ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року

м. Київ

cправа № 904/6835/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,

представники учасників справи:

прокуратури - Савицька О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 (фізичної особи - підприємця ОСОБА_1)

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 17.09.2025 (судді: Мороз В. Ф. - головуючий, Чередко А. Є., Іванов О. Г.) та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.11.2024 (суддя Ліпинський О. В.) у справі

за позовом Керівника Криворізької східної окружної прокуратури в інтересах держави в особі Апостолівської міської ради

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень

1.1. У грудні 2023 року керівник Криворізької східної окружної прокуратури (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Апостолівської міської ради звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1.) про зобов`язання відповідача:

- повернути Апостолівській міській раді за актом прийому-передачі земельну ділянку комунальної форми власності кадастровий номер :03:003:1487 площею 0,0027 га, яка розташована за адресою: вул. Ветеранів (без номера), м. Апостолове, Криворізький р-н, Дніпропетровська обл. (далі - спірна земельна ділянка) у стані не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду;

- усунути перешкоди Апостолівській міській раді у користуванні спірною земельною ділянкою та суміжною земельною ділянкою без кадастрового номера площею 0,0035 га, привівши їх у придатний до використання стан шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва - торгового павільйону літ. Б-2, площею під забудовою 49,4 м2 та навісу літ. Б площею під забудовою 6,4 м2 (загальною площею майна під забудовою - 55,8 м2).

1.2. Позовні вимоги з посиланням, зокрема, на положення статей 376, 785 Цивільного кодексу України, положення законів України "Про оренду землі" та "Про місцеве самоврядування в Україні" обґрунтовані тим, що після закінчення терміну укладеного між Апостолівською міською радою та ФОП ОСОБА_1. договору оренди землі від 01.12.2009 № 20/09, орендар земельну ділянку не повернув.

При цьому перевіркою встановлено, що відповідач на земельній ділянці та за її межами на суміжній земельній ділянці збудував двоповерховий прямокутний торговий павільйон за відсутності дозвільних документів, порушуючи умови договору оренди, без письмової згоди орендодавця.

1.3. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 02.01.2024 позовну заяву і додані до неї документи повернуто прокурору відповідно до пункту 2 частини 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку із порушенням правил об`єднання позовних вимог. Повертаючи позовну заяву суд вказав, що у правовідносинах за договором оренди землі від 01.12.2009 № 20/09 відповідач виступав як суб`єкт підприємницької діяльності, а отже, незважаючи на відсутність у нього на час звернення прокурора з позовом до суду статусу суб`єкта підприємницької діяльності (дата припинення підприємницької діяльності 26.10.2023), спір в частині вимог про повернення земельної ділянки після припинення дії договору оренди землі, підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Водночас вимога про зобов`язання відповідача усунути перешкоди у користуванні земельними ділянками шляхом знесення розташованого на них об`єкта самочинного будівництва не належить до юрисдикції господарських судів та підлягає вирішенню загальними судами за правилами цивільного судочинства, оскільки сторона спору (відповідач), у правовідносинах щодо усунення перешкод у користуванні ділянками шляхом знесення самочинного будівництва, виступає як громадянин - фізична особа.

1.4. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 18.06.2024 ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 02.01.2024 про повернення позовної заяви скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги у цій справі пов`язані між собою підставою виникнення, стосуються одного і того самого майна - земельної ділянки, що має наслідком повернення її власнику у разі задоволення позову. Разом із тим, повернення майна без усунення перешкод шляхом приведення її у придатний для використання стан (знесення об`єкта самочинного будівництва) неможливе, тобто згідно зі статтею 173 Господарського процесуального кодексу України заявлені вимоги слід розглядати в межах однієї справи. У наведеному випадку об`єднання відповідних позовних вимог не матиме наслідком суттєвого утруднення вирішення спору, а навпаки, дає можливість досягти процесуальної економії за однакових обставин.

1.5. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 01.07.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено розгляд на 18.07.2024.

1.6. У відзиві на позовну заяву ФОП ОСОБА_1. повідомив, що не визнає позовні вимоги в повному обсязі, вказуючи на те, що позовна заява прокурора не може бути розглянута Господарським судом Дніпропетровської області, оскільки прокурор не виконав вимог щодо надання суду обґрунтування про наявність підстав для представництва інтересів держави в суді згідно з частиною 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України; відсутні підстави для захисту прокурором інтересів держави, оскільки Апостолівська міська рада має реальну можливість самостійно звернутися до суду за захистом порушених прав; прокурор приховав обставини стосовно того, що на стадії підготовчого провадження в Орджонікідзевському міському суді Дніпропетровської області перебуває цивільна справа № 184/161/24 за позовом ОСОБА_1. до Апостолівської міської ради про узаконення самочинного будівництва та визнання права власності на нерухоме майно, а тому провадження у справі № 904/6835/23 слід зупинити.

1.7. Апостолівська міська рада просила задовольнити позовні вимоги прокурора та відмовити у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження, зазначаючи, що відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно договір оренди землі від 01.12.2009 № 20/09 припинив свою дію 31.01.2020, проте відповідач земельну ділянку не повернув.

При цьому відповідач на земельній ділянці, переданій в оренду, та на суміжній ділянці в порушення умов договору збудував двоповерховий торговий павільйон, не маючи жодних прав та погоджень.

Вказуючи на звернення відповідача до суду з позовом про узаконення самочинного будівництва доводить, що таке будівництво здійснено самочинно, що у свою чергу створює перешкоди Апостолівській міській раді у вільному володінні та користуванні земельними ділянками, на яких розміщено об`єкт самочинного будівництва.

Отже, позивач акцентував увагу на тому, що двоповерховий прямокутний торговий павільйон є самочинним будівництвом, збудованим на земельній ділянці, яка не надавалася у користування позивачу, і щодо якого міська рада заперечує у визнанні права власності на нерухоме майно за відповідачем.

2. Короткий зміст судових рішень у справі

2.1. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28.11.2024, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 17.09.2025, позов задоволено, а саме зобов`язано ОСОБА_1. повернути Апостолівській міській раді за актом прийому-передачі земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду, а також усунути перешкоди позивачу у користуванні земельною ділянкою та на суміжній без кадастрового номера земельній ділянці площею 0,0035 га, привівши їх у придатний для використання стан шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва - торгового павільйону літ. Б-2, площею під забудовою 49,4 м2 та навісу літ. Б площею під забудовою 6,4 м2 (загальною площею під забудовою 55,8 м2).

2.2. Суди попередніх інстанцій керувалися тим, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження виконання відповідачем обов`язку щодо повернення об`єкта оренди після припинення дії договору, а отже ОСОБА_1., який відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, незважаючи на втрату статусу суб`єкта підприємницької діяльності, як фізична особа має повернути позивачу за актом прийому-передачі земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду.

Крім того, суди установили, що на земельній ділянці комунальної форми власності, яка була надана відповідачу за договором оренди землі, а також за її межами, на суміжній земельній ділянці, відповідач збудував капітальний прямокутний двоповерховий павільйон, будівництво якого здійснено на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети (частина ділянки площею 0,0027 була надана під розміщення та обслуговування малої архітектурної форми, а не під капітальне будівництво, решта ділянки не відводилась), без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, та без належно затвердженого проєкта, у зв`язку з чим такий об`єкт є самочинним будівництвом, а тому відповідач має усунути перешкоди міській раді у користуванні земельною ділянкою, та на суміжній земельній ділянці, привівши їх у придатний до використання стан шляхом знесення такого об`єкта самочинного будівництва.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що при зверненні до господарського суду із цим позовом прокурором було дотримано вимоги статті 23 Закону України "Про прокуратуру" у зв`язку із невжиттям компетентним органом заходів, спрямованих на захист інтересів держави у спірних відносинах, а заява відповідача про залишення позову без розгляду з підстав відсутності у прокурора права на звернення до суду підлягає відхиленню

3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень

3.1. Не погоджуючись із постановою Центрального апеляційного господарського суду від 17.09.2025 та рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28.11.2024, ОСОБА_1. у касаційній скарзі просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи підстави для касаційного оскарження судових рішень посиланням на пункти 1, 3, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.1.1. Так, оскаржуючи судові рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України скаржник зазначає, що суди неправильно застосували положення статті 376 Цивільного кодексу України без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 18.05.2021 у справі № 308/14814/15-ц та від 25.11.2020 у справі № 910/10689/19, стосовно здійснення судами перевірки наявності у власника майна права на його узаконення та можливості збереження майна, оскільки знесення самочинного будівництва є крайньою мірою.

Скаржник з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 910/7103/18 стосовно того, що, якщо між сторонами існує цивільний спір про право власності, господарський суд не має повноважень вирішувати це питання, зазначив, що суд апеляційної інстанції фактично вирішив спір про право власності на нерухоме майно, що виходить за межі юрисдикції господарських судів.

3.1.2. Оскаржуючи судові рішення з підстави, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, заявник вважає відсутнім висновок Верховного Суду щодо застосування статті 75 Господарського процесуального кодексу України (преюдиційність рішень інших юрисдикційних судів ) у ситуації, коли цивільна справа про визнання права власності на самочинне будівництво та господарська справа про його знесення перебувають на розгляді одночасно і обидві ініційовані різними суб`єктами.

Тому скаржник просить сформувати єдину практику щодо визначення компетенції господарських судів.

Суд не врахував постанову Дніпровського апеляційного суду від 03.12.2024 у справі № 184/161/24, якою скасовано ухвалу Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області про зупинення провадження за позовом ОСОБА_1. щодо узаконення самочинного будівництва, а справу повернуто для розгляду по суті.

3.1.3. Також як підставу оскарження судових рішень скаржником зазначено пункт 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з істотним порушенням процесуальних норм, у той час як з урахуванням положень статті 310 цього Кодексу істотними порушеннями, які унеможливили ухвалення законного рішення, є: розгляд справи без належного повідомлення сторони; відмова суду апеляційної інстанції у задоволенні клопотання про зупинення провадження, незважаючи на наявність іншої справи між тими ж сторонами щодо того ж об`єкта; неврахування преюдиційного рішення цивільного суду.

3.2. У відзиві на касаційну скаргу Апостолівська міська рада просить залишити її без задоволення, а судові рішення - без змін, вказуючи на безпідставність та необґрунтованість тверджень скаржника з підстав, наведених у відзиві, а також зазначаючи про належне повідомлення відповідача про розгляд справи.

4. Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду

4.1. Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права в межах касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

4.2. Суди попередніх інстанцій установили, що 24.09.2009 Апостолівська міська рада прийняла рішення № 1986-27V про надання земельної ділянки на вул. Ветеранів, б/н в оренду для розміщення та обслуговування торгового павільйону приватного підприємця ОСОБА_1.

01.12.2009 між Апостолівською міською радою (орендодавець) та ФОП ОСОБА_1. (орендар) було укладено договір оренди землі № 20/09, строком дії до 01.12.2014 з правом пролонгації. Договір зареєстровано в Державному підприємстві "Центр державного земельного кадастру" 20.05.2010 за № 04.

У договорі сторони передбачили, зокрема, такі умови:

- відповідно до пункту 2 договору в оренду передано земельну ділянку загальною площею 0,0027 га, кадастровий номер :03:003:1487;

- за змістом пунктів 3, 4 договору на земельній ділянці знаходяться об`єкти малої архітектурної форми. Земельна ділянка передається в оренду разом з існуючими будівлями та спорудами;

- згідно з пунктом 28 договору орендарю заборонено здійснювати без письмової згоди орендодавця перебудову, добудову та перепланування об`єкта, що орендується.

01.12.2009 сторони підписали акт прийому-передачі земельної ділянки, переданої в оренду.

Додатковою угодою від 26.12.2014 № 1/14 сторони продовжили строк дії договору оренди на 5 років, а також змінили умови договору в частині розміру орендної плати.

21.01.2015 проведено державну реєстрацію іншого речового права - права оренди земельної ділянки кадастровий номер :03:003:1487, зі строком дії до 31.01.2020.

4.3. Суди установили, що 27.07.2021 відділом містобудування та архітектури виконавчого комітету Апостолівської міської ради за результатами проведення планового (позапланового) заходу державного нагляду (контролю) щодо дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності складено акт № 2.

Під час проведення перевірки ФОП ОСОБА_1. був присутній і на вимогу посадової особи щодо надання документів, які є необхідними для здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, суб`єктом господарювання були надані такі документи: копія технічного паспорта на торговий павільйон, виготовлений КП "Апостолівським бюро технічної інвентаризації", станом на 28.10.2010; копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 31.01.2015 індексний № 32976899; копія договору оренди землі від 01.12.2009 № 20/09 (кадастровий номер :03:003:1487); викопіювання; витяг із Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 21.07.2020 № НВ-020.

Під час проведення перевірки з`ясовано, що на земельних ділянках комунальної форми власності кадастровий номер :03:003:1487 площею 0,0027 га, та за її межами на земельній ділянці площею 0,0035 га без кадастрового номера збудовано двоповерховий прямокутний торговий павільйон, площа забудови якого становить 0,0062 га. Розміри в плані будівлі 10,93х4,83 м2 та ганок із навісом розмірами 4,48х1,48 м2, загальною площею приміщень 74,8 м2, висота будівлі - 7 м.

За результатами аналізу наданих документів було встановлено порушення пункту 11 постанови Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 466 "Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт", а саме з`ясовано, що відсутні дозвільні документи, які дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів на будівництво будівлі для торгівлі на вул. Ветеранів, б/н у м. Апостолове Криворізького району, Дніпропетровської області.

27.09.2021 КП "Апостолівське бюро технічної інвентаризації" у листі № 913/21 повідомило, що згідно з архівними даними та реєстраційними книгами станом на 01.01.2013 стосовно власника торгового павільйону " ІНФОРМАЦІЯ_1 " за адресою: м. Апостолове, вул. Ветеранів, б/н, проведена технічна інвентаризація, право власності не оформлено.

Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відсутня інформація щодо реєстрації права власності на будь-який об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , за ФОП ОСОБА_1.

4.4. Предметом позову у справі, що розглядається, є вимоги прокурора в інтересах держави в особі Апостолівської міської ради до ФОП ОСОБА_1. про зобов`язання відповідача: повернути Апостолівській міській раді за актом прийому-передачі земельну ділянку комунальної форми власності кадастровий номер :03:003:1487 площею 0,0027 га, яка розташована за адресою: вул. Ветеранів, б/н у м. Апостолове, Криворізький р-н, Дніпропетровська обл., у стані не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду; усунути перешкоди Апостолівській міській раді у користуванні спірною земельною ділянкою та суміжною земельною ділянкою без кадастрового номеру площею 0,0035 га, привівши їх у придатний для використання стан шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва - торгового павільйону літ. Б-2 площею під забудовою 49,4 м2 та навіс літ. Б площею під забудовою 6,4 м2 (загальною площею майна під забудовою - 55,8 м2), з посилання, зокрема, на положення статей 376, 785 Цивільного кодексу України.

4.5. Згідно з положеннями частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням, мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

Отже, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, та саме з метою його захисту.

У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29.08.2023 у справі № 910/5958/20, від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19).

4.6. За змістом статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Отже, єдиною підставою для громадян та юридичних осіб набуття права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності, є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених Земельним кодексом України.

Частиною 1 статті 375 Цивільного кодексу України передбачено, що лише власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Згідно з положеннями частин 1- 3 статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до частини 2 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.

Статтею 212 Земельного кодексу України унормовано, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

4.7. За змістом статей 316, 317 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до статті 321 вказаного Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з положеннями статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

4.8. У пунктах 88- 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 зазначено, що самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки.

Разом із цим сам по собі факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду, не слід розглядати як окреме відносно факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки.

Здійснення самочинного будівництва порушує права власника земельної ділянки, у тому числі у разі відсутності державної реєстрації права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за відповідною особою. Факт самочинного будівництва змушує власника земельної ділянки діяти з урахуванням того, що на відповідній земельній ділянці наявні певні об`єкти нерухомості - що обмежує можливості як користування, так і розпорядження земельною ділянкою.

Отже, самочинно побудоване нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване за жодною особою, все одно обмежує власника відповідної земельної ділянки в користуванні та розпорядженні такою земельною ділянкою.

4.9. Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (див., зокрема, пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, пункт 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).

У певних випадках спосіб захисту імперативно "прив`язаний" до певного складу правопорушення. У таких випадках можна стверджувати, що спосіб захисту визначений законом (встановлений законом), тобто термін "встановлений законом" означає не просто те, що він названий у законі (наприклад, є в переліку статті 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України), а те, що спосіб захисту за його змістом кореспондує конкретному правопорушенню. У цих випадках положення частини 1 статті 5 Господарського процесуального кодексу України (аналогічне - у частині першій статті 5 Цивільного процесуального кодексу України) вимагає, щоб суд застосував саме такий спосіб захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22).

Можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 Цивільного кодексу України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна.

Так, відповідно до частини 2 зазначеної норми особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (частина 3 статті 376 Цивільного кодексу України).

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина 4 статті 376 Цивільного кодексу України).

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина 5 статті 376 Цивільного кодексу України).

Отже, знесення самочинно побудованого спірного об`єкта нерухомості відповідно до частини 4 статті 376 Цивільного кодексу України є належним та ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво. Також потрібно враховувати положення частини третьої та п`ятої статті 376 Цивільного кодексу України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22).

Крім того, як свідчать матеріали справи, Апостолівська міська рада у відповіді на відзив ОСОБА_1 акцентувала увагу на тому, що Апостолівська міська рада як власник відповідних земельних ділянок під об`єктом самочинного будівництва заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за відповідачем, який здійснив самочинне будівництво на землях комунальної власності.

4.10. Ураховуючи приписи чинного законодавства, зокрема, статті 376 Цивільного кодексу України, встановивши обставини здійснення відповідачем за відсутності будь-яких дозволів та документів самочинного будівництва на земельній ділянці, кадастровий номер :03:003:1487 площею 0,0027 га, наданій йому за договором (без письмового дозволу орендодавця), та на суміжній земельній ділянці без кадастрового номера, площею 0,0035 га, яка відповідачеві в користування не надавалася, суди дійшли висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про усунення перешкод Апостолівській міській раді у користуванні земельними ділянками з приведенням їх у придатний до використання стан шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва.

Крім того, суд апеляційної інстанції вказав на те, що відповідач перед здійсненням самочинного будівництва спірного майна, проявивши розумну обачність, міг та повинен був знати про незаконність здійснення забудови за відсутності у нього дозвільних документів та в порушення умов договору оренди земельної ділянки, без письмової згоди орендодавця. Проігнорувавши вимоги законодавства, відповідач фактично взяв на себе ризики, пов`язані, в тому числі, з можливим знесенням самочинно збудованого об`єкта будівництва, а отже суди дійшли висновку, що порушення приписів статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у цьому випадку відсутнє.

4.11. Як вже зазначалося, оскаржуючи судові рішення з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник зазначає, що суди неправильно застосували положення статті 376 Цивільного кодексу України без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 18.05.2021 у справі № 308/14814/15-ц та від 25.11.2020 у справі № 910/10689/19, стосовно здійснення судами перевірки наявності у власника майна права на його узаконення та можливості збереження майна, оскільки знесення самочинного будівництва є крайньою мірою.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстави, зазначеної в пункті 1 частини 2 цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, і в справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

При цьому на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, щодо якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (такий правовий висновок наведено у пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що постанови Верховного Суду від 18.05.2021 у справі № 308/14814/15-ц та від 25.11.2020 у справі № 910/10689/19 відсутні в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

У Єдиному державному реєстрі судових рішень опубліковано постанову Верховного Суду у справі № 910/10689/19, яка датована 21.07.2020 і предметом перегляду в якій були судові рішення, ухвалені за результатами розгляду заяви на дії державного виконавця у справі, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Металургтранс" до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 145 440,00 грн.

Крім того, посилаючись на згадані постанови, скаржник зазначає, що в них зроблено висновки про необхідність здійснення судами перевірки наявності у власника майна права на його узаконення та можливості збереження майна, оскільки знесення самочинного будівництва є крайньою мірою.

Водночас колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що норми матеріального права застосовуються судами з урахуванням конкретних обставин справи та поданих сторонами доказів у межах конкретного предмета доказування. При цьому цитування скаржником окремих висновків, наведених у вказаних ним постановах Верховного Суду, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

У справі, в якій подано касаційну скаргу, фактичні обставини, встановлені судами на підставі оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з урахуванням вимог законодавства, яке регулює спірні правовідносини, свідчать про те, що відповідач здійснив самочинне будівництво, у тому числі на земельній ділянці, право користування якою йому не надавалося, без дозвільних документів та погодження власника земельної ділянки, який заперечує проти визнання права власності за відповідачем на самочинне збудоване майно, що зумовило задоволення позову, натомість відповідно до імперативних положень частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України у суду касаційної інстанції відсутні повноваження вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).

Встановлення обставин справи, дослідження й оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц та Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).

У свою чергу, Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18).

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ФОП ОСОБА_1. на судові рішення у справі згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу, а з інших підстав - залишення судових рішень без змін.

4.12. Посилання заявника касаційної скарги на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 910/7103/18 стосовно того, що якщо між сторонами існує цивільний спір про право власності, господарський суд не має повноважень вирішувати це питання, що свідчить про те, що суд апеляційної інстанції фактично вирішив спір про право власності на нерухоме майно, що виходить за межі юрисдикції господарських судів, колегія суддів також не може взяти до уваги у зв`язку із відсутністю в Єдиному державному реєстрі судових рішень такої постанови та такої справи.

Водночас, як установив суд апеляційної інстанції, згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач - ОСОБА_1. припинив свою господарську діяльність як суб`єкт підприємницької діяльності, про що 01.11.2024 внесено відповідний запис.

Між тим обставини припинення відповідачем підприємницької діяльності, а також пов`язана з цим можливість вирішення спору у цій справі за правилами господарського судочинства були предметом розгляду суду апеляційної інстанції, який в постанові від 18.06.2024 дійшов висновку, що незалежно від наведених обставин заявлені вимоги слід розглядати господарським судом у межах однієї справи.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції, з посиланням на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 910/8729/18, також вказав, що однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для ФОП є те, що у разі припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. ФОП, навіть діяльність якої припинено, відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Суд дійшов висновку, що позовні вимоги у цій справі пов`язані між собою підставою виникнення та стосуються одного і того самого майна - земельних ділянок, що має наслідком повернення їх власнику у разі задоволення позову, однак повернення майна без усунення перешкод шляхом приведення земельних ділянок у придатний для використання стан шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва, неможливе, тобто відповідно до статті 173 Господарського процесуального кодексу України заявлені позовні вимоги слід розглядати в межах однієї справи.

Отже, суди виходили з того, що незважаючи на припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1., він відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, а спори, стороною яких є така особа, незважаючи на втрату статусу суб`єкта підприємницької діяльності, віднесені до юрисдикції господарських судів.

4.13. Оскаржуючи судові рішення з підстави, передбаченої у пункті 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, заявник касаційної скарги вважає відсутнім висновок Верховного Суду щодо застосування статті 75 Господарського процесуального кодексу України (преюдиційність рішень інших юрисдикційних судів) у ситуації, коли цивільна справа про визнання права власності на самочинне будівництво та господарська справа про його знесення перебувають на розгляді одночасно і обидві ініційовані різними суб`єктами, а тому скаржник просить сформувати єдину практику щодо визначення компетенції господарських судів.

Відповідно до приписів пункту 3 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зі змісту пункту 3 частини статті 287 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики, шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

Суд керувався тим, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.

Водночас у наведеному випадку скаржник не обґрунтував необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування загальних норм Господарського процесуального кодексу України - статті 75 цього Кодексу, яка застосовується з урахуванням конкретних обставин справи, встановлених під час розгляду справи, а аргументи заявника касаційної скарги фактично ґрунтуються на власних запереченнях висновків судів, покладених в основу судових рішень, та стосуються виключно незгоди зі встановленими судами обставинами справи.

Скаржник вважає, що суди не врахували постанову Дніпровського апеляційного суду від 03.12.2024 у справі № 184/161/24, якою скасовано ухвалу Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області про зупинення провадження за позовом ОСОБА_1. щодо узаконення самочинного будівництва, а справу повернуто для розгляду по суті.

За змістом частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Натомість, згідно з Єдиним державним реєстром судових рішень рішення суду у цивільній справі № 184/161/24, яке набрало законної сили та в якому встановлені преюдиційні для цієї справи обставини, відсутнє.

Звернення ОСОБА_1 до цивільного суду у лютому 2024 року (тобто після подання у грудні 2023 року позову прокурором у справі) та прийняття позовної заяви ОСОБА_1. до Апостолівської міської ради про узаконення самочинного будівництва, визнання права власності на нерухоме майно Орджонікідзевським міським судом Дніпропетровської області, не свідчить про наявність судового рішення, обставини в якому є преюдиціальними відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, наведена скаржником підстава оскарження судових рішень також не знайшла підтвердження, а доводи заявника касаційної скарги зводяться до незгоди із висновками судів.

4.14. Щодо посилань скаржника на наявність підстав, передбачених у пункті 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме ухвалення судових рішень з істотним порушенням процесуальних норм, у той час як з урахуванням положень статті 310 вказаного Кодексу істотними порушеннями, які унеможливили ухвалення законного рішення є: розгляд справи без належного повідомлення сторони; відмова суду апеляційної інстанції у задоволенні клопотання про зупинення провадження, незважаючи на наявність іншої справи між тими ж сторонами щодо того ж об`єкта; неврахування преюдиційного рішення цивільного суду, колегія суддів зазначає таке.

Доводи скаржника про розгляд справи без належного повідомлення сторони спростовуються матеріалами прави, оскільки всі процесуальні документи судів попередніх інстанцій направлялися ОСОБА_1. в електронний кабінет у підсистемі "Електронний суд", в якому ОСОБА_1. був зареєстрований 05.07.2024 на стадії призначення підготовчого засідання у суді першої інстанції (том 2, а. с. 11).

ОСОБА_1. та його представник Панченко М. І. брали участь у судових засіданнях, про що свідчать протоколи судових засідань та відповідні процесуальні документи, подавали відзив, заяви та клопотання по суті спору, що спростовує доводи відповідача про розгляд справи без належного повідомлення сторони.

4.15. Стосовно доводів скаржника про відмову суду апеляційної інстанції у задоволенні клопотання про зупинення провадження, колегія суддів зазначає, що суд, розглянувши заявлене відповідачем клопотання, з урахуванням пункту 5 частини 2 статті 227 Господарського процесуального кодексу України, за змістом якого обов`язок суду зупинити провадження у справі зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду до вирішення іншої справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду, дійшов висновку про відсутність підстав для зупинення провадження у цій господарській справі, оскільки розгляд справи № 184/161/24 не є перешкодою для встановлення та оцінки з огляду на вимоги статей 74, 86 Господарського процесуального кодексу України обставин у даній справі судом першої інстанції.

Суд зауважив, що необґрунтоване зупинення провадження у справі може призвести до затягування строків її розгляду і перебування у стані невизначеності учасників процесу.

5. Висновки Верховного Суду

5.1. Згідно зі статтею 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом частини 1 статті 300 цього Кодексу, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

5.2. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

5.3. Ураховуючи те, що доводи касаційної скарги скаржника щодо оскаржень судових рішень з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не знайшли свого підтвердження, Верховний Суд, переглянувши оскаржувані у справі судові рішення у межах доводів та вимог касаційної скарги, вважає, що касаційне провадження у справі за касаційною скаргою, відкрите з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, слід закрити, а з інших підстав - судові рішення залишити без змін.

6. Розподіл судових витрат

6.1. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на скаржника.

Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1. на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 17.09.2025 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.11.2024 у справі № 904/6835/23, відкрите з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

2. Касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1. залишити без задоволення.

3. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 17.09.2025 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.11.2024 у справі № 904/6835/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Т. Б. Дроботова

Судді Н. О. Багай

Ю. Я. Чумак