УХВАЛА

09 грудня 2025 року

м. Київ

cправа № 911/2468/24 (911/1769/25)

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Пєскова В. Г. - головуючого, Жукова С. В., Картере В. І.,

перевіривши матеріали касаційної скарги ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрсервісдорбуд" - арбітражного керуючого Косякевича Сергія Олексійовича (вх. № 8635/2025)

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2025

у справі № 911/2468/24 (911/1769/25)

за позовом ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрсервісдорбуд" - арбітражного керуючого Косякевича Сергія Олексійовича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "МІБ"

про стягнення 252 500,00 грн,

в межах справи № 911/2468/24

про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрсервісдорбуд",

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Господарського суду Київської області перебуває справа №911/2468/24 про банкрутство ТОВ "Укрсервісдорбуд" на стадії ліквідаційної процедури, відкритою постановою суду від 18.02.2025.

У травні 2025 року ТОВ "Укрсервісдорбуд" в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Косякевича С. О. в межах вказаної справи про банкрутство звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до ТОВ "МІБ" про стягнення 252 500,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що посадові особи ТОВ "Укрсервісдорбуд" не передали ліквідатору бухгалтерську та іншу документацію щодо господарської діяльності вказаного товариства, а за результатами проведеного аналізу банківських виписок банкрута та з урахуванням відомостей з Єдиного реєстру податкових накладних, ліквідатор дійшов висновку, що ТОВ "Укрсервісдорбуд" реалізувало на користь ТОВ "МІБ" продукцію на суму 604 634,92 грн, проте останній не здійснив оплату поставленого товару. У зв`язку з викладеним позивач просив стягнути з відповідача частину боргу, а саме: 252 000,00 грн.

28.07.2005 рішенням Господарського суду Київської області у справі №911/2468/24 (911/1769/25) позов задоволено повністю. Стягнуто з ТОВ "МІБ" на користь ТОВ "Укрсервісдорбуд" 252 500,00 грн основного боргу та 3 030,00 грн судового збору.

03.11.2025 постановою Північного апеляційного господарського суду (повна постанова складена 05.11.2025) апеляційну скаргу ТОВ "МІБ" задоволено. Скасовано рішення Господарського суду Київської області від 28.07.2025 у справі № 911/2468/24 (911/1769/25). У позові відмовлено. Стягнуто ТОВ "Укрсервісдорбуд" на користь ТОВ "МІБ" 4 545,00 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

19.11.2025 (через підсистему "Електронний Суд") ліквідатором ТОВ "Укрсервісдорбуд" - арбітражним керуючим Косякевичем С. О. подано до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій скаржник просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 та залишити в силі рішення Господарського суду Київської області від 28.07.2025 у справі № 911/2468/24 (911/1769/25).

20.11.2025 зазначену касаційну скаргу передано колегії суддів у складі: головуючого - Пєскова В.Г. (суддя-доповідач), суддів: Жукова С. В., Картере В. І.

24.11.2025 (через підсистему "Електронний Суд") від ТОВ "МІБ" до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшли заперечення проти відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ліквідатора ТОВ "Укрсервісдорбуд" - арбітражного керуючого Косякевича С. О. з огляду на те, що вказана справа за сумою позову є малозначною, а скаржником хоч і зроблено посилання, але не доведено наявності випадків, передбачених підпунктами "а", "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, за умови наявності яких можливе відкриття Верховним Судом касаційного провадження за касаційною скаргою на судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, врахувавши заперечення проти відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Згідно із частиною шостою статті 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство (неплатоспроможність) у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Кодексом України з процедур банкрутства.

Частиною першою статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КузПБ) визначено, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Відповідно до частини першої статті 7 КУзПБ спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Частиною другою статті 7 КУзПБ встановлено, що господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), у межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника, у тому числі спори про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України.

Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України.

Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Заяви (позовні заяви) учасників провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) або інших осіб у спорах, стороною в яких є боржник, розглядаються в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) за правилами спрощеного позовного провадження.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.02.2020 у справі №918/335/17 дійшла висновку, що судові рішення у процедурі банкрутства можна поділити на дві групи:

1) перша група стосується розв`язання специфічних питань, притаманних саме процедурам банкрутства, тобто непозовному провадженню: про відкриття провадження у справі про банкрутство, про припинення дії мораторію щодо майна боржника, про закриття провадження у справі про банкрутство, про затвердження плану санації, про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, про призначення (розумій також і відсторонення) керуючого санацією, ліквідатора тощо;

2) друга група стосується виключно вирішення спорів. До неї належать судові рішення щодо розгляду спорів, у межах справи про банкрутство, стороною в яких є боржник. Такі спори розглядаються за позовом сторони, тобто в позовному провадженні. Хоча вони вирішуються тим судом, який відкрив провадження у справі про банкрутство, ці спори не стосуються непозовного провадження, яке врегульоване Кодексом України з процедур банкрутства, а тому регламентуються правилами про позовне провадження, встановленими у ГПК України.

Згідно з висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 19.01.2021 у справі № 916/97/20, визначені частиною другою статті 7 КУзПБ спори розглядаються та вирішуються судом у відокремленому позовному провадженні за правилами ГПК України. Судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій за результатами розгляду заяв, скарг, клопотань, поданих в межах основного провадження у справі про банкрутство, розглядаються судом без застосування усіх стадій судового розгляду, притаманних виключно розгляду справ позовного провадження. Такий підхід повністю відображає конструкції статей 7, 9 КУзПБ щодо порядку розгляду як основної справи про банкрутство, так і спорів, стороною в яких є боржник, які хоча і вирішуються в межах основної справи про банкрутство, проте є справами позовного провадження, відокремленими від основної справи про банкрутство. Таке розмежування є цілком виправданим з точки зору того, що справи відокремленого позовного провадження мають різний суб`єктний склад сторін спору, предмети і підстави позову, розглядаються та вирішуються господарським судом із застосуванням усього інструментарію позовного провадження, на відміну від спрощеного порядку розгляду заяв, скарг і клопотань в основній справи про банкрутство.

Статтею 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частиною п`ятою статті 12 ГПК України визначено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є:

1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За змістом частини сьомої статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

У пункті 1 частини першої статті 163 ГПК України зазначено, що у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2024 установлено у розмірі 3 028 грн.

Предметом позову у справі № 911/2468/24 (911/1769/25), який розглядався в межах справи № 911/2468/24 про банкрутство ТОВ "Укрсервісдорбуд", є стягнення 252 500,00 грн, що менше ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на час подання позову у 2025 році (3 028 грн х 100 = 302 800 грн). Отже, справа № 911/2468/24 (911/1769/25), є малозначною в силу статті 12 ГПК України.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Аналіз наведених вище норм дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями у справах з ціною позову, що не перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Верховний Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами "а", "б", "в", "г" пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.

З наведених ліквідатором ТОВ "Укрсервісдорбуд" - арбітражним керуючим Косякевичем С. О. обґрунтувань вбачається, що касаційна скарга на постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 у справі №911/2468/24 (911/1769/25) подана з підстав, визначених у пунктах 1, 4 частини другої статті 287 ГПК України.

Скаржник не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції у даній справі № 911/2468/24(911/1769/25) про те, що податкова накладна не може бути допустимим доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним, навіть якщо сторона, яка заперечує факт поставки вчинила юридично значимі дії: зареєструвала податкову накладну; сформувала податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом тощо, незважаючи на те, що підставою для виникнення у платника права на податковий кредит є факт лише реального (фактичного) здійснення господарських операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей та послуг з метою їх використання у власній господарській діяльності.

При цьому заявник касаційної скарги посилається на наявність випадків, передбачених підпунктами "а", "в" пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.

Так, ліквідатор ТОВ "Укрсервісдорбуд" - арбітражний керуючий Косякевич С. О. зазначає, що справа № 911/2468/24 (911/1769/25) стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Обґрунтовуючи свою позицію, скаржник посилається на те, що:

- у справі № 922/2115/19 про стягнення заборгованості за договором поставки у зв`язку з частковою його оплатою відповідачем з урахуванням пені, нарахованої за несвоєчасне виконання зобов`язання з оплати товару, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, не відступаючи від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 28.08.2020 у справі № 922/2081/29, як такого, що пов`язаний з встановленими обставинами у конкретній справі (про те, що податкові декларації підтверджують лише порядок оподаткування господарської операції, оскільки сам факт вчинення оподаткування не свідчить про наявність господарської операції), конкретизувала його таким чином: податкова накладна (в залежності від фактичних обставин певної справи) може бути допустимим доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним, якщо сторона, яка заперечує факт поставки вчинила юридично значимі дії: зареєструвала податкову накладну; сформувала податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом тощо, оскільки підставою для виникнення у платника права на податковий кредит є факт лише реального (фактичного) здійснення господарських операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей та послуг з метою їх використання у власній господарській діяльності, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст;

- об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного суду у постанові від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19 зазначила, що, оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі, господарські суди повинні враховувати фактичні дії як постачальника так і покупця щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару. Якщо сторона заперечує факт передачі товару за договором поставки за податковими накладними, але одночасно реєструє податкові накладні на придбання товарів від постачальника та формує як покупець податковий кредит за фактом поставки товару на підставі спірних видаткових накладних, і жодним чином не пояснює свої дії та правову підставу виникнення в платника права на податковий кредит з ПДВ за цими накладними, то така поведінка сторони не є добросовісною та розумною. У такому випадку дії сторони з реєстрації податкових накладних засвідчують волю до настання відповідних правових наслідків, тому податкова накладна, виписана однією стороною в договорі (постачальником) на постачання послуг на користь другої сторони (покупця), може бути допустимим доказом факту прийняття товару від контрагента на визначену суму, якщо покупець вчинив юридично значимі дії, зокрема, відобразив податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом.

Разом з викладеним скаржник наголошує, у даній справі №911/2468/24(911/1769/25), Північний апеляційний господарський суд прийняв оскаржувану постанову, в якій зробив протилежні висновки; що податкова накладна не може бути допустимим доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним, навіть якщо сторона, яка заперечує факт поставки вчинила юридично значимі дії: зареєструвала податкову накладну; сформувала податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом тощо, незважаючи на те, що підставою для виникнення у платника права на податковий кредит є факт лише реального (фактичного) здійснення господарських операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей та послуг з метою їх використання у власній господарській діяльності.

Крім цього, ліквідатор ТОВ "Укрсервісдорбуд" - арбітражний керуючий Косякевич С. О. у касаційній скарзі вказує, що справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

В обґрунтування "виняткове значення" цієї справи заявник касаційної скарги посилається на те, що відповідно до поглибленого аналізу дебіторської заборгованості ТОВ "Укрсервісдорбуд" (аналіз структури, тенденцій та аналітичних показників), що наведений в Звіті про проведення аналізу фінансово-господарської діяльності підприємства боржника, який складений незалежним аудитором (наявний в матеріалах справи про банкрутство), загальна сума заборгованості за неоплаченими податковими накладними складає 21 244 007,79 грн; вказану суму заборгували понад 11 юридичних осіб. За результатами проведеної в процедурі банкрутства роботи, інших майнових активів ТОВ "Укрсервісдорбуд", окрім дебіторської заборгованості виявлено не було. Відтак, єдиним джерелом для погашення боржником кредиторських вимог, загальний розмір яких складає понад 12,1 млн. грн., є саме дебіторська заборгованість.

Зважаючи на викладене, за доводами скаржника, ця справа має для ТОВ "Укрсервісдорбуд" виняткове значення, оскільки питання можливості стягнення дебіторської заборгованості за неоплаченими податковими накладними в межах справи про банкрутство становить істотне значення.

Однак, наведені вище доводи ліквідатора ТОВ "Укрсервісдорбуд" - арбітражного керуючого Косякевича С. О. відхиляються колегією суддів з огляду на таке.

Учасники судового процесу мають розуміти, що визначені в пункті 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є винятком із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, аргументованих обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.

Тягар доказування наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.

Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку й становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми (аналогічний правовий висновок викладений в ухвалах Верховного Суду від 04.03.2021 у справі № 922/1990/20, від 10.03.2021 у справі № 904/3935/20, від 10.03.2021 у справі № 911/239/20 та ін.).

Водночас формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права є метою вирішення виключної правової проблеми, яка має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів.

Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.

Такі критерії, серед іншого, можливого використовувати для визначення чи має справа фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, адже останнє є оціночним поняттям.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 725/3690/17, від 17.01.2019 у справі № 17/5009/5413/11, від 19.09.2019 у справі № 1/106/52-Б, від 10.04.2019 у справі № 456/647/18.

За оцінкою Суду, касаційна скарга ліквідатора ТОВ "Укрсервісдорбуд" - арбітражного керуючого Косякевич С. О не містить переконливих аргументів, які б свідчили про наявність правової проблеми у невизначеній кількості спорів у подібних правовідносинах. Саме по собі посилання скаржника на те, що, на його думку, оскаржувана постанова апеляційного суду протирічить правовій позиції Верховного суду, не є підставою для висновку про фундаментальність правової проблеми.

При цьому, як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, суд апеляційної інстанції керувався правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного суду, викладеною у постанові від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19, про неврахування якої помилково стверджує заявник касаційно скарги. До того ж, судова практика, згідно з якою податкова накладна має лише оцінюватись в сукупності з іншими доказами у справі, є усталеною. Скаржником не додано до касаційної скарги судових рішень з різними правовими позиціями із вказаного питання.

Ліквідатор ТОВ "Укрсервісдорбуд" - арбітражний керуючий Косякевичем С. О. у касаційній скарзі не навів жодного аргументу, який би свідчив про необхідність зміни існуючої практики, формування нового підходу або усунення системної суперечності; у касаційній скарзі відсутній аналіз, чому це питання важливе для правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку й становлення.

Також при зверненні з касаційною скаргою скаржником не було враховано, що фундаментальне значення виникає тоді, коли правова проблема виходить за межі конкретної справи, має широке суспільне або правове значення. Натомість аргументи касаційної скарги зводяться до незгоди з наданою апеляційним судом оцінкою доказів при вирішенні спору про стягнення з відповідача частини боргу за поставлену продукцію.

Отже, наведені ліквідатором ТОВ "Укрсервісдорбуд" - арбітражним керуючим Косякевичем С. О. у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Крім цього, дослідивши зміст касаційної скарги та оскаржуваної постанови апеляційного суду, колегія суддів дійшла висновку, що скаржником не наведено аргументованих і переконливих обґрунтувань, які б вказували на те, що справа № 911/2468/24 (911/1769/25) має виняткове значення для ТОВ "Укрсервісдорбуд".

У даному випадку заявник касаційної скарги ототожнив "виняткове значення" з важливістю цього спору для нього, як для сторони цієї справи. Про наявність значних непропорційних негативних наслідків (порівняно з іншими аналогічними справами) або обмеження фундаментальних прав при розгляді справи судом апеляційної інстанції у касаційній скарзі не зазначено.

Верховний Суд акцентує, що незгода з судовим рішенням не свідчить про його незаконність, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цього рішення, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь скаржника є звичайним передбачуваним процесом

При цьому під час аналізу аргументів касаційної скарги Верховним Судом взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство та враховано межі, порядок та повноваження апеляційного суду щодо розгляду справи.

Зважаючи на викладене, колегія суддів зазначає, що у поданій касаційній скарзі ліквідатор ТОВ "Укрсервісдорбуд" - арбітражний керуючий Косякевич С. О. хоча й послався на підпункти а", "в" підпункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, проте не навів належних обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів а", "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, за умови наявності яких можливе відкриття Верховним Судом касаційного провадження за касаційною скаргою на судове рішення у справі з ціною позову, що не перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. При цьому посилання на наявність підстав, передбачених підпунктами "б", "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, у касаційній скарзі відсутні.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України"). Фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність ( рішення ЄСПЛ у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006).

Умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення ЄСПЛ у справі "Levages Prestations Services v. France" від 23.10.1996 та у справі "Brualla Gomez de la Torre v. Spain" від 19.12.1997).

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначено, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".

Рекомендацією № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995 державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Таким чином, законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у частині першій статті 293 ГПК України, і це повністю узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства.

При цьому використання оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", "малозначні справи", тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Таким чином, зважаючи на предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи та відсутність обґрунтованих підстав, що підпадають під дію виключень з пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ліквідатора ТОВ "Укрсервісдорбуд" - арбітражного керуючого Косякевича С. О. на постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 у справі № 911/2468/24 (911/1769/25), оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Водночас, Верховний Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" у праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

При цьому колегія суддів враховує також висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) про те, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних "фільтрів" не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, можна стверджувати, що введення процесуальних "фільтрів" допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя.

Керуючись статтями 12, 163, 234, 235, пунктом 2 частини третьої статті 287, пунктом 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрсервісдорбуд" - арбітражного керуючого Косякевича Сергія Олексійовича на постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 у справі №911/2468/24 (911/1769/25).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Пєсков

Судді С. Жуков

В. Картере