ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" листопада 2025 р. Справа №914/466/23(916/551/25)

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії суддів:

головуючий суддя Желік М.Б.

судді Орищин Г.В.

Галушко Н.А.

за участю секретаря судового засідання Гуньки О.П.

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Одеської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Одеського морського порту) №1364/19-01-06/вих від 02.07.2025 (вх.ЗАГС №01-05/2109/25 від 07.07.2025)

на рішення Господарського суду Львівської області від 29.05.2025 (суддя Цікало А.І., повне рішення складено 13.06.2025)

у справі №914/466/23 (916/551/25)

за позовом Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Одеської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Одеського морського порту)

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Олімпекс Купе Інтернейшнл

про стягнення заборгованості за договором про спільне використання технологічних електричних мереж №2343-П-ОДФ-18 від 12.07.2018 р. у розмірі 3408395 грн. 18 коп. (з яких: 2048365,79 грн. пеня; 232789,20 грн. 3% річних; 1127240,19 грн. інфляційні втрати)

в межах справи №914/466/23

про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Олімпекс Купе Інтернейшнл

за участю представників:

від апелянта (позивача): адвокат Бернатович О.О. (в режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів);

від відповідача: не з`явився;

Учаснику процесу роз`яснено права та обов`язки, передбачені ст.ст. 35, 42, 46, Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового засідання здійснюється технічними засобами.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 29.05.2025 у справі №914/466/23 (916/551/25) позов ДП Адміністрація морських портів України в особі Одеської філії ДП Адміністрація морських портів України (адміністрація Одеського морського порту) до ТзОВ Олімпекс Купе Інтернейшнл задоволено частково; стягнуто з ТзОВ Олімпекс Купе Інтернейшнл на користь ДП Адміністрація морських портів України в особі Одеської філії ДП Адміністрація морських портів України (адміністрація Одеського морського порту) 2338913,04 грн. (з яких: 978883,65 грн. пеня; 232789,20 грн. 3% річних; 1127240,19 грн. інфляційні втрати) та 42990,07 грн. витрат по сплаті судового збору; в задоволенні позову в частині стягнення 1069482,14 грн. пені відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, скаржник звернувся до Західного апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить відкрити апеляційне провадження, скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 29.05.2025 в частині відмови у задоволенні позовних вимог та стягнення 1069482,14 грн. та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ДП Адміністрація морських портів України в особі Одеської філії ДП Адміністрація морських портів України (адміністрація Одеського морського порту) стосовно стягнення пені у розмірі 2048365,79 грн. задоволити у повному обсязі, в решті рішення залишити без змін, судові витрати покласти на відповідача.

Відповідно до протоколу передачі справи раніше визначеному складу суду від 07.07.2025 справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: Желік М.Б. головуючий суддя, члени колегії судді Орищин Г.В., Галушко Н.А.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 11.08.2025 відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи на 10.09.2025.

06.09.2025 арбітражний керуючий Сокол О.Ю. подав відзив (вх. №01-04/6865/25), в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 29.05.2025 у цій справі без змін.

Ухвалами Західного апеляційного господарського суду від 02.09.2025 та від 29.09.2025 змінено дату судового засідання. Розгляд справи призначено розгляд справи на 22.10.2025.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 22.10.2025 відкладено розгляд справи на 26.11.2025.

В судовому засіданні 26.11.2025 представниця апелянта підтримала вимоги апеляційної скарги, просила оскаржене рішення скасувати в оскарженій частині та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач явки представника в судове засідання не забезпечив, хоча був належним чином та завчасно повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представниці апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, взявши до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню частково, а відтак рішення суду першої інстанції в оскарженій частині слід скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, з огляду на таке.

Розгляд справи в суді першої інстанції. Короткий зміст позовних вимог, заперечень відповідача та рішення суду першої інстанції.

В провадженні Господарського суду Львівської області знаходиться справа №914/466/23 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Олімпекс Купе Інтернейшнл, провадження в якій відкрито 15.02.2023. Вказана справа перебуває на стадії судової процедури розпорядження майном, повноваження розпорядника майна виконує арбітражний керуючий Сокол Олексій Юрійович.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 04.04.2024 у справі №914/466/23 припинено повноваження керівника ТзОВ Олімпекс Купе Інтереншнл Марченка В.Г., виконання обов`язків керівника боржника покладено на розпорядника майна, арбітражного керуючого Сокола О.Ю.

17.02.2025 Державне підприємство Адміністрація морських портів України в особі Одеської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Одеського морського порту) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Олімпекс Купе Інтернейшнл про стягнення заборгованості за договором про спільне використання технологічних електричних мереж № 2343-П-ОДФ-18 від 12.07.2018 у розмірі 3408395,18 грн. (з яких: 2048365,79 грн. пеня; 232789,20 грн. 3% річних; 1127240,19 грн. інфляційні втрати).

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 24.02.2025 у справі №916/551/25 зазначену позовну заяву передано Господарському суду Львівської області для розгляду в межах справи №914/466/23 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Олімпекс Купе Інтернейшнл.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 17.03.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №914/466/23(916/551/25); постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін в межах справи № 914/466/23 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Олімпекс Купе Інтернейшнл.

Позовні вимоги ДП Адміністрація морських портів України в особі Одеської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Одеського морського порту) обґрунтовано тим, що відповідач допустив прострочення оплати платежів за договором №2343-ОДФ-18 від 12.07.2018 про спільне використання технологічних електричних мереж, у зв`язку з чим на підставі п.8.5 договору позивач нарахував відповідачу пеню в розмірі 2 048 365,69 грн. , а також 3% річних в розмірі 232 789,20 грн. та інфляційні втрати в розмірі 1 127 240,19 грн.

Відповідач у відзиві на позовну заяву просив зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, процентів річних у зв`язку з тим, що основна заборгованість погашена у повному обсязі, порушення відповідачем зобов`язань за договором не призвело до безповоротних негативних наслідків для позивача, а також з огляду на порушення 15.02.2023 справи про банкрутство відповідача, наявність у боржника великої кредиторської заборгованості, фінансовий стан відповідача, який характеризується ознаками надкритичної неплатоспроможності.

Окрім того, у відзиві розпорядник майна покликався на встановлені у справі про банкрутство обставини перешкоджання йому у виконанні повноважень, що мало наслідком, серед іншого, несвоєчасне виконання зобов`язань перед позивачем.

Місцевий господарський суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, дійшов таких висновків:

- основна заборгованість відповідача перед позивачем по відшкодуванню витрат на електрозабезпечення за договором про спільне використання технологічних електричних мереж № 2343-П-ОДФ-18 від 12.07.2018 погашена у повному обсязі, однак з порушенням термінів такої оплати;

- позивач при розрахунку пені не врахував положення ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, згідно з якою нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, а отже невірно визначив період закінчення нарахування пені на заборгованість по відшкодуванню витрат на електрозабезпечення;

- за розрахунком суду загальний розмір пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання щодо відшкодування витрат на електрозабезпечення становить 1505974,84 грн., а саме: - за період 21.03.2024 до 21.09.2024 на заборгованість у розмірі 4163964,68 грн. за лютий 2024 року згідно з рахунком №560181 від 29.02.2024 - 565093,24 грн.; - за період 21.04.2024 до 21.10.2024 на заборгованість у розмірі 3417411,79 грн. за березень 2024 року згідно з рахунком №560262 від 31.03.2024 - 452667,00 грн.; - за період 21.05.2024 до 21.11.2024 на заборгованість у розмірі 2240534,76 грн. за квітень 2024 року згідно з рахунком №560343 від 30.04.2024 - 295922,00 грн.; - за період 21.06.2024 до 21.12.2024 на заборгованість у розмірі 1468372,43 грн. за травень 2024 року згідно рахунку №560422 від 31.05.2024 - 192292,60 грн., отже, позовна вимога в частині стягнення 542390,95 грн. пені задоволенню не підлягає;

- заборгованість відповідача перед позивачем, стягнення якої є предметом даного спору, виникла після відкриття провадження у справі про банкрутство відповідача, отже, відповідно до ст.1 КУзПБ така заборгованість є поточною, і відповідно до ч.5 ст.41 КУзПБ, дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів;

- беручи до уваги доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, дотримуючись принципу збалансованості інтересів сторін, враховуючи фінансовий стан відповідача, а також враховуючи повне погашення основної заборгованості за договором, можливим є частково задоволити клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкції, процентів річних та зменшити розмір пені яка підлягає стягненню на 35% до 978883,65 грн.

Узагальнені доводи апелянта (позивача) та заперечення відповідача.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що ухвалюючи рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог, суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду в цій частині не відповідають обставинам справи, суд допустив порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. На підтвердження наявності підстав для скасування рішення в оскарженій частині апелянт покликається на такі доводи:

- частково відмовивши у позові, суд не взяв до уваги умов укладеного сторонами договору, у п.8.5. якого сторони узгодили період нарахування пені до дня фактичної оплати, тобто до 30.12.2024 включно;

- суд необґрунтовано застосував ч.6 ст.232 ГК України, адже строк нарахування пені визначений умовами укладеного між сторонами договору та мав бути судом врахований;

- суд не врахував правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2024 у справі №911/952/22 щодо застосування ч.6 ст.232 ГК України;

- розмір штрафних санкцій становить лише 30% від загальної сум заборгованості, що сплачена Товариством з суттєвим порушенням строку оплата відбулась через понад 9 місяців, та незначним їх розміром;

- безперервна робота Одеського морського порту наразі є вкрай важливою для регіону та держави в цілому, оскільки сприяє формуванню значних надходжень до державного бюджету, забезпеченню позитивного іміджу України на світовій арені;

- відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.02.2011 №138 «Про затвердження Порядку відрахування до державного бюджету частини прибутку (доходу) державними унітарними підприємствами та їх об`єднаннями» Адміністрація наразі сплачує до державного бюджету 80% від свого чистого прибутку;

- численні ворожі обстріли призвели до значних пошкоджень портової інфраструктури та забезпечення безперебійної роботи порту, оскільки на вказані цілі витрачаються виключно власні кошти підприємства, без отримання додаткових асигнувань, постійно спостерігається дефіцит коштів на такі цілі, що потребує ефективного та раціонального спрямування державних коштів;

- адміністрація, діючи добросовісно, виконуючи покладені на неї законом обов`язки, розраховує на те, що її контрагенти будуть діяти аналогічно добросовісно, розумно, не допускаючи порушень при веденні господарської діяльності, взаємних обов`язків, в іншому разі недобросовісні партнери повинні нести справедливу відповідальність, в тому числі у вигляді застосування до них штрафних санкцій у розмірі, передбаченому договором та законом, отже суд необґрунтовано зменшив розмір штрафних санкцій на 35%, відповідно, штрафні санкції мають бути стягнуті з відповідача у повному обсязі.

Відповідач, у відзиві на апеляційну скаргу навів такі аргументи на спростування доводів позивача:

- застосоване у статті 551 ЦК та статті 233 ГК словосполучення «суд має право» та «може бути зменшений за рішенням суду» свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення (постанови Верховного Суду від 10.11.2022 у справі №910/15705/21, від 01.02.2023 у справі №914/3203/21, від 22.05.2024 у справі №911/95/20, від 18.12.2024 у справі №921/320/24)»;

- висновки Верховного Суду щодо застосування статті 551 ЦК та статті 233 ГК є усталеними та загальними (універсальними) для правовідносин про стягнення неустойки, однак результат їх застосування може бути різним (наявність або відсутність підстав для зменшення неустойки) у залежності від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі;

- заборгованість за договором була погашена в повному обсязі, порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором не призвело до безповоротних негативних наслідків для позивача;

- ухвалою Господарського суду Львівської області від 15.02.2023 у справі №914/466/23 порушено провадження у справі про банкрутство відповідача, введено процедуру розпорядження майном, призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Сокола О.Ю.; 19.01.2024 розпорядник майна подав суду клопотання про припинення повноважень керівника боржника та покладення його обов`язків на розпорядника майна і таке було задоволено ухвалою від 25.01.2024; постановою Західного апеляційного господарського суду від 04.04.2024 у справі №914/466/23, ухвалу від 25.01.2024 скасовано, але в той же час, клопотання розпорядника майна все одно задоволено та повторно припинено повноваження керівника боржника, а виконання його обов`язків покладено на розпорядника майна;

- 26.04.2024 розпорядник майна з метою проведення інвентаризації прибув на територію АМПУ за місцем розташування майна боржника, але за місцезнаходженням майна боржника, невідомими особами, які представились як представники ТзОВ «Аттолло Гранум» було вчинено дії, направлені на перешкоджання розпоряднику майна та уповноваженим ним особам у доступі до майна боржника, шляхом застосування до них фізичного насильства, погроз та обмежень у вільному переміщені;

- розпорядник майна дізнався про укладений 02.01.2024 між боржником ТзОВ «Аттолло Гранум» договір №02-ОП-2014 про надання послуг (далі «Договір послуг») за умовами пункту 1.1. якого замовник (ТзОВ «Аттолло Гранум») доручає, а виконавець (ТзОВ «Олімпекс Купе Інтернейшнл») приймає на себе зобов`язання за дорученням в інтересах і за рахунок замовника надавати замовнику послуги, пов`язані з накопиченням та розвантаженням вантажів з автотранспорту у Одеському морському торговельному порту, на причалі №4;

- представники ТзОВ «Аттолло Гранум» надали розпоряднику майна для огляду договір №2401202-ФО від 24.01.2024 про надання охоронних послуг, який нібито укладено між ТзОВ «Аттолло Гранум» та ТзОВ «Елітна служба безпеки та охорони» з метою отримання послуг охорони майна на об`єкті за адресою: Україна, 65026, Одеська обл., місто Одеса, площа Митна, будинок 1/1;

- факт перешкоджання розпоряднику майна у вільному доступі до майна боржника (відповідача) та супротив виконанню ним обов`язків підтверджується протоколом від 26.04.2024 прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується, поясненнями від 26.04.2024 та відеозаписами з портативних відеореєстраторів працівників Національної поліції, що прибули на виклик розпорядника майна для фіксації протиправних дій;

- виявивши ознаки недійсності, в тому числі фіктивності, удаваності та очевидної фраудаторності договору послуг, розпорядник майна звернувся до суду із відповідним позовом; постановою Західного апеляційного господарського суду від 14.05.2025 у справі №914/466/23 (914/1534/24)·визнано недійсним договір №2401202-ФО від 24.01.2024 про надання охоронних послуг, зобов`язано ТзОВ «Аттолло Гранум» та ТзОВ «Елітна служба безпеки та охорони» усунути перешкоди у користуванні майном відповідача, таким чином, постановою від 14.05.2025 у справі №914/466/23 (914/1534/24), встановлені обставини, які не потребують доведення і які підтверджують вказані відповідачем обставини;

- з огляду на зазначене, відповідач, через неправомірні дії ТзОВ «Аттолло Гранум» тривалий час не здійснював господарську діяльність;

- з огляду на погашення заборгованості за договором в повному обсязі, те, що порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором не призвело до безповоротних негативних наслідків для позивача, враховуючи порушення справи про банкрутство відповідача з 15.02.2023, наявність у боржника великої кредиторської заборгованості, зважаючи на фінансовий стан відповідача, який характеризується ознаками надкритичної неплатоспроможності суд першої інстанції зменшено розмір нарахування пені;

- скаржник не спростував висновків суду першої інстанції та не довів неправильного застосування ним норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення в частині зменшення заявленої до стягнення пені.

Фактичні обставини справи, встановлені за результатами оцінки доказів.

12.07.2018 між Державним підприємством Адміністрація морських портів України в особі Одеської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Одеського морського порту) (основний споживач за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю Олімпекс Купе Інтернейшнл (користувач за договором, відповідач у справі) укладено договір про спільне використання технологічних електричних мереж № 2343-П-ОДФ-18 (надалі договір), відповідно до умов якого основний споживач забезпечує технічну можливість передачі електричної енергії електричними мережами в точки приєднання електроустановок користувача, а користувач зобов`язується своєчасно відшкодовувати витрати на електрозабезпечення (витрати на забезпечення технологічної можливості передачі електричної енергії та утримання технологічних електричних мереж) (п. 1.1.1. та п. 1.1.2. договору в редакції додаткової угоди № 2 від 08.06.2021 р.).

Оплата користувачем відшкодування витрат на електрозабезпечення здійснюється платіжним дорученням на підставі оформленого Акта відшкодування витрат та виставленого основним споживачем рахунка не пізніше 20 числа місяця наступного за звітним періодом (п. 7.3. договору).

Так, відповідно до контрольних показників лічильників електроспоживання та розрахунку споживання електроенергії по об`єктам відповідача, загальний об`єм електроенергії, спожитої відповідачем за лютий 2024 року - травень 2024 року становить 1758328 кВт*год (у лютому 2024 року - 603127 кВт*год, у березні 2024 року - 516849 кВт*год, у квітні 2024 року - 379729 кВт*год та у травні 2024 року - 258623 кВт*год).

Відповідно до п.3 додатку №5 договору, основний споживач враховуючи умови п.1 оформлює Акт відшкодування витрат та надає їх на узгодження користувачу. Користувач у впродовж трьох календарних днів зобов`язується повернути погоджений Акт відшкодування витрат.

Відповідно до п.7.4. договору, рахунки направляються користувачу на його фактичну адресу рекомендованим листом з повідомленням вказаним в договорі або надаються уповноваженому представнику користувача під підпис.

За надану в зазначений період електричну енергію, позивачем було направлено відповідачу для підписання акти відшкодування витрат на загальну суму 11290283,66 грн. та виставлено для оплати відповідні рахунки, а саме:

- за лютий 2024 року - акт № 95 від 29.02.2024 та рахунок №560181 від 29.02.2024 на суму 4163964,68 грн. - отримано відповідачем 11.03.2024, що підтверджується підписом представника відповідача в Журналі реєстрації видачі актів відшкодування витрат, рахунків по СЕЗ; акт відшкодування витрат відповідачем підписано;

- за березень 2024 року - акт № 223 від 31.03.2024 та рахунок №560262 від 31.03.2024 на суму 3417411,79 грн. - отримано відповідачем 08.04.2024, що підтверджується підписом представника відповідача в Журналі реєстрації видачі актів відшкодування витрат, рахунків по СЕЗ; акт відшкодування витрат відповідачем підписано;

- за квітень 2024 року - акт № 294 від 30.04.2024 та рахунок №560343 від 30.04.2024 р. на суму 2240534,76 грн. - отримано відповідачем 09.05.2024, що підтверджується підписом представника відповідача в Журналі реєстрації видачі актів відшкодування витрат, рахунків по СЕЗ; акт відшкодування витрат відповідачем не підписаний без зазначення причин непідписання;

- за травень 2024 року - акт № 340 від 31.05.2024 р. та рахунок № 560422 від 31.05.2024 р. на суму 1468372,43 грн. - отримано відповідачем 12.06.2024 р., що підтверджується підписом представника відповідача в Журналі реєстрації видачі актів відшкодування витрат, рахунків по СЕЗ; акт відшкодування витрат відповідачем не підписаний без зазначення причин непідписання.

30.12.2024 відповідно до договору доручення № 01/22 від 01.12.2024, ТзОВ Пріста Ойл-Україна було сплачено заборгованість у розмірі 11290283,66 грн. за ТзОВ Олімпекс Купе Інтернейшнл за відшкодування витрат на електрозабезпечення, що підтверджується відповідними платіжними інструкціями від 30.12.2024.

Таким чином, сума основної заборгованості відповідача перед позивачем за договором про спільне використання технологічних електричних мереж № 2343-П-ОДФ-18 від 12.07.2018 погашена у повному обсязі, однак з порушенням термінів такої оплати.

Згідно з п.8.5. договору, за внесення платежів, передбачених підпунктом 1 пункту 4.1. розділу 4 цього договору, з порушенням терміну (строку), користувач сплачує основному споживачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період, за який нараховується пеня, від несвоєчасно оплаченої суми, за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати.

За неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань щодо вчасного відшкодування витрат на електрозабезпечення, відповідно до ст. 625 ЦК України та п. 8.5. договору, позивач нарахував 2048365,79 грн. пені, 232789,20 грн. 3% річних та 1127240,19 грн. інфляційних втрат.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського кодексу України (чинного станом на дату ухвалення оскаржуваного рішення), господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно із ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як встановлено з матеріалів справи та не заперечується сторонами, основна заборгованість відповідача перед позивачем по відшкодуванню витрат на електрозабезпечення за договором про спільне використання технологічних електричних мереж № 2343-П-ОДФ-18 від 12.07.2018 погашена у повному обсязі 30.12.2024, однак з порушенням термінів такої оплати.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобов`язань. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог статті 611 Цивільного кодексу України та статті 230 Господарського кодексу України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.1 ст.230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пунктом п.8.5. укладеного між сторонами договору про спільне використання технологічних електричних мереж №2343-П-ОДФ-18 від 12.07.2018 встановлено, що за внесення платежів, передбачених підпунктом 1 пункту 4.1. розділу 4 цього договору, з порушенням терміну (строку), користувач сплачує основному споживачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період, за який нараховується пеня, від несвоєчасно оплаченої суми, за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати.

За неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань щодо вчасного відшкодування витрат на електрозабезпечення, відповідно до ст.625 ЦК України та п. 8.5. договору, позивач нарахував відповідачу 2048365,79 грн. пені, 232789,20 грн. 3% річних та 1127240,19 грн. інфляційних втрат.

У постанові Верховного Суду від 28.01.2019 у справі №922/3782/17 викладено висновок, що з огляду на вимоги статей 79, 86 ГПК України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості.

Розглянувши розрахунки 3% річних за період 21.03.2024 до 30.12.2024 та інфляційних втрат за період з квітня 2024 року до грудня 2024 року, здійсненні позивачем, суд першої інстанції дійшов висновку, що такі розрахунки є правильними. В цій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується.

Водночас, щодо розрахунку пені, здійсненого позивачем за період з 21.03.2024 до 30.12.2024 по кожному рахунку окремо, суд першої інстанції вказав, що позивач не врахував положення частини шостої статті 232 Господарського кодексу України (чинного станом на дату ухвалення оскаржуваного рішення), а отже неправильно визначив період закінчення нарахування пені на заборгованість по відшкодуванню витрат на електрозабезпечення.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з доводами апелянта в частині неврахування судом першої інстанції правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2024 у справі №911/952/22.

Так, відповідно до ч.4 ст.236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

У постанові від 16.10.2024 у справі №911/952/22 Велика Палата Верховного Суду навела такі висновки щодо застосування норми ч.6 ст.232 ГК України:

«79. За загальним правилом, визначеним частиною шостою статі 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

80. Однак таке правило застосовується до правовідносин, лише у разі, якщо інше не встановлено законом або договором, адже словосполучення "якщо інше не встановлено законом або договором" допускає існування іншої норми закону, що регулює відповідні правовідносини, або іншого положення договору, який регулює конкретні договірні відносини сторін, що виконує функцію спеціальної норми по відношенню до загальної норми (див., для прикладу як інше встановлене законом правило нарахування пені, частину першу статті 17 Закону України "Про державні резерви", яка визначає, що у разі прострочення поставки матеріальних цінностей до державних резервів постачальник сплачує пеню за кожний день прострочення поставки до фактичного виконання зобов`язання).

81. Тож положення частини шостої статті 232 ГК України є диспозитивними, оскільки законом або договором може бути встановлений інший порядок, в тому числі і строк нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені).

82. За загальним правилом, договір є універсальним регулятором приватноправових відносин, який, як і закон, є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

83. Законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість періоду нарахування штрафних санкцій. Проте його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 910/4164/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 903/962/17, від 07 червня 2019 року у справі № 910/23911/16, від 13 вересня 2019 року у справі № 902/669/18).

84. При цьому сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України), а й право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати) (див. постанову Верховного Суду України від 21 червня 2017 року в справі № 910/2031/16 (провадження № 3-432гс17) щодо стягнення пені за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 916/804/17, від 07 серпня 2018 року у справі № 917/2013/17, від 10 вересня 2020 року у справі № 916/1777/19, від 27 лютого 2024 року у справі № 911/858/22).

85. Згідно зі статтею 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі сплином якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

86. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

87. Тож хоча укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість строку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені), однак такий строк з урахуванням положень статей 251, 252 ЦК України має бути визначений.

88. Період, за який нараховується пеня, має визначені часові межі - початок та кінець періоду (граничні строки) її нарахування, який, зазвичай, може бути пов`язаний з певною календарною датою або подією, що неминуче має настати. Наприклад, такий момент може бути визначений шляхом відображення, зазначення (погодження сторонами) в договорі умови про нарахування пені, зокрема, "до повного виконання зобов`язання", "до дати фактичного виконання", "до повної сплати заборгованості / погашення боргу", "протягом року / усього періоду існування заборгованості" тощо.

89. Тому на практиці необхідно розмежовувати механізм (формулу) обчислення пені, який характеризує таку її ознаку, як нарахування за кожен день прострочення (поденне нарахування), та строк нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені), який регулює частина шоста статті 232 ГК України. Формулювання, яке містить частина третя статті 549 ЦК України та кореспондуючі їй норми інших нормативних актів, в тому числі умови договору (у випадку відображення, зазначення сторонами подібного в договорі), лише вирізняють (ідентифікують) пеню серед неустойки (інших штрафних санкцій) та визначають механізм (формулу) її обчислення, однак жодним чином не стосуються питання щодо граничного строку, за який може бути нарахована пеня.

90. У кожному конкретному випадку господарські суди повинні належним чином проаналізувати умови укладених між сторонами договорів щодо нарахування штрафних санкцій та встановити, чи містить відповідний пункт договору або певний термін, шляхом вказівки на подію (день сплати заборгованості, день фактичної оплати, фактичний момент оплати), або інший строк, відмінний від визначеного частиною шостою статті 232 ГК України, який є меншим або більшим шести місяців (див. постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20 серпня 2021 року у справі № 910/13575/20).

91. Якщо умовами укладеного договору сторони передбачили більш тривалий, ніж визначений частиною шостою статті 232 ГК України, строк нарахування штрафних санкцій (зазначили про їх нарахування до дня фактичного виконання, протягом усього періоду існування заборгованості тощо), то їх нарахування не припиняється за період прострочення зобов`язання понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано, а застосуванню підлягає саме строк, встановлений договором (див., для прикладу, постанову Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року у справі № 910/6379/14 (провадження № 3-53гс15), в якій умовами договору сторонами було погоджено нарахування пені по день фактичної оплати боргу).

92. У разі відсутності подібних умов у договорі (використання / зазначення в договорі лише формулювання про нарахування пені "за кожен день прострочення") нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені) припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України.»

У справі, яка розглядається, у п.8.5 договору сторони передбачили, що за внесення передбачених договором платежів з порушенням терміну (строку), користувач сплачує основному споживачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період, за який нараховується пеня, від несвоєчасно оплаченої суми, за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати.

Таким чином, сторони визначили інший строк нарахування пені до дня фактичної оплати включно.

З матеріалів справи встановлено, що датою фактичної оплати заборгованості за договором є 30.12.2024, що підтверджується відповідними платіжними інструкціями від 30.12.2024.

Пунктом 7.3. договору про спільне використання технологічних електричних мереж № 2343-П-ОДФ-18 від 12.07.2018 встановлено, що оплата користувачем відшкодування витрат на електрозабезпечення здійснюється платіжним дорученням на підставі оформленого Акта відшкодування витрат та виставленого основним споживачем рахунка не пізніше 20 числа місяця наступного за звітним періодом.

Відтак позивач правильно визначив періоди нарахування пені за кожним з рахунків:

- за період з 21.03.2024 до 30.12.2024 на заборгованість у розмірі 4 163 964,68 грн. за лютий 2024 року згідно з рахунком №560181 від 29.02.2024 (пеня 862 941,86 грн);

- за період з 21.04.2024 до 30.12.2024 на заборгованість у розмірі 3 417 411,79 грн. за березень 2024 року згідно з рахунком № 560262 від 31.03.2024 (пеня 624 284,57 грн);

- за період з 21.05.2024 до 30.12.2024 на заборгованість у розмірі 2 240 534,76 грн. за квітень 2024 року згідно з рахунком №560343 від 30.04.2024 (пеня 359 097,73 грн);

- за період з 21.06.2024 до 30.12.2024 на заборгованість за травень 2024 року у розмірі 1 468 372,43 грн. згідно з рахунком № 560422 від 31.05.2024 (пеня 202 041,63 грн).

Здійснивши власний перерахунок пені, колегія суддів апеляційного суду погоджується з тим, що правильний розмір загальної суми пені становить 2 048 365,79 грн.

Натомість висновки місцевого господарського суду про те, що загальний розмір пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання щодо відшкодування витрат на електрозабезпечення становить з урахуванням порядку нарахування, визначеного у ч.6 ст.232 ГК України, становить 1505974,84 грн., не відповідають встановленим обставинам справи, а саме умові п.8.5 договору, у якому сторони визначили інший строк нарахування пені за несвоєчасне здійснення платежів.

Відтак позовні вимоги в частині стягнення 2 048 365,79 грн. пені є обґрунтованими.

Водночас, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач у відзиві на позов заявив клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Зазначене клопотання обґрунтоване, зокрема тим, що основна заборгованість за договором погашена в повному обсязі, порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором не призвело до безповоротних негативних наслідків для позивача, відповідач перебуває в судовій процедурі банкрутства, у відповідача наявна велика кредиторська заборгованість, фінансовий стан відповідача характеризується ознаками надкритичної неплатоспроможності.

Відповідно до ст.233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно із ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Крім того, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України).

З аналізу зазначених норм вбачається, що вони не є імперативними, тобто зменшення розміру неустойки є правом, а не обов`язком суду, та може бути застосоване на розсуд суду за наявності певних умов.

Взявши до уваги доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, дотримуючись принципу збалансованості інтересів сторін, враховуючи фінансовий стан відповідача, а також враховуючи повне погашення основної заборгованості за договором, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновку про можливість часткового задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій та зменшити розмір пені, яка підлягає стягненню, на 35%.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2024 у справі №911/952/22.

Також, Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 звертав увагу, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.

Категорії «значно» та «надмірно», які використовуються в статті 551 ЦК України та в статті 233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі №916/878/20).

Законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд із цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 ЦК України тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

У питаннях визначення підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положеннями статті 233 ГК України і частини третьої статті 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України.

Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Верховного Суду від 11.07.2023 у справі №914/3231/16, від 26.09.2023 у справі №910/22026/21, від 07.11.2023 у справі №924/215/23 та ін).

У цій справі суд першої інстанції оцінив відповідні аргументи відповідача, а також обставини неналежного виконання обов`язків керівником відповідача, що мали наслідком припинення його повноважень на підставі постанови апеляційного господарського суду в межах справи про банкрутство та покладення виконання обов`язків керівника на розпорядника майна боржника, обставини непередання розпоряднику майна колишнім керівником документації боржника, обставини перешкоджання розпоряднику майна у доступі до майна боржника за його місцезнаходженням, які були встановлені судовими рішеннями в межах справи 914/466/23 про банкрутство ТзОВ «Олімпекс Купе Інтрнейшнл», в межах якої розглядається також ця справа за позовом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Одеського морського порту).

Відтак суд першої інстанції у цій справі реалізував свої дискреційні повноваження, передбачені частиною третьою статті 551 ЦК України та, оцінивши за внутрішнім переконанням встановлені обставини і подані докази в сукупності, обґрунтовано дійшов висновку про можливість часткового задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру заявлених до стягнення сум штрафних санкцій на 35%.

На переконання колегії суддів, зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача на 35% забезпечить дотримання балансу інтересів сторін, в тому числі з урахуванням доводів апелянта щодо необхідності забезпечення безперервної роботи Одеського морського порту та формування надходжень до державного бюджету.

Враховуючи те, що розмір пені, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 2 048 365,79 грн., таку пеню слід зменшити на 35% (716 928,02 грн) до 1 331 437,77 грн.

Загальні висновки суду апеляційної інстанції

Відповідно до п.3, п.4 ст.277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Із врахуванням встановлених обставин справи, доводів сторін, меж перегляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги слід задовольнити частково, скасувати оскаржене рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені в розмірі 352 554,12 грн. та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким вимоги позивача про стягнення пені в розмірі 352 554,12 грн. задовольнити.

Судовий збір, сплачений за подання позовної заяви та апеляційної скарги, в порядку ст.129 ГПК України, слід покласти на відповідача пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 269, 270, 275, 277, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Вимоги апеляційної скарги Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Одеської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Одеського морського порту) №1364/19-01-06/вих від 02.07.2025 (вх.ЗАГС №01-05/2109/25 від 07.07.2025) задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Львівської області від 29.05.2025 у справі №914/466/23 (916/551/25) скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені в розмірі 352 554,12 грн. та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким вимоги позивача про стягнення пені в розмірі 352 554,12 грн. задовольнити.

Викласти пункт 2 резолютивної частини рішення в такій редакції:

« 2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Олімпекс Купе Інтернейшнл (вул. Головатого отамана, буд. 67/69, м. Одеса, 65003; ) на користь Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Одеської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Одеського морського порту) (Митна площа, 1, м. Одеса, 65026; код ЄДРПОУ 38728,16 грн. (з яких: 1 331 437,77 грн. пеня; 232789,20 грн. 3% річних; 1127240,19 грн. інфляційні втрати) та 40 372,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Викласти пункт 3 резолютивної частини рішення в такій редакції:

« 3. В задоволенні позову в частині стягнення 716 928 грн. 02 коп. пені відмовити.»

В решті рішення залишити без змін.

2. Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги покласти на відповідача пропорційно до задоволених вимог.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Олімпекс Купе Інтернейшнл (вул. Головатого отамана, буд. 67/69, м. Одеса, 65003; ) на користь Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Одеської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Одеського морського порту) (Митна площа, 1, м. Одеса, 65026; ) 18 528,77 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

4. Місцевому господарському суду видати наказ.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст. 287, 288 ГПК України протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повну постанову складено 08.12.2025.

Головуючий суддя Желік М.Б.

суддя Галушко Н.А.

суддя Орищин Г.В.