ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________
УХВАЛА

08 грудня 2025 року м. ХарківСправа № 922/4388/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Сальнікової Г.І.

без виклику представників сторін

розглянувши заяву Акціонерного товариства "Комерційний банк "Глобус" про забезпечення позову (вх. №4388/25 від 05.12.2025) по справі

за позовом Акціонерного товариства "Комерційний банк "Глобус" (04073, м. Київ, пров. Куренівський, буд. 19/5)
до 1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтеграл Сістемс" (61166, м. Харків, вул. Шевченка, буд. 6) 2. ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) 3. ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) 4. ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 )
про стягнення 24602864,10 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Акціонерне товариство "Комерційний банк "Глобус" звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідачів: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтеграл Сістемс", 2. ОСОБА_1 , 3. ОСОБА_2 , 4. ОСОБА_3 про стягнення 24602864,10 грн., з яких: основний борг у розмірі 24250794,08 грн., заборгованість по нарахованим процентам у розмірі 186033,49 грн., пеня за несвоєчасне погашення гарантійної суми у розмірі 164772,52 грн., пеня за несвоєчасне погашення процентів у розмірі 1264,01 грн., а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 369042,96 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 861100,24 грн., а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 369042,96 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 861100,24 грн.

Позов обґрунтовано неналежним виконання з боку відповідача 1 взятих на себе зобов`язань за договором про надання гарантії №35373/ЮГ-23 від 28.09.2023, що забезпечується укладеними з відповідачами 2, 3, 4 договорами поруки №35373/ЮПОР-23, №35373/1/ЮПОР-23, №35373/2/ЮПОР-23 від 28.09.2023.

Відповідно до частини 6, 8 статті 176 ГПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, що не є підприємцем, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру

Враховуючи, що відповідачем 2, 3, 4 у позовній заяві вказано фізичних осіб, суд керуючись частинами 6, 8 статті 176 ГПК України, звернувся з запитом до Єдиного державного демографічного реєстру з метою отримання інформації про офіційне місце реєстрації (проживання) ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та отримав відповіді №2099848, №2099818, №2099777 від 08.12.2025, які досліджено та долучено судом до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 08.12.2025 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк у п`ять днів з дня отримання копії ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви.

Водночас разом з позовною заявою була подана заява про забезпечення позову, в якій позивач просить суд з метою забезпечення позову Акціонерного товариства "КБ "Глобус" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтеграл Сістемс" (), ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (ідентифікаційни номер НОМЕР_3 ), про солідарне стягнення заборгованості щодо відшкодування суми гарантійного платежу за договором гарантії №35373/юг-23 від 28.09.2023 року у розмірі, що складає 24602864,10 грн., накласти арешт на наявне рухоме майно і нерухоме майно, яке знаходиться у власності відповідачів, в межах заявлених позовних вимог, а саме у сумі 24602864,10 грн., які знаходяться у власності ТОВ "Інтеграл Сістемс" (код 37851081), ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ).

В обґрунтування заяви, зокрема, зазначено, що після договірного списання з рахунку відповідача 1 грошових коштів у розмірі 8083598,03 грн. відповідачі зобов`язані солідарно відшкодувати в порядку регресу суму гарантійного платежу в розмірі 24250794,08 грн. Вказує, що позивачем направлено на адресу відповідачів вимогу про стягнення коштів в порядку регресу за гарантією про відшкодування суми гарантійного платежу. Позивач стверджує, що відповідачами за вказаними вимогами не було сплачено заборгованість. Вказує, що позивач ознайомився з судовими рішеннями, які розміщено на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень та виявив, що до відповідача 1 було пред`явлено значну кількість позовних вимог від різних підприємств, а тому товариство має велику кількість фінансової заборгованості перед різними контрагентами.

Разом з тим, в обґрунтування заяви про забезпечення позову у даній справі зазначено, що ухвалою Господарського суду Харківської області від 24.10.2025 у справі №911/3076/25 заяву про забезпечення позову про накладення арешту на грошові кошти в межах заявлених позовних вимог, які знаходяться на наявних рахунках відповідачів задоволено. При цьому вказує, що у позивача є достатні підстави вважати про недостатність коштів на рахунках у відповідачів, а тому позивач звертається з проханням забезпечити позовну заяву шляхом накладення арешту на наявне майно та автомобілі, які знаходяться у власності відповідачів. Стверджує, що зміна відповідачем 1 місця знаходження свідчить про намагання затягнути розгляд даної справи.

Окрім того, вважає, що окремі дії відповідача 1 свідчать про намагання приховати свої активи шляхом накладення обтяження на них внаслідок передачі їх 19.09.2025 в заставу іншій фінансовій установі з метою уникнення від можливого звернення позивачем стягнення на них (витяги з Державного реєстру обтяжень рухомого майна №99421999, 99413432 від 25.09.2025). При цьому стверджує, що позивачу під час перевірки фінансового стану та платоспроможності відповідача 1 стало відомо про порушення відповідачем 1 пункту 6.7. договору гарантії, а саме бенефіціаром було перераховано принципалу (за заявою принципала) близько 7 мільйонів гривень на його рахунки в інших банківських установах, відмінних від тих, що зазначені в договорі між принципалом та бенефіціаром.

Таким чином, в поданій заяві про забезпечення позову позивач резюмує, що відповідач 1 порушив положення договору гарантії та ухиляється від виконання зобов`язань за договором гарантії, не сплачує заборгованість в порядку регресу, проводить активну фінансово-господарську діяльність через розрахункові рахунки, які відкриті в інших банках, а тому позивач подає заяву про забезпечення позову та просить накласти арешт на наявне майно та автомобілі, які знаходяться у власності відповідачів.

Розглянувши заяву про вжиття заходів забезпечення позову, дослідивши матеріали позовної заяви, суд виходить з наступного.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову. Вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи, в разі задоволення позову.

Приписами статті 136 ГПК України визначені процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову, відповідно до якої, господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом (правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18).

Вжиття заходів забезпечення позову відповідно до статті 136 ГПК України є правом суду, а за наявності відповідних виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку підстав для забезпечення позову.

Частиною 1 статті 137 ГПК України передбачено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі №754/5683/22 при застосуванні заходів забезпечення позову ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього чи вимоги, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення із заявою про забезпечення позову, а тому суди в кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності (правова позиція Верховного Суду у постанові від 22.10.2024 у справі №903/511/24).

З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язань після пред`явлення позову до суду чи вимоги (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

Водночас саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без належного обґрунтування та подання доказів на підтвердження таких обставин не свідчить про наявність безумовних підстави для задоволення відповідної заяви та забезпечення позову (правова позиція Верховного Суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18, від 16.03.2020 у справі №916/3245/19, від 16.10.2019 у справі №904/2285/19).

Отже, звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, заявник повинен належним чином обґрунтувати причини звернення із такою заявою та надати суду належні, допустимі, достатні та переконливі докази, що вказують про наявності фактичних обставин, з якими пов`язується важливість та доцільність застосування певного заходу забезпечення позову.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, господарський суд оцінює обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням наявності зв`язку між конкретним заходом щодо забезпечення позову і змістом позовних вимог, обставинами, на яких вони ґрунтуються та доказами, які наведені на їх підтвердження, а також положеннями законодавства, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, звертаючись з позовом.

Водночас суд враховує, що відповідно до частини 4 статті 137 ГПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії, на що звертає увагу Верховний Суд у постанові від 15.05.2024 у справі №922/206/24.

Разом з тим, адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Відповідно до частини 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Положеннями статті 45 ГПК України визначено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Відповідно до частини 1 статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

Згідно з частиною 1 статті 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Під предметом позову розуміється матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

З позовної заяви слідує, що предметом позову є позовна вимога майнового характеру про стягнення з відповідачів як солідарних боржників заборгованість у розмірі 24602864,10 грн. При цьому з визначеного позивачем кола відповідачів убачається, що позовна заява заявлена до 4 відповідачів як до юридичної особи, так і до фізичних осіб.

В контексті зазначеного, оцінюючи необхідність забезпечення позову для захисту ймовірно порушених прав та інтересів позивача та співмірність наслідків вжиття/невжиття заходів забезпечення, суд обов`язково має враховувати ступінь доведеності позивачем зв`язку між змістом порушеного права та інтересу зі способом та наслідками забезпечення позову у розумінні вимог статті 73-74 ГПК України.

Суд звертає увагу, що відповідно до статті 136 ГПК України обґрунтування щодо необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову.

Відтак, обов`язок доведення наявності обставин щодо можливого істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі невжиття відповідних заходів забезпечення позову покладено ГПК України на заявника.

При цьому суд приймає до уваги висновки Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в ухвалі від 01.03.2024 у справі №917/1610/23 про необхідність доказування наявності обґрунтованої необхідності у застосуванні заходів забезпечення позову шляхом подання доказів до суду щодо наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує застосування заходу забезпечення позову. Вказане відповідає змісту статей 136, 137 ГПК України щодо підстав та заходів для забезпечення позову.

Згідно з частиною 1 статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, гроші, цінні папери, цифрові речі, майнові права, роботи та послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні та нематеріальні блага.

Положеннями статті 184 ЦК України визначено, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

Згідно з частинами 1, 2 статті 181 ЦК України визначено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Згідно з частиною 1 статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно з частиною 1 статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Статтею 182 ЦК України унормовано, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Суд приймає до уваги висновки Верховного Суду у постанові від 09.12.2020 у справі №910/9400/20 про необхідність конкретизації заходів забезпечення позову в аспекті співмірності таких заходів із заявленими позивачем вимогами. При цьому, піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватися майна, що належить до предмета спору, на що звертає увагу Верховний Суд у постановах від 25.09.2020 у справі №925/77/20, від 20.09.2022 у справі №916/307/22, від 03.03.2023 у справі №907/269/22).

Натомість стверджуючи про наявність у відповідачів рухомого та нерухомого майна, а також про можливість накладення на абстрактне (не визначене) майно відповідачів арешт у якості забезпечення позову, позивач не надає суду доказів про наявність майна щодо кожного з відповідачів, його кількості, не визначає його вартості, не наводить жодних обґрунтувань щодо співмірності вартості майна з ціною позову, що унеможливлює суд встановити наявність такого майна щодо кожного з відповідачів, оцінити його вартість, визначити характер використання майна за його наявності та дійти висновку про співмірність обраного позивачем заходу забезпечення позову.

Всупереч наведеному, стверджуючи про необхідність застосування заходу забезпечення позову, позивачем не представлено суду доказів на підтвердження того, що кожен з 4 відповідачів щодо яких викладено вимогу про вжиття заходу забезпечення позову вчиняють дії, які призведуть до утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.

При цьому твердження позивача про те, що до відповідача 1 пред`явлено значну кількість позовних вимог від різних підприємств, а тому останній має велику кількість фінансової заборгованості перед різними контрагентами, як і твердження про те, що відповідач 1 проводить фінансово-господарські платіжні операції через інші банки, але не сплачує заборгованості за зобов`язаннями перед позивачем не знаходять доказового підтвердження, а тому відхиляються судом як безпідставні.

Водночас із викладених у позовній заяві обставин та тверджень позивача під час розгляду заяви про забезпечення позову, навпаки, слідує, що між сторонами укладались додаткові угоди про внесення змін та доповнень до договору гарантії та договорів поруки. Також, позивач вказує, що було здійснено договірне списання з рахунку відповідача 1 грошових коштів в якості грошового покриття.

Разом з тим, твердження позивача про те, що зміна відповідачем 1 місця знаходження свідчить про намагання затягнути розгляд справи не є безумовним свідченням того, що наявні підстави для вжиття заходів забезпечення позову та не свідчить про неможливість виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - виписка) - документ в електронній або у випадках, передбачених цим Законом, у паперовій формі, який формується за результатами проведення реєстраційних дій і містить відомості про юридичну особу або її відокремлений підрозділ, фізичну особу - підприємця (у тому числі про взяття на облік в органах державної статистики та податкових органах, видачу документів дозвільного характеру) або громадське формування, що не має статусу юридичної особи, а також про проведену реєстраційну дію;

Частиною 1 статті 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" передбачено, що Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

З виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що адреса місцезнаходження Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтеграл Сістемс" наступна: 61166, м. Харків, вул. Шевченка, буд. 6.

Згідно з частиною 15 статті 30 ГПК України у випадку об`єднання позовних вимог щодо укладання, зміни, розірвання і виконання правочину з вимогами щодо іншого правочину, укладеного для забезпечення основного зобов`язання, спір розглядається господарським судом за місцезнаходженням відповідача, який є стороною основного зобов`язання.

Відтак, припущення позивача про безумовну наявність наміру відповідачів не виконувати договірні зобов`язання та рішення суду у разі задоволення позову, на цілковите переконання суду, є необґрунтованим та безпідставним.

Щодо посилань на іншу судову справу в якості наявності безумовних підстав для вжиття заходів забезпечення позову у даній справі, суд звертає увагу, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове правове регулювання спірних правовідносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №696/1693/15-ц).

Верховний Суд у постановах від 27.03.2018 у справі №910/17999/16, від 25.04.2018 у справі №910/24257/16 звертав увагу, що зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.

Правочином (договором) є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а тому позивач повинен обґрунтувати підставу звернення до суду окремо по кожній вимозі та вказати конкретні докази на підтвердження викладених обставин - по кожному з договорів, які є самостійними правовідношеннями, що є підставою для виникнення у сторін цих правовідносин цивільних прав і обов`язків. У випадку наявності порушень, які були допущені як під час укладення відповідних договорів, так і при їх виконанні, утворюється окремий склад цивільно-правового правовідношення, що характеризується наявністю самостійних цивільно-правових наслідків. Встановлення обставин вчинення кожної з цих операцій засвідчується доказами, які не є пов`язаними між собою, на що звертає увагу Верховний Суд у постанові від 24.02.2021 у справі №910/4040/20.

Оскільки предмети та підстави позовів у справах, відповідно і встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, а також їх правове регулювання є різними, що виключає подібність спірних правовідносин у цих справах, посилання позивача на іншу судову справу в обґрунтування наявності безумовних підстав для вжиття заходів забезпечення позову саме у даній справі, судом відхиляється як безпідставне.

На противагу доводам позивача, суд звертається до висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03.03.2023 у справі №905/448/22 про те, що накладення арешту як на кошти, так і на майно відповідачів, причому окремо на те і на інше в контексті посилання на обставини накладення арешту на грошові кошти відповідачів за іншим позовом, матиме наслідком подвійне забезпечення позовних вимог, що також суперечить наведеним вимогам закону (частині четвертій статті 137 ГПК України) стосовно співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами.

При цьому суд приймає до уваги, що Верховний Суд надаючи правову оцінку доводам та доказам сторін роз`яснив стандарт доказування у вказаній категорії справ, проте, не зазначав про звільнення заявників від доказування, від подання доказів на підтвердження наявності обставин, з якими закон пов`язує вжиття заходів забезпечення позову, а прямо зазначив про застосування частини третьої статті 13 ГПК України.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд також має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені, у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, оскільки обмеження можливості відповідачів користуватися та розпоряджатися власним майном може призвести до незворотних наслідків.

При цьому суд зазначає, що позивач не позбавляється можливості доводити перед судом обґрунтованість та правомірність позовних вимог без необхідності звернення до інституту вжиття заходів забезпечення позову, а вжиття відповідних заходів у даному випадку спричинить лише безпідставні обмеження та негативні наслідки для господарської діяльності відповідача - юридичної особи та негативно позначиться на життєдіяльності відповідачів - фізичних осіб.

Суд звертає увагу, що заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу, що узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12.02.2020 у справі №381/4019/18.

В контексті зазначеного, суд також враховує, що під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову такими заходами не повинна блокуватися господарська діяльність юридичної особи, що узгоджується з висновками Верховного Суду у постановах від 25.01.2021 у справі №902/775/20, від 19.01.2021 у справі №902/774/20.

Крім того, вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець (правова позиція Верховного Суду у постанові від 26.09.2019 у справі №521/10766/18).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. На рівні національної правової системи відповідне положення кореспондується з приписами частинами 1, 4 статті 41 Конституції України, відповідно до яких кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Таким чином, забезпечення права на ефективний спосіб захисту позивача не може виправдовувати втручання у право відповідачів на мирне володіння своїм майном у зв`язку з поданням необґрунтованої та не підтвердженої належними та допустимими доказами заяви про вжиття заходів забезпечення позову шляхом, зокрема, накладення арешту на невизначене майно останніх.

Також суд констатує, що позивачем не доведено зв`язок між неприйняттям таких заходів і утрудненням чи неможливістю виконання судового рішенням, а саме лише посилання в заяві на потенційну неможливість виконання судового рішення у разі не вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням наведених висновків Верховного Суду не є безумовною підставою для задоволення заяви.

Доводи заявника ґрунтуються виключно на його припущеннях та сумнівах щодо можливої недобросовісної поведінки відповідачів та не доведені доказами на підтвердження реальних, існуючих обставин, які вказують на ймовірну складність або неможливість виконання рішення суду з боку відповідачів у разі задоволення позовних вимог. Також, сам по собі факт наявності між сторонами судового спору жодним чином не свідчить про необхідність вжиття заходів забезпечення позову, тим більше, що необхідність їх вжиття не доведена позивачем за допомогою належних, допустимих та достатніх доказів.

В контексті зазначеного, суд також вважає за доцільне звернути увагу, що судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях сторони щодо тих чи інших обставин, які є предметом доказування при зверненні з заявою про забезпечення позову. Необґрунтоване припущення не може бути покладене в основу рішення суду, котре за своєю правовою природою є істотним втручанням у господарську діяльність відповідачів, на що звертає увагу Верховний Суд у постанові від 13.01.2020 у справі №922/2163/17.

Щодо тверджень позивача в обґрунтування заяви про забезпечення позову про наявність у відповідачів заборгованості, а тому, на думку позивача, є підстави для вжиття запропонованих заявником заходів забезпечення позову суд зазначає, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, на що звертає увагу Верховний Суд у постанові від 22.07.2019 у справі №914/120/19.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами частини 1 статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 77 ГПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно з частинами 3, 4 статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17).

Як зазначено вище, з огляду на положення статей 13, 74, 80 ГПК України особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування заходу забезпечення позову, що узгоджується із висновками Верховного Суду в постанові від 12.06.2019 у справі №910/773/19, від 20.01.2025 у справі №916/2907/24.

Враховуючи вище зазначене, суд констатує, що доводи в обґрунтування заяви про забезпечення позову ґрунтуються на необґрунтованих припущеннях, не доведені доказами в розумінні статтей 73-74 ГПК України на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову щодо визначеного кола відповідачів у даному випадку може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких звернувся до суду, що з урахуванням принципу розумності, обґрунтованості, співмірності вимог заявника, а також збалансованості інтересів сторін, свідчить про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку, що у задоволенні поданої заяви слід відмовити.

Відповідно до частини 6 статті 140 ГПК України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Керуючись статтями 42, 136-140, 232-236 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви Акціонерного товариства "Комерційний банк "Глобус" про забезпечення позову (вх. №4388/25 від 05.12.2025) - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в порядку та строки, встановленими статтями 256-257 ГПК України.

Ухвала підписана 08.12.2025 р.

Суддя Г.І. Сальнікова

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі - http://reyestr.court.gov.ua.