ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" грудня 2025 р. Справа№ 910/5193/23 (910/6935/24)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Сотнікова С.В.

Остапенка О.М.

Секретар судового засідання: Басараба К.Ю.

За участю представників учасників справи:

Дорога-Воробйова А.Ю. від ОСОБА_1 (в залі суду) - за ордером серії АІ №2000939 від 01.10.25

Реверук П.К. ліквідатор ТОВ «Геліос Інвест Груп» (в залі суду)

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2025 у справі № 910/5193/23 (910/6935/24) (суддя Яковенко А.В., повний текст рішення складено та підписано - 11.09.2025)

за позовом ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Геліос Інвест Груп» арбітражного керуючого Реверука Петра Костянтиновича

до 1) ОСОБА_1

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛХ Авто»

про визнання недійсним правочинів та застосування наслідків недійсності правочинів

в межах справи № 910/5193/23

за заявою Акціонерного товариства «Українська Залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна Залізниця»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Геліос Інвест Груп»

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

На розгляді в Господарському суді міста Києва перебуває справа №910/5193/23 за заявою Акціонерного товариства »Українська Залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна Залізниця» про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Геліос Інвест Груп» (ідентифікаційний код 39823941).

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Геліос Інвест Груп» арбітражного керуючого Реверука Петра Костянтиновича до ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю "ОЛХ Авто" про визнання недійсним правочинів та застосування наслідків недійсності правочинів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на укладення спірних договорів з порушеннями законодавства у зв`язку з чим також просить застосувати наслідки недійсності правочинів.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.03.2025 у справі № 910/5193/23 (910/6935/24), зокрема, позовні вимоги ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Геліос Інвест Груп» арбітражного керуючого Реверука Петра Костянтиновича задоволено повністю; визнано недійсним Договір комісії № 7820/21/003135 від 08.04.2021 щодо доручення продажу транспортного засобу, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Олх Авто» - Комісіонер, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Геліос Інвест Груп» - Комітент; визнано недійсним Договір купівлі-продажу транспортного засобу № 7820/21/003135 від 08.04.2021, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Олх Авто» (який виступив комісіонером та діяв на підставі укладеного з власником транспортного засобу - Товариством з обмеженою відповідальністю «Геліос Інвест Груп» Договору комісії № 7820/21/003135 від 08.04.2021) - Продавець та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) - Покупець; застосовано наслідки недійсності правочину шляхом: зобов`язання ОСОБА_1 повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Геліос Інвест Груп» транспортний засіб (INFINITI EX25 VIN № кузова (шасі, рами) НОМЕР_2 , 2011 р.в., об`єм двигуна 2496 куб.см), який він отримав на підставі Договору купівлі-продажу транспортного засобу № 7820/21/003135 від 08.04.2021.

У вищевказаному судовому рішенні, суд першої інстанції дійшов до висновку, що договір комісії № 7820/21/003135 від 08.04.2021 та договір купівлі-продажу транспортного засобу № 7820/21/003135 від 08.04.2021 являються такими, що порушують положення п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, ч. 3 ст. 13 ЦК України, отже являються фраудаторними, та підлягають визнанню недійсними як такі, що направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2025 у справі № 910/5193/23 (910/6935/24); рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2025 у справі № 910/5193/23 (910/6935/24) скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що оскаржуване рішення суду першої інстанції винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, з невірним застосуванням норм матеріального права, обставини справи з`ясовані не повно та не доведені належними доказами.

Скаржник в апеляційній скарзі зазначив, що: ОСОБА_1 є добросовісним набувачем майна (транспортного засобу), яке було набуто на законних підставах, а отже останнє не може бути витребувано у нього; оцінка транспортного засобу, надана позивачем, є необґрунтованою, вартість автомобіля визначена невірно, а його справжній стан відповідає ціні; реституція, передбачена рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2025 у справі №910/5193/23 (910/6935/24), застосоване невірно, адже резолютивна частина даного рішення не містить зобов`язання про повернення ОСОБА_1 сплачених ним 10 000,00 грн за вказаний автомобіль, що грубо порушує права скаржника.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

24.11.2025 через систему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Геліос Інвест Груп» Реверука Петра Костянтиновича надійшов відзив на апеляційну скаргу, який останній просив врахувати його при розгляді апеляційної скарги.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом та не подали до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, що у відповідності до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду судового рішення першої інстанції в апеляційному порядку.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.10.2025 апеляційну скаргу у справі № 910/5193/23 (910/6935/24) передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Отрюх Б.В., судді: Сотніков С.В., Остапенко О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.10.2025 у справі № 910/5193/23 (910/6935/24) витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/5193/23 (910/6935/24) за позовом ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Геліос Інвест Груп» арбітражного керуючого Реверука Петра Костянтиновича до 1) ОСОБА_1 , 2) Товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛХ Авто» про визнання недійсним правочинів та застосування наслідків недійсності правочинів в межах справи № 910/5193/23 за заявою Акціонерного товариства «Українська Залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна Залізниця» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Геліос Інвест Груп» про банкрутство; відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2025 у справі № 910/5193/23 (910/6935/24) до надходження матеріалів даної справи до Північного апеляційного господарського суду.

30.10.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 910/5193/23 (910/6935/24).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.11.2025 у справі № 910/5193/23 (910/6935/24), серед іншого, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2025 у справі № 910/5193/23 (910/6935/24) залишено без руху.

12.11.2025 через систему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від ОСОБА_1 надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.11.2025 задоволено клопотання ОСОБА_1 , поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2025 у справі № 910/5193/23 (910/6935/24), відкрито апеляційне провадження у справі № 910/5193/23 (910/6935/24) та призначено до розгляду на 10.12.2025.

Явка представників учасників справи

У судове засідання 10.12.2025 з`явився представник ОСОБА_1 та ліквідатор Товариства з обмеженою відповідальністю «Геліос Інвест Груп» арбітражний керуючий Реверук Петро Костянтинович; інші представники учасників справи не з`явився в судове засідання 10.12.2025; про час, місце та дату судового засідання повідомлялись завчасно та належним чином; про причини нез`явлення суд не повідомили.

Згідно з ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків, має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Розумність строків розгляду справи повинна визначатися з огляду на конкретні обставини справи з урахуванням критеріїв, сформованих у практиці Суду, зокрема складності справи, поведінки сторін та відповідних державних органів (рішення Європейського суду з прав людини від 29.05.2008 «Якименко проти України»; рішення Європейського суду з прав людини від 21.12.2006 «Мороз та інші проти України» та інші).

Таким чином, враховуючи наявність у матеріалах справи доказів повідомлення учасників справи про час, місце та дату судового засідання, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті за участі представника скаржника та арбітражного керуючого Реверука Петра Костянтиновича.

Позиції учасників справи

У судовому засіданні 10.12.2025 представник скаржника просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2025 у справі № 910/5193/23 (910/6935/24) та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви.

Арбітражний керуючий Реверук Петро Костянтинович в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2025 у справі № 910/5193/23 (910/6935/24) залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вбачається із матеріалів справи, постановою Господарського суду міста Києва від 26.09.2023 року у справі №910/5193/23 Товариство з обмеженою відповідальністю «Геліос Інвест Груп» (ідентифікаційний код 39823941) визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Реверука Петра Костянтиновича.

З метою виявлення активів Боржника та належного здійснення захисту майна Боржника у справі про банкрутство № 910/5193/23, було скеровано ряд запитів, зокрема до РСЦ ГСЦ МВС (вих. № 02- 131/1453 від 17.07.2023), щодо надання інформації про транспортні засоби, які реєструвалися за ТОВ «ГЕЛІОС ІНВЕСТ ГРУП», в тому числі ті, які було знято з реєстрації.

У відповіді №31/26-2591 від 17.08.2023, РСЦ ГСЦ МВС в м. Києві повідомив про перереєстрацію 08.04.2021 транспортного засобу INFINITI EX25 VIN № кузова (шасі, рами) НОМЕР_2 , синього кольору, 2011 р.в., об`єм двигуна 2496 куб.см з ТОВ «ГЕЛІОС ІНВЕСТ ГРУП» на нового власника за договором купівлі-продажу.

З метою отримання документів на підставі яких відбулося відчуження ТОВ «ГЕЛІОС ІНВЕСТ ГРУП» Транспортного засобу, було скеровано відповідний запит до РСЦ ГСЦ МВС в м. Києві (вих. №02- 131/1710 від 14.09.2023).

У відповіді №31/26-10329 від 25.09.2023, РСЦ ГСЦ МВС в м. Києві надав копії документів, що стали підставою для перереєстрації ТЗ, що належав Боржнику, зокрема:

- Договір купівлі-продажу транспортного засобу № 7820/21/003135 від 08.04.2021 р., укладений між ТОВ «ОЛХ АВТО» (Ідентифікаційний код 42054488) (який виступив комісіонером) - Продавець та ОСОБА_1 - Покупець (далі - Договір купівлі-продажу);

- Акт огляду реалізованого транспортного засобу № 7820/21/003135 від 08.04.2021 р., в якому передбачено відомості про власника ТЗ - ТОВ «ГЕЛІОС ІНВЕСТ ГРУП» (далі - Акт огляду);

- Договір комісії № 7820/21/003135 від 08.04.2021 р. щодо доручення продажу ТЗ, укладений між ТОВ «ОЛХ АВТО» - Комісіонер, та ТОВ «ГЕЛІОС ІНВЕСТ ГРУП» - Комітент (далі - Договір комісії);

- Акт фізичного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер № 7820/21/003135 від 08.04.2021 р.(далі - Акт фізичного стану ТЗ);

- Свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_3 .

З матеріалів справи вбачається, що 08.04.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОЛХ АВТО» (надалі - «Комісіонер») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Геліос Інвест Груп» (надалі - «Комітент») укладено Договір комісії №7820/21/003135 (надалі - «Договір комісії»), відповідно до умов якого Комісіонер зобов`язується за дорученням Комітента за комісійну плату вчинити за рахунок Комітента від свого імені один/ або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу (який підпадає під визначення транспортного засобу відповідно пункту 189.3 статті 189 Податкового кодексу України): марка, модель INFINITI EX25, 2011 року випуску, колір СИНІЙ, VIN № кузова (шасі, рами) НОМЕР_2 , свідоцтво реєстрації НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 зареєстрований за Власником (Комітентом за Договором комісії) транспортного засобу 31.05.2019 року за ціною погодженої сторонами, а саме 10 000,00 грн.

За виконання Комісіонером його безпосередніх обов`язків за цим Договором Комітент зобов`язується сплатити Комісіонеру оплату у розмірі 50,00 грн в строк до 3 робочих днів.

На підставі Договору комісії складено Акт фізичного стану ТЗ, відповідно до якого пробіг (наробіток) згідно з показниками лічильника пробігу складає 120 000 кілометрів. За всіма критеріями оцінювання: зовнішній стан із зазначенням дефектів, ходова частина, коробка передач і зчеплення, комплектність і стан електроприладів, акумулятора батарея, і т.п. фізичний стан - «не задовільний». Відсоток зносу - 70 %. Ціна продажу - 10 000,00 грн, розмір комісійної винагороди 50,00 грн. Сума коштів для виплати Комітенту - 9 950,00 грн.

На підставі Договору комісії 08.04.2024 між ТОВ «ОЛХ АВТО» (надалі - «Продавець») та ОСОБА_2 (надалі - «Покупець») укладено Договір купівлі-продажу транспортного засобу №7820/21/003135 (надалі - «Договір купівлі-продажу»), відповідно до умов якого Продавець зобов`язується передати у власність Покупцеві транспортний засіб засобу (який підпадає під визначення транспортного засобу відповідно пункту 189.3 статті 189 Податкового кодексу України): марка, модель INFINITI EX25, 2011 року випуску, колір СИНІЙ, VIN № кузова (шасі, рами) НОМЕР_2 , свідоцтво реєстрації НОМЕР_3 , номерний знак - не видавався, зареєстрований за Власником транспортного засобу 31.05.2019.

За домовленістю сторін ціна ТЗ складає 10 000,00 грн. На підставі Договору купівлі-продажу сформовано та підписано Акт огляду.

Враховуючи наведене вище, ліквідатор Товариства з обмеженою відповідальністю «Геліос Інвест Груп» арбітражний керуючий Реверук Петро Костянтинович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю "ОЛХ Авто" про визнання недійсним правочинів та застосування наслідків недійсності правочинів, оскільки на думку останнього оспорювані договори підпадають під усі критерії фраудаторності (передбачені ст. 42 КУзПБ).

За наслідками розгляду вищевказаної позовної заяви, місцевим господарським судом постановлено судове рішення, яке наразі оскаржується в апеляційному порядку.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши позицію представника скаржника та арбітражного керуючого, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини даної господарської справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при постановленні оскаржуваного судового рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.

За змістом статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України).

Так, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені нормами статті 215 ЦК України.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16 тощо.

Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі,оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17).

Частини 1 та 2 статті 42 КУзПБ визначають, що правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав:

боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;

боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;

боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів

боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна;

боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом умежах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав:

боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;

боржник уклав договір із заінтересованою особою;

боржник уклав договір дарування.

Відтак, положення статті 42 КУзПБ розширюють визначені приписами статті 215 ЦК України підстави для визнання недійсними правочинів та надає можливість визнати недійсною угоду, яка відповідає вимогам Цивільного та Господарського законодавства, проте вчинена у період протягом трьох років, що передував відкриттю процедури банкрутства або після порушення справи про банкрутство, та вчинена на шкоду боржнику або його кредиторам.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.05.2023 відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Геліос Інвест Груп» (ідентифікаційний код 39823941).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, що оспорювані Договори укладені 08.04.2021, тобто, у межах трирічного строку до відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Геліос Інвест Груп» (ідентифікаційний код 39823941), то до даних правовідносин підлягає застосуванню стаття 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду у справі №405/1820/17 від 24.07.2019, №910/8357/18 від 28.11.2019).

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані.

Тому усі боржники мають добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій,які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.

У постанові від 30.01.2019 у справі № 911/5358/14 Верховний Суд висловив правову позицію щодо реальності господарської операції, вказав на те, що для з`ясування правової природи як господарської операції, так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті цієї операції.

Відповідно до статті 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Станом на 08.04.2021 у Товариства з обмеженою відповідальністю «Геліос Інвест Груп» була наявна кредиторська заборгованість перед Акціонерним товариством «Українська залізниця» у розмірі 5 295 984,00 грн, 7% штрафу від суми попередньої оплати в розмірі 308 932 грн 40 коп., 7% штрафу від вартості несвоєчасно наданих послуг в розмірі 772 331,00 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 95 673 грн 71 коп., що підтверджується рішенням Господарського суду міста Києва від 10.09.2021 у справі №910/4573/21, та про яку боржник знав на момент відчуження транспортного засобу (08.04.2021), оскільки як вбачається з комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» позовна заява Акціонерного товариства «Українська залізниця» надійшла до суду 22.03.2021, а провадження відкрито 06.04.2021, тобто за два дні до укладання спірних правочинів.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Таким чином, вчинення дій, спрямованих на виведення зі складу майнових активів Товариства з обмеженою відповідальністю »Геліос Інвест Груп» спірного транспортного засобу суд оцінює критично, як дії, спрямовані на унеможливлення погашення кредиторської заборгованості та як наслідок відновити платоспроможність Боржника.

Крім того, у своєму позові ліквідатор Товариства з обмеженою відповідальністю «Геліос Інвест Груп» вказує, що ціна продажу транспортного засобу INFINITI EX25 VIN № кузова (шасі, рами) НОМЕР_2 , синього кольору, 2011 р.в., об`єм двигуна 2496 куб.см, вказаній в Договорі купівлі-продажу, не відповідає ринковій вартості такого автомобіля, що підтверджується Звітом про оцінку майна №18-240419-008, виконаного на замовлення ліквідатора.

У своєму відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі скаржник вказав, що Звіт про оцінку майна є надуманим, адже не містить формули розрахунку вартості транспортного засобу, а також посилається на Акт огляду, складений 08.04.2021, у якому вказано про незадовільний стан транспортного засобу та вказує, що транспортний засіб придбаний для володіння та користування.

Суд критично оцінює доводи скаржника, адже ним не надано жодного доказу на підтвердження ціни спірного транспортного засобу у 10 000,00 грн, яка у 50 разів менша, ніж ринкова вартість відповідного транспортного засобу.

У наданому Акті фізичного стану транспортного засобу вказано про незадовільний стан зовнішнього стану, ходової частини, коробки передач і зчеплення, комплектність і стан електроприладів, акумулятора батарея, що ставить під сумнів можливість використання такого транспортного засобу на момент його купівлі, в той же час відповідачем 1 не надано жодного доказу на покращення стану автомобіля (рахунки СТО, акти виконаних робіт), які б могли підтвердити не задовільний стан такого автомобіля та його покращення для використання.

Таким чином, суд вважає, що заперечення відповідача 1 не являються достатніми доказами, які надають можливість однозначно стверджувати, що ціна вказана Договорі купівлі-продажу не була занижена.

Судом враховано, що Законом України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» передбачено про особливий порядок при вчиненні певних правочинів залежно від вартості предмета правочину чи інших критеріїв (значні правочини).

Частиною 2 ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» рішення про надання згоди на вчинення правочину, якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства відповідно до останньої затвердженої фінансової звітності, приймаються виключно загальними зборами учасників, якщо інше не передбачено статутом товариства.

При цьому, як було вище встановлено, транспортний засіб реалізовано за ціною нижче ринкової, а саме за 10 000,00 грн, відповідно вартість транспортного засобу на момент відчуження могла перевищувати 50 відсотків вартості чистих активів Боржника.

Підтвердженням недобросовісності Боржника також є той факт, що в фінансовій звітності малого підприємства станом на 31.12.2020 не відображено будь-яких необоротних активів, в тому числі спірного транспортного засобу.

Проте, як вбачається з копії технічного паспорта на спірний транспортний засіб, дата реєстрації за Товариством з обмеженою відповідальністю «Геліос Інвест Груп» є 31.05.2019, а відчуження його здійснено 08.04.2021.

Відповідно до ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», вартість чистих активів в балансі компанії є показником, який визначається як різниця між сукупною вартістю всіх її активів та сумою всіх зобов`язань.

Чисті активи Товариства з обмеженою відповідальністю «Геліос Інвест Груп» на початок звітного 2020 складали: 441, 9 тис. грн = 503,50 тис. грн - 61,60 тис. грн.

Оборотні активи Товариства з обмеженою відповідальністю «Геліос Інвест Груп» на початок звітного 2020 у розмірі 503,50 тис. грн в основному становили готову продукцію (443,60 тис. грн), а також дебіторську заборгованість за продукцію (59,10 тис. грн) та поточні фінансові інвестиції (0,80 тис. грн).

Проте на кінець звітного 2020 відсутні будь-які показники щодо активів та поточних зобов`язань.

Таким чином, частиною 2 ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» передбачено вимогу про прийняття рішення загальними зборами учасників Боржника, яке мало передувати відчуженню транспортного засобу і укладанням Договору купівлі-продажу, Договору комісії.

З огляду на викладене, місцевий господарський суд дійшов висновку, що заниження вартості спірного транспортного засобу призвело до уникнення виконання та необхідності дотримання вимог щодо реалізації такого майна (укладання значних правочинів), передбачених Законом України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», а такі дії свідчать про недобросовісну поведінку.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції встановив, що оспорювані правочини мають ознаки фраудаторних.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду по справі № 905/2030/19 (905/2445/19), викладеній у постанові від 24.11.2021, Верховним Судом було визначено поняття «фраудаторний правочин», та охарактеризовано критерії фраудаторності правочину.

Фраудаторний правочин - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

Фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог. Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути:

- момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі);

- контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи);

- щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.

Аналогічна правова позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 27.01.2022 по справі № 904/5693/20 (904/4523/21).

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності і набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (аналогічний правовий висновок викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі № 908/794/19 (905/1646/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено наступний висновок, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.07.2018 у справі № 922/2878/17 зазначено, що «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом».

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.

Наведені висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 28.11.2019 від 24.07.2019 у справі № 405/1820/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18 та від 20.05.2020 у справі № 922/1903/18.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 02.02.2021 по справі № 910/12809/16, особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. У період протягом року, що передував відкриттю процедури банкрутства або після порушення справи про банкрутство дії щодо будь-якого вилучення (відчуження) боржником своїх майнових активів є підозрілими і можуть становити втручання у право власності кредиторів, відтак відчуження майна боржником повинно здійснюватися з огляду на права кредиторів щодо забезпечення їх вимог активами боржника, а неврахування інтересів кредиторів у такому випадку є зловживанням з боку боржника своїми правами щодо розпорядження майном як власника, за умови, що відчуження майна призводить завідомо до зменшення обсягу платоспроможності боржника і наносить шкоду кредиторам.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 11.11.2021 по справі № 910/8482/18 (910/4866/21), будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам. Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання такого договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України).

В постанові Верховного Суду від 02.06.2021 по справі № 904/7905/16 суд вказав, що укладення боржником правочинів поза межами «підозрілого періоду», визначеного статтею 20 Закону про банкрутство, та відсутність підстав для застосування статті 42 КУзПБ з огляду на непоширення її дії на правовідносини, що склалися до вступу в дію КУзПБ, не виключає можливості визнання недійсним правочину боржника, спрямованого на уникнення звернення стягнення на його майно, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом за умови доведеності відповідних обставин заявником.

У постанові Верховного Суду від 11.11.2021 по справі № 910/8482/18 (910/4866/21) суд вказав на те, що формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

- особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;

- наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);

- враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Таким чином, враховуючи зазначені вище правові позиції Верховного Суду, норми матеріального права та фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з правомірним висновком суду першої інстанції, що оспорювані Договір комісії та Договір купівлі-продажу мають ознаки фраудаторних, що у свою чергу являється підставою для визнання їх недійсними.

З огляду на викладене, вбачається, що договір комісії № 7820/21/003135 від 08.04.2021 та договір купівлі-продажу транспортного засобу № 7820/21/003135 від 08.04.2021 являються такими, що порушують положення п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, ч. 3 ст. 13 ЦК України, отже являються фраудаторними, та підлягають визнанню недійсними як такі, що направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

При цьому, судова колегія зазначає, що Договір комісії та Договір купівлі-продажу є такими, що невід`ємно пов`язані, оскільки вони обидва мають кінцевою метою відчуження майна боржника, але Договір комісії являє собою передоручення укладення правочину щодо продажу від Товариства з обмеженою відповідальністю «Геліос Інвест Груп» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛХ АВТО», а Договір купівлі-продажу слугує правовою підставою для передачі майна із володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Геліос Інвест Груп» на користь відповідача-1, тому вони обидва підпадають під критерії фраудаторних правочинів.

За таких обставин, суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний господарський суд, дійшов правильного висновку що вимоги ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Геліос Інвест Груп" арбітражного керуючого Реверука Петра Костянтиновича є такими, що підлягають задоволенню, а тому підлягають визнанню недійсними договір комісії № 7820/21/003135 від 08.04.2021 та договір купівлі-продажу транспортного засобу № 7820/21/003135 від 08.04.2021.

Згідно з частинами 1, 2 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Оскільки, спірні договори визнані недійсними, тому суд першої інстанції вірно застосовував наслідки недійсності правочинів шляхом зобов`язаня ОСОБА_1 повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Геліос Інвест Груп» транспортний засіб (INFINITI EX25 VIN № кузова (шасі, рами) НОМЕР_2 , 2011 р.в., об`єм двигуна 2496 куб.см).

Скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що укладення договору купівлі-продажу №№7820/21/003135 від 08.04.2021 було здійснено з дотриманням вимог чинного законодавства, договір мав законну мету - передати транспортний засіб ОСОБА_1 , який є добросовісним набувачем, з цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

У постанові Верховного Суду від 22.05.2024 у справі №924/408/21(924/287/23) наведено правовий висновок про те, що вибуття майна з володіння власника (або особи, якій він передав майно у володіння) на підставі правочину, який у подальшому визнано недійсним, можна вважати таким, що відбулось не з їхньої волі в розумінні п. 3 с. 1 ст. 388 ЦК України, у тому разі, коли недійсність зазначеного правочину зумовлена впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною та/або іншими конкретними обставинами, які свідчать про відсутність дійсної волі власника на відчуження відповідного майна. Без встановлення наведених конкретних обставин щодо вчинення правочину з відповідними вадами волі самий лише факт визнання недійсним такого фраудаторного правочину не є достатньою підставою для висновку про вибуття відчуженого за ним майна не з волі власника або особи, якій він передав майно у володіння, в розумінні зазначеної норми цивільного законодавства.

Верховний Суд вважає за необхідне зауважити, що сам лише факт недійсності першого в ланцюгу договорів правочину, за яким відчужено відповідне майно боржника, не свідчить про вибуття такого майна з володіння власника без його волі. Адже недійсність правочину як така (без урахування підстав недійсності) не виключає наявності волі власника майна на його відчуження.

Однак метою такого відчуження при укладенні фраудаторного правочину є унеможливлення звернення стягнення на це майно та в окремих випадках збереження фактичного контролю над цим майном (у разі відчуження пов`язаній особі).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 15.09.2025 у справі № 911/101/21 (911/2330/24).

Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції у даній справі встановлено обставину щодо того, що укладення фраудаторних договорів унеможливило погашення кредиторської заборгованості та як наслідок відновлення платоспроможності Товариства з обмеженою відповідальністю «Геліос Інвест Груп», тому посилання скаржника на те, що він є добросовісним набувачем є необґрунтованими та спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами справи.

Крім того, скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що поданий арбітражним керуючим Звіт про оцінку майна не має прийматись судом до уваги, оскільки є безпідставним, надуманим та не базується на жодних об`єктивних обставинах, однак судова колегія суддів зазначає, що скаржником в свою чергу не надано суду жодного належного та допустимого доказу на обґрунтування ринкової ціни транспортного засобу, яка на його думку є дійсною.

Апелянт в апеляційній скарзі стверджує, що реституція застосована не вірно, оскільки згідно з формулюванням, яке застосував суд у своєму рішенні, застосувавши ч.1,2 ст. 216 ЦК, а саме: «кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину» кожна із сторін має повернути все одержане, однак резолютивна частина оскаржуваного рішення не містить зобов`язання про повернення ОСОБА_1 сплачених ним 10 000,00 грн за вказаний автомобіль, що грубо порушує його права.

Колегія суддів звертає увагу скаржника, що відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 216 ЦК України вказано про те, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Так, оскільки в даному випадку ст. 42 КУзПБ визначає особливі умови правових наслідків у разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, відповідно до яких сторона за таким правочином зобов`язана повернути боржнику майно, яке вона отримала від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину, то норми ч.1,2 ст. 216 ЦК України щодо правових наслідків недійсності правочину в такому випадку застосуванню не підлягають.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія зазначає, що твердження апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду міста Києва від 24.03.2025 у справі № 910/5193/23 (910/6935/24) та у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Таким чином, доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В силу ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає апеляційну скаргу ОСОБА_1 необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2025 у справі № 910/5193/23 (910/6935/24) підлягає залишенню без змін.

Розподіл судових витрат

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до ст. 129 ГПК України, покладається судом на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 255, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Кодексом України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2025 у справі № 910/5193/23 (910/6935/24) залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.03.2025 у справі № 910/5193/23 (910/6935/24) залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги розподіляється відповідно до ст. ст. 129 та 282 Господарського процесуального кодексу України.

4. Справу № 910/5193/23 (910/6935/24) повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, строки та випадках, передбачених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України та ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства.

Повний текст постанови складено - 11.12.2025.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді С.В. Сотніков

О.М. Остапенко