УХВАЛА

10 грудня 2025 року

м. Київ

Справа № 904/4937/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Власова Ю. Л. - головуючого, Булгакової І. В., Малашенкової Т. М.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України»

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2025 року (суддя Кеся Н.Б.)

та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06 жовтня 2025 року (колегія суддів у складі: головуюча Верхогляд Т. А., судді: Іванов О. Г., Парусніков Ю. Б.)

у справі №904/4937/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України»

до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Дует-2017»

про стягнення 597 899,34 грн,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2025 року у справі №904/4937/24, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 06 жовтня 2025 року, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» (далі - ГК «Нафтогаз України», позивач) про стягнення з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Дует-2017» (далі - ОСББ, відповідач) 597 899,34 грн, а саме: 423 617,64 грн основного боргу, 105 033,96 грн пені, 22 228,37 грн трьох процентів річних, 47 019,37 грн інфляційних втрат, задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 31 284,50 грн, 548,77 грн трьох процентів річних, 1 313,95 грн інфляційних втрат і 397,77 грн судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

21 листопада 2025 року до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (далі - Верховний Суд, Суд) через систему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга ГК «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2025 року та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06 жовтня 2025 року у справі №904/4937/24, в якій скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 564 752,12 грн, в тому числі: 392 333,14 грн основного боргу, 105 033,96 грн пені, 21 679,60 грн трьох процентів річних, 45 705,42 грн інфляційних втрат, ухвалити в цій частині нове рішення, яким ці позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 листопада 2025 року для розгляду зазначеної касаційної скарги у справі №904/4937/24 визначено колегію суддів у складі: Власов Ю. Л. - головуючий, Булгакова І. В., Малашенкова Т. М.

За результатами перевірки матеріалів поданої касаційної скарги Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі №904/4937/24 і в обґрунтування цієї відмови зазначає про таке.

За змістом пункту 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а)касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в)справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Частиною п`ятою статті 12 ГПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини сьомої зазначеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2024 року установлено у розмірі 3 028,00 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у справі №904/4937/24 є стягнення 597 899,34 грн, що менше п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 грн х 500 = 1 514 000 грн), а тому у розумінні ГПК України справа №904/4937/24 за загальним правилом не підлягає касаційному перегляду.

Разом із тим підпункти «а», «б», «в» та «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України передбачають певні випадки за наявності яких рішення суду у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб може бути оскаржено в касаційному порядку. При цьому, особа, яка подає касаційну скаргу повинна обґрунтувати та довести наявність такого випадку.

Необхідність відкриття касаційного провадження у справі №904/4937/24 ГК «Нафтогаз України» обґрунтовує тим, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також має виняткове значення для позивача як учасника ринку природного газу та для визначення єдиної правозастосовної практики у питаннях постачання природного газу для об`єднань співвласників житлових будинків, як виробників теплової енергії, на підставі спеціального законодавства на ринку природного газу.

На підтвердження доводів про фундаментальність правового питання, яке виникло у справі №904/4937/24, скаржник посилається на те, що господарські суди різних інстанцій ухвалюють судові рішення, які свідчать про формування судової практики, яка не є однозначною, застосовуючи по різному норми права, зокрема норми Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» щодо ототожнення визначень ОСББ, яке є юридичною особою, із побутовим споживачем та застосування ціни газу для побутових споживачів, звільнення від відповідальності за прострочення виконання зобов`язання на підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, яким введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Строк дії воєнного стану в Україні продовжено та він діє до тепер; постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», які звільняють населення від такої відповідальності, що формує неоднакову судову практику, та яка протирічить законодавству на ринку природного газу.

Предметом спору у цій справі є договір постачання природного газу постачальником «останньої надії», який не визначає предметом договору надання житлово-комунальних послуг, тому до спірних правовідносин зазначені нормативно-правові акти не повинні застосовуватися, оскільки стосуються заборони на нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги і не поширюється на правовідносини за спірним договором постачання природного газу постачальником «останньої надії», укладеного між юридичними особами - позивачем та відповідачем.

На підтвердження своїх доводів скаржник посилається на те, що у справах №906/1308/19, №906/164/22, №916/2431/23, №920/1253/23, №910/13554/23, №922/4086/23, №916/1438/23, №902/629/23, №916/2429/23, №904/2874/23, №908/1377/23, №916/4779/24, №904/2080/24, №919/1442/23 та багатьох інших судових справах господарські суди (першої та апеляційної інстанцій) дійшли висновку про відсутність правових підстав ототожнювати та вважати, що ОСББ відноситься до категорії «побутовий споживач» або «колективний споживач», або населення, а є юридичною особою при виконанні договорів постачання природного газу та позовні вимоги задовільнили.

В той же час є низка протилежних судових рішень у малозначних справах №916/2084/24, №914/1874/24, №922/2105/24, №916/2058/24, №905,1442/23, №922/4086/23, №904/3087/23, №916/3888/23, №916/3886/23 та інші, де суди нижчих інстанцій застосовують зазначені норми Законів, здійснюють перерахунки вартості газу за ціною газу для побутових споживачів та відмовляють у стягненні додаткових нарахувань у вигляді пені, трьох відсотків та інфляційних втрат.

Таким чином ГК «Нафтогаз України» вважає, що касаційна скарга у справі №904/4937/24 та її розгляд судом касаційної інстанції має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Відповідно до частини четвертої статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики (пункт 4).

Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування.

При цьому, фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Суд звертається до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07 грудня 2018 року у справі №922/6554/15, що виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів:

- кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності;

- якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватись як виключна правова проблема, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо.

Такі критерії, серед іншого, можливо використовувати для визначення чи має справа фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, адже останнє є оціночним поняттям.

При цьому, алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичний склад у справі, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування, який може змінюватися в процесі її розгляду.

Частиною четвертою статті 236 ГПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд звертає увагу на те, що скаржник у касаційній скарзі на підтвердження доводів щодо наявності підстав для касаційного оскарження судових рішень у справі №904/4937/24, передбачених підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, посилається на справи, в яких суди різних інстанцій роблять різні висновки стосовно того, чи є ОСББ побутовим або колективним споживачем чи належить до юридичних осіб, які не можуть бути звільненні від стягнення додаткових нарахувань у вигляді пені, трьох відсотків та інфляційних втрат.

Проте, Верховний Суд зазначає, що у подібних правовідносинах наявна правова позиція Верховного Суду, викладена у постановах від 30 листопада 2022 року у справі №916/3837/21, від 13 лютого 2024 року у справі №922/1717/23, від 27 травня 2025 року у справі №916/2778/24, від 05 червня 2025 року у справі №914/1568/24, що юридична особа, створена шляхом об`єднання власників квартир, зокрема фізичних осіб, які у розумінні Закону України «Про ринок природного газу» є побутовими споживачами, споживаючи природний газ для вироблення теплової енергії виключно для забезпечення потреб таких осіб, є колективним побутовим споживачем; усунуто розбіжності у застосуванні/незастосуванні судами до об`єднань співвласників багатоквартирних будинків як «колективних побутових споживачів» Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», норм постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», якою заборонено нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги, припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг населенню у разі їх не оплати або оплати не в повному обсязі до припинення чи скасування карантину, воєнного стану в України.

Отже, висновки, яких дійшли суди попередніх інстанцій щодо відмовленої частини позовних вимог, у справі №904/4937/24 відповідають наведеним вище правовим позиціям Верховного Суду.

Таким чином доводи скаржника стосовно фундаментальності зазначеного правового питання не знайшли свого підтвердження.

Доводи скаржника про те, що справа має виняткове значення для позивача як учасника ринку природного газу та для визначення єдиної правозастосовної практики у питаннях постачання природного газу для об`єднань співвласників житлових будинків, як виробників теплової енергії, на підставі спеціального законодавства на ринку природного газу Суд також відхиляє.

Тягар доказування наявності підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника. Натомість крім посилання на винятковість значення цієї справи для нього, скаржник належних обґрунтувань на підтвердження цього не навів.

Касаційний господарський суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила, й необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку буде порушено принцип «правової визначеності».

Доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі, зводяться до висловлення незгоди з прийнятим судовим рішенням, викладення власного бачення у питанні застосування правових норм, є проханням про повторний перегляд справи та переоцінку встановлених судами обставин, що виходить за межі повноважень Верховного Суду щодо розгляду скарг, чим покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Фактично скаржник веде до заперечення встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного їх викладення, й в цілому до заперечення результату розгляду справи. Однак в контексті повноважень суду касаційної інстанції як «суду права», а не «суду фактів» та положень статті 300 ГПК України й враховуючи предмет та підстави позову цього спору, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені доводи є необґрунтованими, а тому відсутні підстави для відкриття провадження у справі.

Зважаючи на обставини цієї справи та відсутність обґрунтованих підстав, що підпадають під дію виключень пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ГК «Нафтогаз України» на підставі пункту 1 частини першої статті 293 цього ж Кодексу, оскільки її подано на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 2, 12, 15, 17, 163, 232, 234, 235, 287, 293, 314 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2025 року та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06 жовтня 2025 року у справі №904/4937/24.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Ю. Л. Власов

Судді І. В. Булгакова

Т. М. Малашенкова