ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" листопада 2025 р. Справа№ 910/9581/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсака В.А.

суддів: Алданової С.О.

Євсікова О.О.

за участю секретаря судового засідання: Замай А.О.,

за участю представників учасників справи:

від позивача: Гаркавенко І.Г.

від відповідача: Гетіков В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "ЛЕОКОН"

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2025, повний текст якого складено та підписано 07.02.2025

у справі № 910/9581/24 (суддя Джарти В.В.)

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця"

до Приватного акціонерного товариства "ЛЕОКОН"

про виконання обов`язку в натурі шляхом передачі (повернення) товару зі зберігання

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

02.08.2024 Акціонерне товариство "Українська залізниця" звернулось до Господарського суду міста Києва в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" із позовом до Приватного акціонерного товариства "ЛЕОКОН" про виконання обов`язку в натурі шляхом передачі (повернення) товару зі зберігання.

Позовні вимоги обґрунтовані ухиленням відповідача від виконання обов`язку повернення товару, який переданий йому на відповідальне зберігання згідно з актом приймання товару.

Правовою підставою позову позивач обрав ст.ст. 11, 16, 525, 526, 530, 598, 599, 610, 629, 631 ЦК України, ст.ст. 175, 193 ГК України.

Доводи та заперечення відповідача

Відповідач з позовом не погодився, посилаючись на наявність у позивача обов`язку відшкодувати витрати на зберігання переданого товару, оскільки Залізниця, за його твердженнями, ухиляється від виконання вказаного обов`язку, а тому Товариством притримано товар на підставі статі 594 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.01.2025 у справі №910/9581/24 позов задоволено:

- зобов`язано Приватне акціонерне товариство «Леокон» передати Акціонерному товариству «Українська залізниця» товар придбаний на підставі договору № ПЗ/Е-151887/НЮ від 27.11.2015 та переданий на відповідальне зберігання згідно з актом приймання товару на відповідальне збереження №1 від 30.11.2015, а саме:

Розподільчий пристрій РУ-ЮкВ (1 секція) 3 алюмінієвою ошиновкою: Дві комірки з вакуумними вимикачами BB/TEL-10-20/630 - 2 шт.. трансформаторами струму ТПОЛУ-10 - 4шт.. роз`єднувачами РВЗ- 10/630 - 4шт. та релейним захистом РС80М2 - 2 ком-ти; Одна комірка з вимикачем навантаження NAL-12-6/170 - 1 шт., запобіжниками ПТ- 013-100-31,5 - 3 шт.; Одна комірка з роз`єднувачем РВЗ- 10/630 - 1 шт.; Дві торцеві панеліГОСТ 14693-90, п.2.5.1. ТУУ 27.1-04012000- 028:2013, п.п. 1.3.3, 1.3.4.1, 1.3.5.1-1.3.5.3, 1.3.8.2.1-2.13компл1Розподільчий пристрій РУ-0.4кВ (1 секція) з алюмінієвою ошиновкою: Одна панель ввідна з автоматичним вимикачем Ін-2000а - 1 шт., роз`єднувачами РЕ-1945-11160, 2500а - 3 шт.: Чотири панелі лінійні з рубильниками РПС-4, 400а- 16 шт., запобіжники ППНИ-400 -48 шт., трансформаторами струму Т-0,66. 400/5 - 16 шт.; Панель секційна з роз`єднувачами РЕ- 1944- 11160, 2000а - 6 шт.. автоматичним вимикачем Ін-1600а - 1 шт.. блок АВР - 1 к- кт; Дві торцеві панелі.ТУУ 25642359.001-99, пп. 1.2.1. 1.3.12, 1.3.13, 2.4компл1

- зобов`язано Приватне акціонерне товариство «Леокон» передати Акціонерному товариству «Українська залізниця» товар придбаний на підставі договору № ПЗ/Е-151933/НЮ від 30.11.2015 та переданий на відповідальне зберігання згідно з актом приймання товару на відповідальне збереження №2 від 30.11.2015, а саме:

Розподільчий пристрій РУ-ІОкВ (2 секція) з алюмінієвою ошиновкою: Дві комірки з вакуумними вимикачами BB/TEL-10-20/630 - 2 шт., трансформаторами струму ТПОЛУ-10 - 4шт., роз`єднувачами РВЗ- 10/630 - 4шт. та релейним захистом РС80М2 - 2 ком-ти; Одна комірка з вимикачем навантаження NAL-12-6/170 - 1 шт.. запобіжниками ПТ- 013-100-31,5-3 шт.; Одна комірка з роз`єднувачем РВЗ- 10/630- 1 шт.; Дві торцеві панеліГОСТ 14693-90, п.2.5.1, ТУУ 27.1-04012000- 028:2013, п.п. 1.3.3, 1,3.4.1, 1.3.5.1 - 1.3.5.3, 1.3.8.2.1-2.13компл.1Розподільчий пристрій РУ-0.4кВ (2 секція) з алюмінієвою ошиновкою: Одна панель ввідна з автоматичним вимикачем Ін-2000а- 1 шт., роз`єднувачами РЕ-1945-11160, 2500а - 3 шт.; Чотири панелі лінійні з рубильниками РІІС-4. 400а- 16 шт., запобіжники ГІПНИ-400 - 48 шт., трансформаторами струму Т-0,66, 400/5 - 16 шт.; Панель секційна з роз`єднувачами РЕ- 1944- 11160, 2000а - 3 шт.: Дві торцеві панелі; Шинний міст - 1 шт. (згідно креслення Е1210314-ЕП2).ТУУ 25642359.001-99, пп. 1.2.1, 1.3.12. 1.3.13, 2.4компл.1

- стягнуто з Приватного акціонерного товариства "ЛЕОКОН" на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" 14 982,90 грн судового збору.

- стягнуто з Приватного акціонерного товариства "ЛЕОКОН" у дохід державного бюджету 14 982,90 грн судового збору.

Рішення, з посиланням на ст.ст. 173, 193 ГК України, ст. ст. 936-938, 941-943, 945, 949, 953 ЦК України, мотивоване тим, що оскільки зі змісту Актів приймання товару на відповідальне збереження не вбачається погоджених сторонами умов щодо плати за зберігання, вимоги Товариства щодо відшкодування витрат на зберігання в даному випадку є безпідставні. При цьому судом зауважено, що Товариство не позбавлено права використати правовий інститут відшкодування збитків, завданих зберігачеві, передбаченого приписами статті 952 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з цим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

А саме апелянт посилається на те, що:

- суд першої інстанції, на думку скаржника, неправильно застосував норми матеріального права, а саме ч. 3 ст. 947 ЦК України, яка однозначно визначає, що при безоплатному зберіганні поклажодавець зобов`язаний відшкодувати зберігачеві здійснені ним витрати на зберігання речі, якщо інше не встановлено договором або законом. Висновок суду першої інстанції суперечить висновку Вищого господарського суду України зробленого у постанові від 03 вересня 2009 року у справі № 14/147;

- апелянт у заявах по суті, жодного разу не посилався на завдання йому збитків та відповідно не надав жодного доказу, про завдані властивостями речі, переданої на зберігання, збитків. Апелянт у заяві по суті надав обґрунтування суду першої інстанції про наявність у останнього саме витрат на зберігання речі, які він в силу ч. 1 ст. 936, ч. 2 ст. 938, ст. 942 ЦК України поніс для забезпечення схоронності речі та відповідно вимагав та вимагає відшкодування у позивача;

- суд першої інстанції не врахував, що позивач зобов`язаний відшкодувати апелянтові здійснені останнім витрати на зберігання речі. Апелянт правомірно реалізував своє право на забезпечення виконання зобов`язання, передбачене ч. 1 ст. 594 ЦК України, та реалізував його у точній відповідності до положень ст.ст. 546-548 та 594 ЦК України;

- суд першої інстанції не врахував, що разом з позовною заявою Позивачем не було надано жодних доказів відправки листів від 12.07.2022 №ЕЧ-1-1/319 та від 30.08.2022 №ЕЧ-1-1/512 на адресу ПрАТ «Леокон». Апелянту, до моменту отримання позовної заяви, не було відомо про існування вказаних листів і у 2022 році він їх не отримував (про вказане Апелянт зазначав у поданих 18.11.2024 р. в ході підготовчого засідання письмових поясненнях, які знаходяться у матеріалах справи);

- судом першої інстанції порушено положення ст. 80 ГПК України, відповідно до яких копії документів, доданих до відповіді на відзив, мали бути залишені судом без розгляду, а саме копії фіскального чеку та повідомлення про вручення поштового відправлення від 14.07.2022 та копії письмових пояснень посадової особи позивача про, начебто, вручення листа від 30.08.2022 р. №ЕЧ-1-1/512 уповноваженому представнику відповідача. Також, мало місце неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, оскільки копії вказаних документів не підтверджують дійсне направлення листів Позивача від 12.07.2022 №ЕЧ-1-1/319 та від 30.08.2022 №ЕЧ-1-1/512 на адресу ПрАТ «Леокон»;

- в матеріалах справи не міститься жодного доказу, який би підтверджував повноваження Виробничого підрозділу «Київська дистанція електропостачання», а також особи, яка підписала дані листи, вимагати від ПрАТ «Леокон» повернення обладнання, переданого на зберігання. Позивачем та, відповідно, Виробничим підрозділом «Київська дистанція електропостачання» документ, який підтверджував би повноваження виробничого підрозділу та/або особи, що підписувала листи не було надано апелянту. Судом першої інстанції наявність повноважень у виробничого підрозділу та/або особи, що діяла від імені виробничого підрозділу не встановлювалося, на момент подання апеляційної скарги, апелянту не відомо про повноваження Виробничого підрозділу «Київська дистанція електропостачання» з представництва АТ «Укрзалізниця»;

- згідно з п. 5 резолютивної частини оскаржуваного судового рішення стягнув з апелянта судовий збір у розмірі 14 982,90 грн у дохід державного бюджету. Натомість, норми ГПК України не містять положень про стягнення з відповідача, у разі задоволення позову, судового збору у подвійному розмірі. На думку апелянта, суд першої інстанції вийшов за межі наданих ГПК України повноважень.

Доводи та заперечення позивача

У своєму відзиві на апеляційну скаргу позивач з апеляційною скаргою не погодився, просить залишити оскаржене рішення без змін посилаючись на те, що:

- відповідач не зберіг майно позивача, передане на відповідальне зберігання, а під час огляду пред`явив інше обладнання, яке має такі ж характеристики;

- відповідачем факт отримання майна на відповідальне зберігання не оспорювався;

- у зв`язку з тим, що розподільчі пристрої повернуто не було, позивач звернувся до Солом`янського РУ ГУ НП у м. Києві Національної поліції України з заявою про вчинення кримінального правопорушення № ЕЧ-1-1/630 від 26.10.2022, що виразилось у привласненні відповідачем ввіреного йому майна;

- відповідачем не було надано жодних обґрунтувань на підтвердження розміру витрат на зберігання;

- твердження відповідача про нібито укладення договорів охорони майна в інтересах позивача є безпідставними та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи;

- твердження відповідача, а також посилання відповідача на висновки Вищого господарського суду України, які викладено у постанові від 03.09.2009 у справі № 14/147 є нерелевантними і незастосовними до обставин даної справи;

- судом обґрунтовано надано критичну оцінку доводам відповідача, покладених ним в основу заперечень проти позову з огляду на приписи статті 946 та 947 ЦК України, якими передбачено, що плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання, а витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включені до плати за зберігання;

- відмовивши позивачу у поверненні майна з відповідального зберігання, відповідач, фактично незаконно заволодів майном АТ «Укрзалізниця». Застосувавши притримання майна, ПАТ «Леокон» допустив порушення права АТ «Укрзалізниця» на мирне володіння, користування і розпорядження своєю власністю, гарантоване статтею 41 Конституції України;

- оскільки у відзиві на позовну заяву відповідач заперечив отримання вказаних листів, позивачем разом із відповіддю на відзив подано до суду докази їх надсилання та вручення;

- відповідач помилково вважає, що судом першої інстанції порушено положення ст. 80 ГПК України щодо прийняття до розгляду доказів (в т.ч. доказів надсилання листа, письмових пояснень про вручення листа), які було надано позивачем до суду разом із відповіддю на відзив на позовну заяву;

- зазначені відповідачем докази, подано позивачем в порядку встановленому ст. 166 ГПК України разом із відповіддю на відзив про що окремо заявлено у судовому засіданні під час підготовчого провадження. Таким чином, докази, про які зазначає відповідач, позивачем подано до суду у порядку, встановленому ГПК України, а прийняття їх судом цілком відповідає меті проведення підготовчого засідання;

- оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі, судовий збір на підставі статті 129 ГПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Частину суми судового збору в розмірі 14 982,90 грн суд стягнув з відповідача в дохід державного бюджету;

- Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 05.04.2024 у справі № 916/101/23 розглядав питання повернення майна із зберігання та дійшов наступних висновків. Верховний Суд у постанові від 19.05.2020 у справі № 910/9167/19 вказав, що у разі коли особа, перебуваючи у зобов`язальних правовідносинах, зобов`язана вчинити певні дії щодо позивача, але відмовляється від виконання цього обов`язку чи уникає його (як у спірних правовідносинах), право позивача підлягає захисту судом на підставі пункту 5 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України шляхом примусового виконання обов`язку в натурі.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.02.2025, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді - Євсіков О.О., Алданова С.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2025 постановлено витребувати у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/9581/24. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги до надходження матеріалів справи з Господарського суду першої інстанції.

Після надходження матеріалів справи, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.04.2025 апеляційну скаргу залишено без руху на підставі ст.ст. 174, 260 ГПК України у зв`язку з відсутністю доказів сплати судового збору у розмірі 17 979,47 грн. Роз`яснено скаржнику, що протягом десяти днів з дня вручення цієї ухвали останній має право усунути недоліки зазначені у її мотивувальній частині, надавши суду відповідні докази.

11.04.2025 недоліки апеляційної скарги усунуто.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.04.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "ЛЕОКОН" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2025 у справі №910/9581/24. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 21.05.2025. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі не пізніше ніж 14.05.2025. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі не пізніше ніж 14.05.2025.

Розгляд справи відкладався, зокрема до 05.11.2025.

Явка представників учасників справи

Представник відповідача в судовому засіданні 05.11.2025 підтримав вимоги своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні 05.11.2025 заперечив проти доводів апелянта з підстав, викладених у відзиві та просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Розгляд клопотань та заяв учасників справи

08.08.2025 відповідач подав клопотання про витребування доказів, в яких з метою додаткового підтвердження обставин, викладених у клопотанні відповідача від 08.08.2025 року про скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі просить суд витребувати у Головного управління ДСНС України у м. Києві копію Акту Головного управління ДСНС України у м. Києві про пожежу, що сталася 04 липня 2025 року внаслідок ракетного обстрілу з боку Російської Федерації, за адресою: м. Київ, вул. Пост-Волинська, буд. 5.

До цього клопотання додано додаткові докази, а саме:

- копія адвокатського запиту №0408-25 від 04.08.2025;

- копія відповіді Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві на адвокатський запит №71 03-8239/71 18 01.7 від 07.08.2025.

Протокольною ухвалою суду від 11.08.2025 це клопотання задоволено.

08.08.2025 відповідач подав клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, оскільки 04 липня 2025 року зазначене майно АТ «Укрзалізниця» було знищено внаслідок масованої ракетно-дронової атаки з боку Російської Федерації (разом з будівлею та іншим майном ПрАТ «Леокон»). Відповідні докази зазначеного додаються.

25.08.2025 позивач подав заперечення щодо закриття провадження, посилаючись на те, що в даному випадку предмет спору не припинив свого існування. Позивач зазначив, що навіть за умови знищення майна АТ «Укрзалізниця», яке перебувало на зберіганні, підстави для закриття провадження у справі відсутні, оскільки спірне майно не є індивідуально визначеним, а відповідач не обмежений у можливості виготовити (або придбати) та передати позивачу майно такого самого роду та такої самої якості, що є предметом спору. А тому, позивач просить залишити клопотання відповідача про закриття без задоволення.

Протокольною ухвалою суду від 27.10.2025 колегія суддів відмовила у задоволенні клопотання з таких підстав.

У судовому засіданні позивач заперечив проти цього клопотання наполягаючи на тому, що спір існує та підлягає вирішенню у судовому порядку, оскільки передане на зберігання майно визначено лише родовими ознаками, а отже є замінним, тобто такими, що не може , бути безповоротно втрачено. У цьому випадку, відповідач не позбавляється можливості виконати обов`язок в натурі шляхом передачі майна такого самого роду/моделі та такої самої якості.

Враховуючи обставини справи та доводи, на які посилається позивач колегія суддів дійшла висновок, що відсутні підстави для закриття провадження, спір має бути розглянутий по суті, а позивач має право на захист своїх конституційних прав.

28.09.2025 відповідачем подано клопотання про долучення доказів, а саме:

- копію листа Солом`янського районного управління головного управління ДСНС України у м. Києві №71 21 01-1279/71 21 від 27.08.2025 та додаток до нього - Акт про пожежу з додатком до цього акту;

- копія висновку Солом`янського районного управління головного управління ДСНС України у м. Києві про причини виникнення пожежі від 10.07.2025 з додатками до нього;

- копія листа Служби безпеки України №51/12-3137 від 31.07.2025 з додатком до нього.

21.10.2025 позивач подав заперечення щодо долучення цих доказів, посилаючись на те, що надані відповідачем докази не можуть бути належними, допустимими та достовірними доказами у справі у розумінні ст. 76, 77, 78 ГПК України, у тому числі якості обґрунтування підстав закриття провадження у справі. Позивач також зазначив, що питання можливості або неможливості виконання рішення Господарського суду від 20.01.2025 (за умови, що воно набере законної сили та буде пред`явлено до виконання) у зв`язку із знищенням або пошкодженням майна, переданого на зберігання, може бути предметом розгляду на стадії виконавчого провадження.

Дослідивши у судовому засіданні 27.10.2025 означені документи, суд апеляційної інстанції зазначив наступне.

За приписами частини 3 статті 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів, розглянувши заявлене клопотання, відхиляє його та зазначає, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність (аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 922/393/18, від 16.12.2020 у справі № 908/1908/19).

Отже, протокольною ухвалою суду від 27.10.2025 відмовлено у залученні зазначених вище додаткових доказів, оскільки їх не існувало на момент прийняття рішення.

Одночасно колегією суддів акцентується увага на тому, що метою перегляду справи в апеляційному порядку є виявлення та виправлення допущених судом першої інстанції помилок у застосуванні матеріального або процесуального права, неповне встановлення обставин справи або інші порушення, що призвели до прийняття неправильного рішення. А не збирання і оцінка нових доказів, що не були предметом дослідження в суді попередньої інстанції.

Обставини щодо знищення переданого на зберігання майна, що не визначено індивідуальними ознаками, не впливають на законність ухвалення рішення, утім можуть бути підставою для зміни порядку та способу його виконання на стадії виконавчого провадження.

Межі перегляду справи судом апеляційної інстанції

Згідно зі ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення присутніх учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Суд першої інстанції, на підставі сукупності належних та допустимих доказів встановив такі обставини правовідносин сторін.

27.11.2015 між Державним територіально-галузевим об`єднання «Південно-Західна залізниця» (далі - ДТГО «Південно-Західна залізниця») та Приватним акціонерним товариством «ЛЕОКОН» (далі - відповідач, ПрАТ «Леокон») було укладено Договір № ПЗ/Е- 151887/НЮ предметом якого є поставка товару відповідно до специфікації; найменування товару: розподільчі пристрої РУ-0,4 кВ та РУ-10 кВ (1 секція) з алюмінієвою ошиновкою; виробник товару ПрАТ «Леокон». Загальна сума договору: 998 859, 60 грн (з ПДВ).

Згідно з Актом приймання товару на відповідальне збереження № 1 від 30.11.2015 ДТГО «Південно-Західна залізниця» передано, а ПрАТ «Леокон» прийнято на відповідальне зберігання вказані розподільчі пристрої РУ-0,4 кВ та РУ-10 кВ (1 секція) з відповідною комплектацією.

30.11.2015 між ДТГО «Південно-Західна залізниця» та ПрАТ «Леокон» було укладено Договір №ПЗ/Е-151933/НЮ предметом якого є поставка товару відповідно до специфікації; найменування товару: розподільчі пристрої РУ-0,4 кВ та РУ-10 кВ (2 секція) з алюмінієвою ошиновкою; виробник товару ПрАТ «Леокон». Загальна сума договору: 998 859, 60 грн (з ПДВ).

Згідно з Актом приймання товару на відповідальне збереження № 2 (на примірнику акту наявне виправлення з № 1 на № 2) від 30.11.2015 ДТГО «Південно-Західна залізниця» передано, а ПрАТ «Леокон» прийнято на відповідальне зберігання вказані розподільчі пристрої РУ-0,4 кВ та РУ-10 кВ (2 секція) з відповідною комплектацією.

21.10.2015 проведено державну реєстрацію Акціонерного товариства «Українська залізниця», яке утворено на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття (у тому числі на базі ДТГО «Південно-Західна залізниця»).

Акціонерне товариство «Українська залізниця» є правонаступником прав і обов`язків ДТГО «Південно-Західна залізниця».

Платіжним дорученням від 24.12.2015 № 140 на суму 998 859,60 грн позивачем сплачено на користь відповідача вартість поставленого товару за договором ПЗ/Е- 151887/НЮ від 27.11.2015.

Платіжними дорученнями від 24.12.2015 № 139 на суму 455 000,00 грн, від 24.12.2015 № 194 на суму 455 000,00 грн від 30.12.2024 № 223 на суму 89 000,00 грн позивачем сплачено на користь відповідача вартість поставленого товару за договором №ПЗ/Е-151933/НЮ від 30.11.2015 (загальна сума платежів становила 999 000,00 грн, в подальшому відповідачем повернуто позивачу переплату у розмірі 140,00 грн та 0,40 грн, таким чином оплата склала 998 859,60 грн).

Відповідно до прибуткового ордеру від 30.11.2015 № 1123 та прибуткового ордеру від 30.11.2015 № 1122 товар за вказаними вище договорами прийнято (оприбутковано) позивачем.

Згідно з Наказом від 12.07.2022 № 274 «Про проведення позачергової інвентаризації щодо стану, обліку та зберігання матеріальних цінностей, по коморі ЕЧ-1» Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» було проведено інвентаризацію активів та зобов`язань у коморі Виробничого підрозділу Київська дистанція електропостачання регіональної філії «Південно-Західна залізниця» AT «Укрзалізниця» (далі - ВП Київська дистанція електропостачання) та виявлено відсутність розподільчих пристроїв, придбаних згідно з договором ПЗ/Е- 151887/НЮ від 27.11.2015 та договором №ПЗ/Е-151933/НЮ від 30.11.2015.

Листами від 12.07.2022 №ЕЧ-1-1/319 та від 30.08.2022 №ЕЧ-1-1/512 АТ «Укрзалізниця» в особі Виробничого підрозділу «Київська дистанція електропостачання» звернулося до ПрАТ «Леокон» з вимогою відвантаження обладнання, переданого на зберігання згідно з Актом приймання товару на відповідальне збереження від 30.11.2015 №1 та Актом приймання товару на відповідальне збереження від 30.11.2015 №2.

У зв`язку з тим, що розподільчі пристрої повернуто не було, AT «Укрзалізниця» в особі Виробничого підрозділу «Київська дистанція електропостачання» звернулося до Солом`янського РУ ГУ НП у м. Києві Національної поліції України з заявою про вчинення кримінального правопорушення № ЕЧ-1-1/630 від 26.10.2022, що виразилось у привласненні відповідачем ввіреного йому майна належного AT «Укрзалізниця» відповідно до договору ПЗ/Е-151887/НЮ від 27.11.2015.

Відповідно до листа Солом`янського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві від 09.11.2022 № 11334/вс/125/55-2021, слідчим відділом Солом`янського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві 04.11.2022 розглянуто заяву про вчинення кримінального правопорушення та внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002497.

Листом від 15.12.2022 № 153 ПрАТ «Леокон» запропонувало AT «Укрзалізниця» для отримання товару надіслати свого представника та сплатити рахунок за збереження товару.

Як вбачається з рахунку від 15.12.2022 № 1015, доданого до листа від 15.12.2022 № 153, відповідач визначив вартість зберігання товару за період з 30.11.2015 по 31.12.2022 згідно Акту № 1 від 30.11.2015 у розмірі 900 000,00 грн.

Визначена ПрАТ «Леокон» вартість зберігання у розмірі 900 000,00 грн фактично відповідає вартості придбаного товару, яка становила 998 859,60 грн.

Листом від 01.02.2023 № ЕЧ-1-1/106 AT «Укрзалізниця» в особі Виробничого підрозділу «Київська дистанція електропостачання» звернулося до ПрАТ «Леокон» з вимогою відвантажити товар у найкоротший строк, зауваживши, що Акти приймання товару на відповідальне збереження не передбачали оплату за збереження товару, а інші документи, що могли б передбачати оплату за зберігання товару не існують.

У подальшому ПрАТ «Леокон» визначило інші розміри витрат на зберігання майна та заявило про притримання майна до відшкодування витрат за зберігання майна.

Листом від 15.03.2023 № 15-03Ск ПрАТ «Леокон» повідомило, що витрати на зберігання майна згідно Акта приймання товару на відповідальне збереження № 1 від 30.11.2015 складають 1 050 975,00 грн.

Листом від 15.03.2023 № 15-03/3Ск ПрАТ «Леокон» повідомило про притримання майна до відшкодування йому витрат на зберігання майна згідно Акта приймання товару на відповідальне збереження № 1 від 30.11.2015 у розмірі 1 050 975,00 грн.

Листом від 15.03.2023 № 15-03/1Ск ПрАТ «Леокон» повідомило, що витрати на зберігання майна згідно Акта приймання товару на відповідальне збереження № 1 від 30.11.2015 складають 1 057 950,00 грн.

Листом від 15.03.2023 № 15-03/2СкВ ПрАТ «Леокон» повідомило про притримання майна до відшкодування йому витрат на зберігання майна згідно Акта приймання товару на відповідальне збереження № 1 від 30.11.2015 у розмірі 1 057 950,00 грн.

Оскільки переданого на зберігання майно відповідачем повернуто не було, Залізниця звернулась із цим позовом до суду, в межах якого просить суд зобов`язати відповідача повернути позивачеві переданий на зберігання товар.

У свою чергу відповідач, заперечуючи проти позову стверджував про наявність у позивача обов`язку відшкодувати витрати на зберігання переданого товару. Оскільки Залізниця, за твердженнями відповідача, ухиляється від виконання вказаного обов`язку, Товариством притримано товар на підставі статі 594 Цивільного кодексу України.

Отже у даному спорі, на вирішення суду поставлено питання правомірності застосування відповідачем правового інституту притримання та, як наслідок, правомірного/неправомірного утримання відповідачем майна, переданого йому на зберігання згідно актів.

Мотиви і джерела права, з яких виходить апеляційний суд при ухваленні судового рішення

Відповідно до частини першої статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з частиною першою статті 594 Цивільного кодексу України притримання - це право кредитора, який правомірно володіє річчю, що підлягає передачі боржникові або особі, вказаній боржником, у разі невиконання ним у строк зобов`язання щодо оплати цієї речі або відшкодування кредиторові пов`язаних з нею витрат та інших збитків, він має право притримати її у себе до виконання боржником зобов`язання.

Притриманням речі можуть забезпечуватись інші вимоги кредитора, якщо інше не встановлено договором або законом (частина друга статті 594 Цивільного кодексу України).

Загальні засади права притримання закріплені, передусім у § 7 «Притримання» Глави 49 «Забезпечення виконання зобов`язання» Цивільного кодексу України, де законодавець визначив загальні положення застосування права на притримання.

Так, для виникнення у кредитора права притримання необхідна одночасна наявність таких умов: 1) притримання можливе лише щодо чужої речі, тобто речі, на яку право власності належить іншій особі, а не кредитору; 2) кредитор має володіти річчю на законній підставі; 3) кредитор має право притримувати річ боржника, якщо інше не встановлено домовленістю сторін у договорі; 4) існує дійсне прострочене зобов`язання боржника перед кредитором, який притримує річ боржника.

Відповідно до статті 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

У частині першій статті 548 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Водночас положення параграфа 7 глави 49 Цивільного кодексу України, які регулюють такий спосіб забезпечення виконання зобов`язань як притримання, не передбачають укладення договору про притримання майна.

Як зазначалось раніше, в розумінні статті 594 Цивільного кодексу України кредитор має право на притримання речі боржника як у разі невиконання ним у строк зобов`язання щодо оплати цієї речі, так і у разі наявності боргу, який не пов`язаний з оплатою речі та відшкодуванням витрат на неї. Тобто, зважаючи на широке коло зобов`язань боржника, які можуть забезпечуватися притриманням, та з огляду на неможливість заздалегідь передбачити, за яких саме обставин у боржника може виникнути відповідне зобов`язання, що потребує забезпечення, притримання - це право, а не обов`язок кредитора, скористатися яким, чи ні - цілком залежить від його волі, а тому правочин про притримання належить до односторонніх правочинів, його суб`єктом є кредитор. Такий правочин вчиняється шляхом повідомлення боржника про притримання (частина перша статті 595 Цивільного кодексу України).

Оскільки право на притримання має будь-який кредитор, який правомірно володіє річчю, то право притримання виникає на підставі прямої вказівки статті 594 Цивільного кодексу України за умови повідомлення боржника відповідно до частини першої статті 595 Цивільного кодексу України, і для його реалізації не потрібно домовленості між кредитором та боржником шляхом укладання відповідного двостороннього правочину.

Відповідно до висновку Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.04.2024 у справі № 916/101/23, притримання реалізується тільки тоді, коли кредитор письмово повідомив боржника про фактичні умови застосування притримання та його початок, і таке повідомлення кредитор зробив якомога швидше з моменту виникнення прострочення виконання боржником зобов`язання, проте у будь-якому разі одразу після отримання кредитором першої письмової вимоги боржника (поклажодавця) повернути річ шляхом надання письмової відповіді про застосування притримання. У разі невиконання вказаних умов кредитор зобов`язаний повернути майно боржнику навіть за умови наявності боргу за його зберігання, виготовлення та утримання.

Зазначений висновок Верховного Суду стосується реалізації кредитором права притримання та моменту повідомлення кредитором боржника про реалізацію ним цього права та підлягає застосуванню у разі виникнення у кредитора такого права (за наявності усіх чотирьох зазначених вище умов, за яких таке право виникає у кредитора).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що сторонами були укладені договори зберігання майна шляхом укладення Акта приймання товару на відповідальне збереження № 1 від 30.11.2015 та Акта приймання товару на відповідальне збереження № 2 (на примірнику акту наявне виправлення з № 1 на № 2) від 30.11.2015.

Матеріалами справи підтверджено, що Залізниця листами від 12.07.2022 №ЕЧ-1-1/319 та від 30.08.2022 №ЕЧ-1-1/512 звернулася до ПрАТ «Леокон» з вимогою відвантаження обладнання, переданого на зберігання згідно з Актом приймання товару на відповідальне збереження від 30.11.2015 №1 та Актом приймання товару на відповідальне збереження від 30.11.2015 №2.

В суді першої інстанції відповідач заперечував факт отримання ним наведених вище вимог, тому на спростування зазначених аргументів опонента позивач до відповіді на відзив надав відповідні докази надіслання та вручення листів.

Зазначена відповідь на відзив надана позивачем в межах строків, встановлених ухвалою суду від 11.09.2024, та в порядку статті 166 ГПК України, за змістом якої суд має встановити такий строк подання відповіді на відзив, який дозволить позивачу підготувати свої міркування, аргументи та відповідні докази, іншим учасникам справи - отримати відповідь на відзив завчасно до початку розгляду справи по суті, а відповідачу - надати учасникам справи заперечення завчасно до початку розгляду справи по суті (частина четверта статті 166 ГПК України).

Зважаючи на те, що докази, про які зазначає апелянт, подано позивачем до суду у порядку, встановленому чинним процесуальним законом, колегія суддів не вбачає підстав для визнання порушеним порядку прийняття судом першої інстанції поданих позивачем доказів. Відтак доводи апеляційної скарги в цій частині відхиляються.

Одночасно суд апеляційної інстанції зазначає, що ствердження апелянта про неотримання товариством наведених вище вимог позивача про повернення із зберігання майна є непереконливими не лише через їх спростування поданими разом із відповіддю на відзив доказами, але також і через наданий відповідачем лист від 15.12.2022 № 153, що надсилався позивачу у відповідь на його запит про відвантаження обладнання згідно актів про прийняття товару на відповідальне зберігання. Тобто відповідач був обізнаним про заявлення позивачем вимоги про повернення майна в липні та серпні 2022 року.

Відповідно до частини перша статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно частин першої - третьої статті 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений, виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Частинами першою, другою статті 949 Цивільного кодексу України передбачено, що зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

За приписами частини 1 статті 953 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Матеріалами справи підтверджується, що не зважаючи на неодноразові звернення позивача з письмовими вимогами про повернення обладнання (листи від 12.07.2022 №ЕЧ-1-1/319 та від 30.08.2022 №ЕЧ-1-1/512), відповідач в порушення вимог частини 1 статті 953 Цивільного кодексу України не вчинив дій щодо повернення майна починаючи з серпня 2022 року.

Неповернення відповідачем із зберігання обладнання стало також підставою для звернення позивача до Солом`янського РУ ГУ НП у м. Києві Національної поліції України із заявою про вчинення кримінального правопорушення № ЕЧ-1-1/630 від 26.10.2022 та внесення слідчим відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002497.

Лише в листах від 15.03.2023 № 15-03/2СкВ та № 15-03/3СкВ відповідачем повідомлено позивача про те, що стороною було використано право на притримання до повного відшкодування здійснених ПрАТ «ЛЕОКОН» витрат на зберігання товару за період з 30 листопада 2015 року по 01 березня 2023 року розміром 1 057 950,0 грн за кожним актом.

Стаття 594 Цивільного кодексу України передбачає, що кредитор, який правомірно володіє річчю, що підлягає передачі боржникові або особі, вказаній боржником, у разі невиконання ним у строк зобов`язання щодо оплати цієї речі або відшкодування кредиторові пов`язаних з нею витрат та інших збитків має право притримати її у себе до виконання боржником зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 595 Цивільного кодексу України кредитор, який притримує річ у себе, зобов`язаний негайно повідомити про це боржника.

Отже, в контексті положень статей 594, 595 та 953 Цивільного кодексу України, повідомлення про притримання має бути здійснено кредитором негайно (якомога швидше) після першого звернення боржника з вимогою про повернення майна, що відповідатиме принципу правової визначеності, згідно з яким боржник як власник майна за відсутності повідомлення кредитора про притримання "законно очікує" та розраховує, що йому буде повернуто майно на його вимогу. Тобто кредитор має заявити про свій намір притримати майно, яким він на законних підставах володіє, у відповідь на першу вимогу боржника про його повернення якомога швидше.

При цьому наголошується на необхідності належного та негайного повідомлення про притримання речі, позаяк неповідомлення кредитором про застосування притримання може мати ознаки порушення права боржника на мирне володіння майном, гарантованого статтею 41 Конституції України.

Якщо кредитор негайно не повідомив боржника про притримання майна, таке майно підлягає поверненню власнику після заявлення вимоги про його повернення, навіть за умови наявності боргу за його утримання та зберігання.

За змістом статті 595 Цивільного кодексу України обов`язок кредитора повідомити боржника про факт притримання його речі (майна) обумовлюється тим, що таке повідомлення має бути однозначним і чітким та оформленим окремим документом (листом, телеграмою, тощо), що містить докази простроченої заборгованості та в якому конкретизовано, яке саме майно притримується.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в його постанові від 05 квітня 2024 року у справі № № 916/101/23.

Беручи до уваги те, що наявними у справі доказами підтверджено факт неповернення відповідачем на першу вимогу позивача (листи від 12.07.2022 №ЕЧ-1-1/319) обладнання, переданого ним на зберігання, а також надання відповідачем повідомлення про притримання лише в березні 2023 року, колегія суддів вважає, що у даному випадку у відповідача не виникло право на притримання товару через невиконання останнім вимоги щодо негайного повідомлення боржника про притримання. Адже відповідач звернувся до позивача з відповідними листами-повідомленнями про застосування притримання на підставі статті 594 Цивільного кодексу України лише 15.03.2023 - тобто через 8 місяців після першої вимоги поклажодавця про повернення майна, переданого на зберігання.

Означені листи не можуть бути враховані судовою колегією як належний доказ негайного повідомлення позивача про притримання, оскільки тривалий час (8 місяців) ним не виконувалася вимога поклажодавця про повернення майна, переданого на зберігання.

Крім того, як вже зазначалось вище у мотивувальній частині даної постанови, для виникнення у кредитора права притримання необхідна одночасна наявність чотирьох умов, серед яких зокрема четверта умова - існування дійсного простроченого зобов`язання боржника перед кредитором.

За приписами частин першої та третьої статті 947 Цивільного кодексу України витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включені до плати за зберігання. При безоплатному зберіганні поклажодавець зобов`язаний відшкодувати зберігачеві здійснені ним витрати на зберігання речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом першої інстанції вірно було встановлено, що зі змісту Актів про прийняття на відповідальне зберігання не вбачається погоджених сторонами умов щодо плати за зберігання. Тобто, у даному випадку, має місце зобов`язання із безоплатного зберігання майна, при якому відповідач має право на відшкодування лише витрат, пов`язаних із зберіганням майна.

При цьому колегією встановлено, що зазначені акти також не містять і будь-яких умов щодо строків та/або порядку розрахунку розміру відшкодування витрат на зберігання при безоплатному зберіганні. Тож відповідні витрати підлягають доведенню на загальних підставах із наданням відповідних доказів.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем на підтвердження факту понесення ним витрат на зберігання обладнання позивача до відзиву на позов надано договори про надання послуг з охорони, в яких викладено умови про надання послу з охорони «за індивідуальний нагляд охоронців за розподільчими пристроями РУ-10кВ (2 секція) з алюмінієвою ошиновкою - 2 шт., розподільчими пристроями РУ-0,4кВ (2 секція) з алюмінієвою ошиновкою - 2 шт.» та «за розподільчими пристроями РУ-10кВ (2 секція) з алюмінієвою ошиновкою - 2 шт., розподільчими пристроями РУ0,4кВ (2 секція) з алюмінієвою ошиновкою - 2 шт.».

У зв`язку з цим, відповідачем зазначалось, що загальні витрати відповідача на охорону товару належного позивачу, a саме розподільчих пристроїв РУ-10кВ (2 секція) з алюмінієвою ошиновкою - 2 шт., розподільчих пристроїв РУ-0,4кВ (2 секція) з алюмінієвою ошиновкою - 2 шт. з 01 березня 2016 року по 01 березня 2023 року склали 1 768 220,0 грн (528 220,0 грн. + 1 240 000,0 грн).

Тоді як в надісланих позивачу листах від 15.03.2023 відповідач зазначав, що «зберігаючи товар та відповідно забезпечуючи його охоронність ПрАТ «ЛЕОКОН» понесло наступні витрати (витрати вказані за період з 30 листопада 2015 року по 01 березня 2023 року): - обігрів приміщення - 6975,0 грн; охорона - 870 000,0 грн; адміністративні витрати - 130 500,0 грн; технічне обслуговування, в тому числі обезпилення - 43 500,00 грн. За період з 30 листопада 2015 року по 01 березня 2023 року зберігаючи товар АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» здійснені витрати на суму 1 050 975,0 грн».

Разом з цим колегія суддів враховує, що відповідачем ані до названих листів, ані до суду не представлено жодних платіжних документів про понесення стороною фактичних фінансових витрат на зберігання майна. Калькуляції розрахунку витрат також не було надано позивачеві разом з виставленим йому рахунку № 1015 від 15 грудня 2022 на суму 900 000,00 грн.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до висновку про недоведеність існування четвертої умови виникнення права притримання, що у відповідності до наведених вище у цій постанові висновків свідчить про відсутність у відповідача права на притримання товару.

Враховуючи вищенаведене в сукупності колегія суддів визнає вірним виснування суду попередньої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову про виконання обов`язку в натурі шляхом передачі (повернення) товару зі зберігання.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Нормою ст. 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами апеляційного перегляду справи колегія суддів встановила, що оскаржене рішення суду першої інстанції прийнято у відповідності до вимог чинного законодавства, при повному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, підстави для його зміни чи скасування в розумінні приписів статті 277 ГПК України відсутні. Натомість викладені в апеляційні скарзі доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції, а тому в її задоволенні слід відмовити.

Судові витрати

Згідно вимог статті 129 ГПК України, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги судові витрати покладаються на апелянта.

Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2025 у справі №910/9581/24 залишити без змін.

Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано після виходу судді Алданової С.О. з лікарняного, - 11.12.2025.

Головуючий суддя В.А. Корсак

Судді С.О. Алданова

О.О. Євсіков