом до Фермерського господарства "Екологія" (далі - ФГ "Екологія", відповідач) про визнання незаконною і скасування державної реєстрації 17.09.2015 за ФГ "Екологія" земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 21,0201 га для ведення фермерського господарства, кадастровий номер :35:000:0015, розташованої в межах території Казанківської селищної ради, про що 22.10.2015 внесено запис № 11711450 про речове право до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, посилаючись на положення статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 20 Господарського кодексу України, чинного до 27.08.2025 (далі - ГК України), статей 791, 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статей 16, 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр".

Позовна заява обґрунтовується тим, що на підставі державного акта серії МК № 31, виданого Казанківською селищною радою 01.12.1994 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2, голова ФГ "Зоря Терешкін" ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 50 га для ведення фермерського господарства, розташованої в межах території Казанківської селищної ради, у 2021 році позивач замовив технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі площею 50 га, однак рішенням від 25.05.2021 № РВ-21 позивачу відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру з огляду на наявний перетин зазначеної земельної ділянки із належною ФГ "Екологія" суміжною земельною ділянкою площею 21,0201 га, кадастровий номер :35:000:0015 (далі - спірна земельна ділянка), їх площа співпадає на 15,3153 %, отже, частина земельної ділянки позивача зареєстрована та використовується відповідачем.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 01.05.2025 (суддя Коваль C. М.) позов задоволено повністю в зв`язку з обґрунтованістю позовних вимог, оскільки висновком судової земельно-технічної експертизи від 25.10.2024 № 125-161 (далі - експертний висновок № 125-161) підтверджується накладання (перетин) площею 7,7964 га з боку спірної земельної ділянки на земельну ділянку площею 50 га, яка перебуває у власності ОСОБА_1 на підставі державного акта серії МК № 31 від 01.12.1994, а вказане накладання виникло при складанні для спірної земельної ділянки (площею 21,0201 га) технічної документації із землеустрою, встановлення меж земельної ділянки в натурі для ведення фермерського господарства від 12.12.2014, розробленої Миколаївською регіональною філією Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру".

Водночас суд першої інстанції зазначив, що належним способом захисту порушеного права позивача в цьому випадку є скасування державної реєстрації земельної ділянки відповідача, сформованої незаконно на території земельної ділянки позивача, та про припинення права власності відповідача на вказану земельну ділянку.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.09.2025 (головуючий - Діброва Г. І., судді Богацька Н. С., Савицький Я. Ф.) рішення Господарського суду Миколаївської області від 01.05.2025 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог із мотивів обрання позивачем неефективного способу захисту прав, що в разі їх задоволення не призведе до поновлення порушеного права позивача, тоді як, ураховуючи правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 22.04.2025 у справі № 918/1332/23 зі спору, що виник з подібних правовідносин, належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема, віндикаційний позов - про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить відповідачу, та накладається на земельну ділянку, що перебуває у власності позивача.

Не погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції, ФГ "Зоря Терешкін" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить зазначену постанову скасувати та залишити в силі рішення місцевого господарського суду про задоволення позову.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.11.2025 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ФГ "Зоря Терешкін" на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.09.2025 у справі № 915/1526/21 та призначено розгляд цієї справи в судовому засіданні на 09.12.2025.

На обґрунтовування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), скаржник посилається на неврахування судом апеляційної інстанції:

1) висновків щодо застосування положень статей 16, 387, 388 ЦК України (в контексті того, що для визначення наслідків від ухвалення судового рішення про витребування колишньої земельної ділянки в межах, які були наявними до її поділу або об`єднання, слід виходити з того, які дії вчинив би відповідач, якби мав волю на повернення частини належної йому існуючої земельної ділянки (в межах колишньої земельної ділянки) позивачу та добровільне виконання судового рішення. Так, відповідачу належало би здійснити поділ існуючої земельної ділянки на дві, одна з яких співпадала би з межами колишньої земельної ділянки, а інша становила би решту існуючої земельної ділянки, з метою повернення першої з цих ділянок позивачу), викладених у пунктах 83- 85 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.08.2024 у справі № 924/996/23;

2) висновку щодо застосування норми статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у контексті того, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає), викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 та в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18.

ФГ "Екологія" та Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області не скористалися правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

Судами попередніх інстанцій встановлено такі фактичні обставини:

- на підставі договору купівлі-продажу від 18.02.1994 № 129, посвідченого державним нотаріусом Казанківської державної нотаріальної контори 18.02.1994 за № 129, та державного акта серії МК № 31, виданого Казанківською селищною радою 01.12.1994 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 50 га, яка розташована в межах території Казанківської селищної ради та була надана для створення і ведення фермерського господарства;

- згідно зі статутом ФГ "Зоря Терешкін", затвердженого наказом голови фермерського господарства ОСОБА_1 від 01.12.2012 № 6 та зареєстрованого Казанківською районною державною адміністрацією 10.12.2012 за № 7000122, ОСОБА_1 є засновником ФГ "Зоря Терешкін", яке використовує для вирощування сільськогосподарської продукції земельну ділянку, передану йому в приватну власність на підставі договору купівлі-продажу від 18.02.1994, посвідченого державним нотаріусом Казанківської державної нотаріальної контори 18.02.1994 за № 129;

- поруч із належною ОСОБА_1 земельною ділянкою розташована суміжна (спірна) земельна ділянка площею 21,02 га для ведення фермерського господарства, яка належала ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 17.02.1994 № 127, посвідченого державним нотаріусом Казанківської державної нотаріальної контори 17.02.1994 за № 127, та державного акта серії МК № 30, виданого Казанківською селищною радою 01.12.1994 і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1, а наразі належить ФГ "Екологія";

- згідно із технічним звітом земельних ділянок, що були надані ОСОБА_3 , ОСОБА_1 і ОСОБА_2 для ведення селянських (фермерських) господарств із земель запасу в межах землекористування колгоспу ім. Петровського Казанківського району, виготовленим у 1993 році, встановлено межі вказаних земельних ділянок, що підтверджується актом від 16.02.1993;

- після смерті ОСОБА_2 його дружина ОСОБА_4 як голова ФГ "Екологія" замовила технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі, яку 12.12.2014 виготовлено Миколаївською регіональною філією Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру";

- 17.09.2015 відділом Держземагентства у Казанківському районі проведено державну реєстрацію спірної земельної ділянки, призначеної для ведення фермерського господарства та розташованої в межах території Казанківської селищної ради, а 22.10.2015 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 11711450 про речове право;

- у свою чергу ОСОБА_1 також замовив технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки площею 50 га в натурі, належної йому на праві власності на підставі державного акта серії МК № 31, виданого 01.12.1994 Казанківською селищною радою, та 14.05.2021 звернувся із заявою про внесення відомостей до Державного земельного кадастру;

- рішенням державного кадастрового реєстратора від 25.05.2021 № РВ-21 відмовлено ОСОБА_1 у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру, оскільки наявний перетин земельної ділянки ОСОБА_1 із суміжною (спірною) земельною ділянкою, площа співпадіння яких становить 15,3153 %;

- ФГ "Зоря Терешкін" звернувся до ФГ "Екологія" з листом від 10.09.2021 щодо вжиття заходів для усунення порушень шляхом виготовлення нової технічної документації з відновлення меж, який (лист) залишено без відповіді.

Згідно з частинами 1-2 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Віндикаційний позов є позовом речовим і як такий належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого невласника про повернення речі в натурі. При цьому відповідно до статті 396 ЦК України за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає у відновленні володіння власника (титульного володільця), що, у свою чергу, забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право (аналогічний висновок викладено в пункті 141 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19).

У пунктах 119- 127 постанови від 22.01.2025 у справі № 446/478/19 Велика Палата Верховного Суду сформулювала такі висновки щодо застосування положень статей 387, 388 ЦК України, статті 79 ЗК України та статті 15 Закону України "Про Державний земельний кадастр" у подібних правовідносинах, які пов`язані з накладенням суміжних земельних ділянок:

"119. У цій справі позивач заявляє вимогу про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яким ОСОБА_5 передано у власність земельну ділянку площею 0,1259 га, - тобто намагається скасувати правовий титул (визнати недійсним відповідне рішення щодо всієї земельної ділянки, а не тільки тієї її частини, що накладається на смугу відведення залізниці).

120. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що витребування як належний спосіб захисту у цій справі не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки площею 0,1259 га, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на смугу відведення залізниці.

121. АТ "Укрзалізниця" має довести, яка саме земельна ділянка, в яких межах накладається на смугу відведення залізниці. Захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо (див. близькі за змістом висновки у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.03.2018 у справі № 441/123/16).

122. Отже, для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні - тобто така земельна ділянка накладається на смугу відведення залізниці) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України "Про Державний земельний кадастр").

123. Виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (статті 102- 113 ЦПК України).

124. У власних висновках Верховний Суд базується на тому, що за змістом частини першої статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні, яка ідентифікується насамперед її просторовим розташуванням, що описується через її межі. Частина земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці та межі якої відомі, може бути витребувана від особи, яка незаконно заволоділа такою земельною ділянкою.

125. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Іншими словами, визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та повернення сторін у попередній стан призведе до того, що ОСОБА_5 буде позбавлена права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку АТ "Укрзалізниця", а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання у власність ОСОБА_5 якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним.

126. Крім того, варто зазначити, що віндикаційний позов дозволяє в більшій мірі вирішити питання втручання у право особи на мирне володіння майном, забезпечує дотримання пропорційності та балансу інтересів, дослідження добросовісності набувача майна, що є важливим для розгляду подібних спорів.

127. Судове рішення про витребування частини земельної ділянки, що накладається, є підставою для внесення інформації щодо прав на земельні ділянки до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку, визначеному законодавством".

Аналогічні висновки, які апеляційним судом обґрунтовано покладено в основу оскаржуваної постанови, викладено в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.04.2025 у справі № 918/1332/23.

Зокрема судом апеляційної інстанції встановлено та скаржником не спростовано того, що задоволення позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності ФГ "Екологія" на спірну земельну ділянку (площею 21,02 га) призведе до того, що відповідача буде позбавлено права власності не тільки на ту частину земельної ділянки (площею 7,7964 га), яка накладається на належну позивачу земельну ділянку, а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною та правомірність набуття якої у власність не ставиться під сумнів. Проте таке втручання не може визнаватися законним.

Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі № 915/1526/21 з огляду на таке.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено в пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

При цьому на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (такий правовий висновок наведено в пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).

Колегія суддів відхиляє твердження скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій як висновків щодо застосування положень статей 16, 387, 388 ЦК України, викладених у пунктах 83- 85 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.08.2024 у справі № 924/996/23, так і висновку щодо застосування норми статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 та в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18, з огляду на таке.

На відміну від цієї справи, під час розгляду якої суд апеляційної інстанції виходив із обставин часткового накладення належних позивачу та відповідачу суміжних земельних ділянок (площею перетину 7,7964 га), які в розумінні частин 3- 5, 9, 10 статті 791 ЗК України є сформованими та існують як окремі об`єкти цивільних прав, тобто не припинили існування як об`єкт цивільних прав у разі їх поділу або об`єднання, ухвалюючи постанову від 29.08.2024 у справі № 924/996/23 (предмет позову - витребування у відповідачів в комунальну власність Китайгородської сільської ради двох земельних ділянок (по 2 га кожна), які існували як окремі об`єкти цивільних прав до їх об`єднання та поділу, та скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації новоутворених земельних ділянок із одночасним припиненням у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно усіх зареєстрованих щодо цих земельних ділянок речових прав), якою було скасовано судові рішення судів попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог про скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельних ділянок із одночасним припиненням усіх зареєстрованих щодо них речових прав та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду, виходячи з установлених судами зовсім інших фактичних обставин, пов`язаних зі втратою спірними земельними ділянки статусу об`єктів нерухомості після їх неодноразового об`єднання та поділу (частина 13 статті 791 ЗК України), виснував про те, що скасування державної реєстрації прав на поточні земельні ділянки площею 30,7476 га, кадастровий номер :02:003:0675, та площею 45,2524 га, кадастровий номер :02:003:0676, лише з тієї підстави, що саме ці земельні ділянки, до складу яких увійшли спірні (колишні) земельні ділянки, наразі зареєстровані за відповідачем в Державному земельному кадастрі на момент подання позову та розгляду цієї справи, не може вважатися обґрунтованим, адже не може досягти мети відновлення попередньої реєстрації спірних земельних ділянок.

У свою чергу, ухвалюючи постанову від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 (предмет позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Баришівська друкарня" - визнання протиправним та скасування рішення Виконавчого комітету Баришівської селищної ради Київської області про надання згоди на реєстрацію права спільної власності територіальних громад сіл, селищ Баришівського району на нерухоме майно), якою було змінено мотивувальну частину рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, Велика Палата Верховного Суду, виходячи з того, що оскаржуване позивачем рішення не є підставою для державної реєстрації права власності на майно за відповідачем чи іншими особами (стаття 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"), виснувала про те, що оспорюване рішення не створює жодних юридичних наслідків, а тому не може порушити будь-чиїх прав.

Таким чином, на відміну від справи, що наразі розглядається та в якій апеляційний суд відмовив у задоволенні позову саме в зв`язку з неефективністю обраного позивачем способу захисту своїх прав, то у справі № 911/3594/17 відмова суду в задоволенні позовних вимог мотивована виключно відсутністю порушених прав чи законних інтересів позивача, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Адже в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 509/5080/18 та від 29.03.2023 у справі № 446/2455/21 викладено загальний для всіх категорій цивільних і господарських спорів висновок про те, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно спочатку встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Схожий за змістом правовий висновок сформульовано в пункті 22 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.05.2023 у справі № 905/77/21.

Водночас, скасовуючи судові рішення судів попередніх інстанцій в справі № 910/10987/18 (предмет позову Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" - звернення стягнення на предмет іпотеки) та передаючи вказану справу на новий розгляд, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 24.01.2020 виходила з такого:

1) суди попередніх інстанцій не застосували до спірних правовідносин положення частини 2 статті 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", не врахували, що реєстрація за Товариством з обмеженою відповідальністю "Сонас" (відповідачем) права власності на спірне майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно була проведена саме на підставі договорів купівлі-продажу від 11.06.2016, а тому висновок судів про припинення права власності відповідача на спірне майно ґрунтується лише на відомостях про припинення права власності, що містяться у цьому державному реєстрі, та є передчасним;

2) обставини правомірності правочинів (договорів купівлі-продажу від 11.06.2016, укладених між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мірасол" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сонас"), які були підставою набуття відповідачем права власності на спірне майно та підставою внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про право власності на спірне майно, залишилися поза увагою судів попередніх інстанцій. Суди не з`ясували з достовірністю тих обставин, чи створили ці правочини правові наслідки для їх сторін, чи набув відповідач право власності на спірне майно за цими правочинами, чи були такі правочини оспорені та визнані недійсними в судовому порядку;

3) суди попередніх інстанцій не з`ясували, чи здійснювало Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Актив-банк" погашення кредиторських вимог позивача щодо сплати заборгованості позичальника за кредитним договором від 22.11.2006 № 15106К134 та в якому обсязі.

У підсумку об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в зазначеній постанові виснувала про те, що за змістом норми статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Натомість скаржник належним чином не обґрунтував і не довів того, як викладений в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18 висновок щодо застосування загальних положень статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" може вплинути чи спростувати висновок суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову в цій справі (№ 915/1526/21).

Адже, обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав, чим апеляційний суд власне і мотивував відмову в задоволенні позову, є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)).

Отже, в цій справі (№ 915/1526/21) та в справах №№ 924/996/23, 911/3594/17, 910/10987/18, на постанови Верховного Суду в яких посилається позивач у поданій касаційній скарзі, суди виходили з різних фактичних обставин, встановлених у кожній справі окремо на підставі доказів, наданих учасниками справи на підтвердження їх вимог і заперечень, та яким була надана оцінка згідно з вимогами процесуального закону.

Наведене вище переконливо свідчить про різні фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, і зумовлене цим їх неоднакове правове регулювання у справі № 915/1526/21 та в справах №№ 924/996/23, 911/3594/17, 910/10987/18.

У контексті наведеного відсутні підстави для висновку про подібність правовідносин у справі, що розглядається, та в справах, на постанови Верховного Суду в яких посилається скаржник на обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження постанови, ухваленої апеляційним судом.

Зважаючи на те, що наведена підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, наразі не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-які інші підстави касаційного оскарження позивачем не зазначаються та не обґрунтовуються в поданій касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ФГ "Зоря Терешкін" на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.09.2025 у справі № 915/1526/21 на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Фермерського господарства "Зоря Терешкін" на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.09.2025 у справі № 915/1526/21 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Я. Чумак

Судді Т. Б. Дроботова

Н. О. Багай