ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" листопада 2025 р. Справа№ 910/1206/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання: Ніконенко Ю.А.

за участю представників: згідно з протоколом судового засідання від 04.11.2025,

розглянувши апеляційну скаргу Племінного птахівничого товариства з обмеженою відповідальністю «Птицекомплекс»

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2025 (повний текст рішення складено 25.06.2025)

у справі №910/1206/25 (суддя Чебикіна С.О.)

за позовом Племінного птахівничого товариства з обмеженою відповідальністю «Птицекомплекс»

до російської федерації в особі генеральної прокуратури російської федерації

про стягнення збитків в розмірі 1 455 397 066,57 грн., що еквівалентно 36 190 853,21 євро,-

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

31.01.2025 Племінне птахівниче товариство з обмеженою відповідальністю «Птицекомплекс» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до російської федерації в особі генеральної прокуратури російської федерації про відшкодування збитків у розмірі 1 455 397 066,57 грн, що еквівалентно 36 190 853,21 євро.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок збройної агресії російської федерації проти України було втрачено майно позивача, що знаходилось на території Автономної Республіки Крим, а саме: в Красногвардійському районі (с. Котельникове, с. Ленінське) та в с. Берегове м. Феодосія.

Короткий зміст оскарженого рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.06.2025 у справі №910/1206/25 у позові відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у суду відсутні підстави достеменно вважати, що збитки позивача стали наслідком початку у лютому 2022 року повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, що виключає наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями саме відповідача щодо втрати майна товариства та збитками.

Крім того, матеріали справи також не містять відомостей з Єдиного реєстру досудових розслідувань в рамках кримінального провадження, де позивача було б визнано потерпілою особою внаслідок дій відповідача.

Анексія Автономної Республіки Крим, де знаходилось майно позивача, ніяким чином не свідчить про втрату (знищення) відповідачем майна та не є безумовною підставою для наявності обов`язку із відшкодування її вартості саме відповідачем.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, 05.07.2025 засобами поштового зв`язку Племінне птахівниче товариство з обмеженою відповідальністю «Птицекомплекс» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати повністю рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2025 у справі №910/1206/25 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Племінного птахівничого товариства з обмеженою відповідальністю «Птицекомплекс» повністю, стягнувши з російської федерації (Russian Federation код ISO ru/rus 643) на користь позивача відшкодування реальних збитків у розмірі 1 455 397 066,57 грн або 36 190 853,21 євро, що отримані товариством у зв`язку із необхідністю відновлення будівель та обладнання птахофабрики.

Узагальнені доводи апеляційної скарги позивача зводяться до того, що рішення суду першої інстанції було прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Суд першої інстанції неправильно застосував положення статей 22, 1166 Цивільного кодексу України та статті 225 Господарського кодексу України щодо причинно-наслідкового зв`язку, надмірно звузивши його трактування в умовах триваючої збройної агресії та окупації.

Збройна агресія російської федерації визнана на міжнародному рівні та законодавством України, є безумовним джерелом підвищеної небезпеки та протиправних дій, що призводять до збитків. Втрата майна внаслідок втрати контролю над виробничими потужностями апелянта, що розміщені на окупованій території, є прямим наслідком унеможливлення забезпечити охорону приватної власності та її систематичної протиправної поведінки, що безпосередньо виникає з факту агресії.

Місцевий господарський суд помилково пов`язав «втрату контролю» над майном виключно з подіями 2014 року, ігноруючи триваючий характер окупації та окупаційної влади, мародерство, крадіжки та руйнування, які відбувалися протягом 2014-2022 років і особливо після повномасштабного вторгнення 2022 року.

Також суд не надав оцінки висновку експертів №29/10/24-1 щодо підтвердження причинно-наслідкового зв`язку та розміру збитків.

Позивач також зазначив, що розмір витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката складає 500 000,00 грн, що в грошовому еквіваленті іноземної валюти становить 10 167,60 євро.

Узагальнені доводи та заперечення відповідача

Відповідач письмового відзиву на апеляційну скаргу суду не надав, що у відповідності до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно з витягом із протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.07.2025 апеляційну скаргу Племінного птахівничого товариства з обмеженою відповідальністю «Птицекомплекс» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2025 у справі №910/1206/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя ОСОБА_1., судді: Коробенко Г.П., Скрипка І.М.

Судом встановлено, що апеляційна скарга була подана скаржником безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.07.2025 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/1206/25; відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

21.07.2025 матеріали справи №910/1206/25 надійшли до суду апеляційної інстанції та були передані судді-доповідачу.

Розпорядженням керівника апарату суду №09.1-07/383/25 від 12.08.2025 у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_1 з посади судді Північного апеляційного господарського суду у відставку відповідно до підпункту 2.3.43, 2.3.44 пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/1206/25.

Відповідно протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) (складу суду) від 12.08.2025 апеляційну скаргу Племінного птахівничого товариства з обмеженою відповідальністю «Птицекомплекс» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2025 у справі №910/1206/25 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Мальченко А.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.08.2025 апеляційну скаргу Племінного птахівничого товариства з обмеженою відповідальністю «Птицекомплекс» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2025 у справі №910/1206/25 залишено без руху. Роз`яснено Племінному птахівничому товариству з обмеженою відповідальністю «Птицекомплекс», що протягом 10 (десяти) днів з дня вручення даної ухвали про залишення апеляційної скарги без руху скаржник має право усунути вказані недоліки, надавши суду апеляційної інстанції належні докази на підтвердження надсилання копії апеляційної скарги та доданих до неї документів відповідачу у справі - російській федерації в особі генеральної прокуратури російської федерації.

28.08.2025 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від Племінного птахівничого товариства з обмеженою відповідальністю «Птицекомплекс» надійшла заява про усунення недоліків, до якої долучено докази надсилання копії апеляційної скарги та доданих до неї документів відповідачу у справі - російській федерації в особі генеральної прокуратури російської федерації на електронну адресу генеральної прокуратури російської федерації, а також надав пояснення стосовно неможливості надати суду опис вкладення в поштовий конверт з підписом працівника поштового зв`язку та відбитком календарного штемпеля.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.09.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Племінного птахівничого товариства з обмеженою відповідальністю «Птицекомплекс» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2025 у справі №910/1206/25, призначено до розгляду апеляційну скаргу на 14.10.2025.

У судове засідання, призначене на 14.10.2025, з`явилися представник Племінного птахівничого товариства з обмеженою відповідальністю «Птицекомплекс».

Відповідач у судове засідання не з`явився.

Суд у судовому засіданні 14.10.2025 розпочав розгляд апеляційної скарги по суті, заслухавши пояснення представника позивача.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.10.2025 у розгляді апеляційної скарги оголошено перерву до 04.11.2025.

У судовому засіданні 04.11.2025 суд оголосив вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників учасників справи

У судове засідання, призначене на 04.11.2025, з`явився представник позивача.

Представник відповідача у судові засідання не з`являвся, про час, місце та дату судового засідання відповідача повідомлено завчасно та належним чином, що підтверджується повідомленням, розміщеним на веб-порталі судової влади України (роздруківка долучена до матеріалів справи).

Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому судом враховано, що до повномасштабної військової агресії російської федерації проти України порядок передачі судових та позасудових документів для вручення на території Російської Федерації регулювався Угодою про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, до якої Україна приєдналася 19.12.1992, прийнявши відповідний нормативний акт - постанову Верховної Ради України «Про ратифікацію Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності» від 19.12.1992 шляхом направлення доручення компетентному суду або іншому органу російської федерації.

У зв`язку з Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», за зверненням Мін`юсту, Міністерство закордонних справ України повідомило депозитаріїв конвенцій Ради Європи, Гаазької конференції з міжнародного приватного права та ООН, а також сторони двосторонніх міжнародних договорів України про повномасштабну триваючу збройну агресією Росії проти України та неможливість у зв`язку з цим гарантувати у повному обсязі виконання українською стороною зобов`язань за відповідними міжнародними договорами та конвенціями на весь період воєнного стану.

Згідно з листом Міністерства юстиції України №25814/12.1.1/32-22 від 21.03.2022 «Щодо забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану» з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами у період військового конфлікту між ними, рекомендується не здійснювати будь-яке листування, що стосується співробітництва з установами російської федерації на підставі міжнародних договорів України з питань міжнародно-правових відносин та правового співробітництва у цивільних справах та у галузі міжнародного приватного права.

У зв`язку з агресією з боку російської федерації та введенням воєнного стану АТ «Укрпошта» з 24.02.2022 припинила обмін міжнародними поштовими відправленнями та поштовими переказами з російською федерацією.

Міністерство юстиції України листом №91935//12.1.1 від 06.10.2022 щодо вручення судових документів резидентам російської федерації в порядку статті 8 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах 1965 року повідомило, що за інформацією МЗС України (лист №71/14-500-77469 від 03.10.2022) 24.02.2022 розірвано дипломатичні відносини між Україною та російською федерацією у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією останньої проти України. Функціонування закордонних дипломатичних установ України на території РФ та діяльність її дипломатичних установ на території України зупинено. Комунікація МЗС з органами влади рф за посередництва третіх держав також не здійснюється.

12.01.2023 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про вихід з Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності», який набрав чинності 05.02.2023, згідно з яким постановлено, що держава Україна вийшла з Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, вчиненої в м. Києві 20 березня 1992 року та ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 19 грудня 1992 року N 2889-XII (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., N 9, ст. 66). Рішення про вихід з Угоди набирає чинності для України з дати набрання чинності цим Законом.

З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представника відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні підтримував доводи апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

Племінне птахівниче товариство з обмеженою відповідальністю «Птицекомплекс» (позивач, товариство), має КВЕД 01.47 Розведення свійської птиці (виробництво яйця курячого харчового столового). Вказаний вид економічної діяльності є основним для товариства, виробництво яйця здійснювалось на території Автономної Республіки Крим, а саме: в Красногвардійському районі (с. Котельникове, с. Ленінське) та в с. Берегове м. Феодосія, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за № 55781726.

Позивач зазначає, що внаслідок окупації Автономної Республіки Крим військами російської федерації, втрати позивачем контролю над об`єктами, які знаходяться на території Автономної Республіки Крим, а саме: в Красногвардійському районі (с. Котельникове, с. Ленінське) та в с. Берегове м. Феодосія, мародерства та крадіжок будівельних конструкцій та обладнання, що знаходилось у власності позивача, виробничі потужності товариства перебувають у непридатному для подальшого використання стані або відсутні.

У зв`язку із повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України товариство зупинило виробництво курячого яйця, а через анексію Автономної Республіки Крим, мародерство, крадіжки та руйнування нежитлових приміщень та окупацію території втратило виробничі приміщення майнового комплексу/контроль над ними в цілому, що призвело до збитків у розмірі 1 455 397 066,57 грн, що в грошовому еквіваленті іноземної валюти становить 36 190 853,21 євро, на підтвердження чого позивачем до матеріалів справи надано висновок судових експертів Іванкова В.М. та Іванкова П.М. №29/10/24-1 за результатами проведення комплексного інженерно-технічного, товарознавчого та економічного експертного дослідження за заявою Племінного птахівничого товариства з обмеженою відповідальністю «Птицекомплекс» в особі директора Дячука В.В. від 02.08.2024 №1.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги позивача, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін із таких підстав.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України.

Згідно з частиною 2 статті 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до частин 1, 4 статті 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що Племінне птахівниче товариство з обмеженою відповідальністю «Птицекомплекс» визначило відповідачем державу - російську федерацію в особі генеральної прокуратури російської федерації.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України.

Частина 1 статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачає, що пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Водночас, із урахуванням положень статті 11 Європейської конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16.05.1972 року, та статті 12 Конвенції Організації об`єднаних націй про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02.12.2004 року, (яка відображає підставу для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну, так званий «деліктний виняток» («tort exсeption») та підлягає застосуванню відповідно до звичаєвого міжнародного права як кодифікований звід звичаєвих норм міжнародного права, оскільки Російська Федерація не ратифікувала Конвенцію ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), але й не заперечила їй, підписавши конвенцію 01.12.2006 року) судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на зазначені позивачем у цій справі підстави для позовних вимог: завдання збройними силами російської федерації шкоди позивачу, що є винятком до судового імунітету держави відповідно до звичаєвого міжнародного права, а підтримання імунітету російської федерації є несумісним із міжнародно-правовими зобов`язаннями України в сфері боротьби з тероризмом.

У цих висновках суд звертається до сталої позиції Верховного Суду у спорах про відшкодування шкоди, завданої збройними силами/військовою агресією російської федерації, викладеної, зокрема в постанові від 12.10.2022 року у справі № 463/14365/21 (провадження № 61-4498СВ22).

При цьому суд враховує, що у рішенні ЄСПЛ у справі Oleynikov v Russia ЄСПЛ встановив, що російська федерація не ратифікувала Конвенцію ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), але й не заперечила їй, підписавши конвенцію 01.12.2006 року. З огляду на наведене, вирішуючи питання порушення права заявника на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року, ЄСПЛ застосував положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004) на основі звичаєвого міжнародного права.

У зв`язку із викладеним, у спорах про відшкодування шкоди, завданої державою/іноземною державою (органом державної влади, їх посадовою особою або службовою особою/органом державної влади, їх посадовою особою або службовою особою іноземної держави); відповідачем є відповідна держава як учасник цивільних правовідносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав. Держава Україна, як і іноземна держава бере участь у справі у спорах про відшкодування шкоди, завданої державою (іноземною державою) як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Тому у спорах про відшкодування шкоди, завданої державою (іноземною державою), на позивача, відповідно до вимог пунктів 2, 4 частини 3 статті 162 Господарського процесуального кодексу України, покладено обов`язок зазначити, окрім безпосередньо держави, яка за його ствердженням завдала йому шкоди, також орган (органи) відповідної держави, якого (яких) позивач зазначає порушником своїх прав, що і здійснено позивачем у розглядуваній справі.

Частиною 1 статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» унормовано, що судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Як передбачено частиною 4 статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами 1 та 2 цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Таким чином, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції». Однак необхідною умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни, тож коли російська федерація заперечує суверенітет України та вчиняє щодо неї загарбницьку війну, жодних зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає.

02.03.2022 року збройну агресію російської федерації проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від російської федерації негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.

14.04.2022 Верховною Радою України визнано дії, вчинені Збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24.02.2022, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України № 2188-IX від 14.04.2022 року).

Резолюцією № 2433 від 27.04.2022 Парламентської Асамблеї Ради Європи «Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» визнано, що агресія російської федерації проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Російська федерація припинила бути членом Ради Європи у контексті процедури, розпочатої відповідно до статті 8 Статуту Ради Європи. Відповідна Резолюція Ради Європи CM/Res(2022)2 про припинення членства російської федерації у Раді Європи прийнята Комітетом Міністрів 16.03.2022 року. Комітет Міністрів Ради Європи констатував, що агресія російської федерації проти України є серйозним порушенням російською федерацією своїх зобов`язань за статтею 3 Статуту Ради Європи.

Таким чином, виходячи з викладеного у сукупності, враховуючи, що даний спір стосується відшкодування шкоди, завданої суб`єкту господарювання, який створено за законодавством України, внаслідок повномасштабної військової агресії іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ.

У даному контексті колегія суддів також враховує висновки суду касаційної інстанції.

Так, у постанові від 14.04.2022 у справі №308/9708/19 Верховний Суд дійшов висновку, що на росію не поширюється судовий імунітет, оскільки «вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено в Статуті ООН». Зокрема, Верховний Суд зазначив, що «такими діями Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, та грубо порушила гарантоване нормами міжнародного права право власності позивача».

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 990/80/22, росія, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти України, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії.

Враховуючи те, що: предметом позову у цій справі є відшкодування збитків, завданих збройною агресією росії проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, яке закріплено у Статуті ООН, колегія суддів зазначає, що судовий імунітет росії у даному випадку на спірні правовідносини не поширюється.

По суті заявлених позовних вимог суд зазначає таке.

Спір з приводу відшкодування шкоди позивачу є спором, пов`язаним зі здійсненням господарської діяльності позивача, а отже на нього поширюється предметна юрисдикція господарських судів.

Відповідно до частини 1 статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Згідно з частиною 1 статті 42 Конвенції про правову допомогу зобов`язання про відшкодування шкоди, крім тих, що випливають із договорів та інших правомірних дій, визначаються за законодавством Договірної Сторони, на території якої мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Таким чином, оскільки подія, яка стала підставою для вимог про відшкодування шкоди мала місце на території України, то застосовним матеріальним законом при розгляді даного спору є матеріальний закон України.

Згідно зі статтями 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За приписами частин 1, 2 статті 22 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування збитків, які їй було завдано в результаті порушення її цивільного права. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до частини 3 статті 22 Цивільного кодексу України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відшкодування майнової шкоди за своєю правовою природою є відшкодування позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

До складу збитків включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (стаття 225 Господарського кодексу України).

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування позадоговірної шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

За змістом статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі статтями 73, 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

При цьому, протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою (збитками) розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою - є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Доведення факту наявності таких збитків та їх розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 у справі № 925/1196/18.

Водночас, вина відповідача у даному випадку презюмується, поки не буде доведено протилежного.

Відповідно до Конституції України Україна є суверенна і незалежна. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Загальновідомо, що з 2014 року рф здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14 грудня 1974 року як акт збройної агресії.

Згідно з заявою Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії рф та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року №337-VІІІ, збройна агресія рф проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії).

Друга фаза збройної агресії рф проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами рф озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).

Третя фаза збройної агресії рф розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил рф.

24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії рф проти України - повномасштабне вторгнення збройних сил рф на суверенну територію України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.

У п. 4 частини першої статті 2 Статуту ООН закріплено принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Відповідно до ст. 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року як акт агресії кваліфікується, зокрема, вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не носила, що є результатом такого вторгнення чи нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави чи її частини, а також бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави.

Меморандумом про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, відповідно до п. 2 якого рф, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки держави учасниці, у тому числі відповідач, підтвердили зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і гарантували, що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 01.03.2022 № A/ES-11/L.1 визнано акт агресії рф проти України в порушення пункту 2 4) статуту ООН та звернено до росії вимогу негайно припинити застосування сили по відношенню до України та вивести збройні формування рф з України.

Наказом Міжнародного суду справедливості ООН від 16.03.2022 №182 зобов`язано рф негайно припинити військові дії, які вона розпочала 24 лютого 2022 року на території України.

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року про заяву Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року.

Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

За таких обставин, в силу положень національного законодавства України та міжнародних договорів, як частини українського національного законодавства, дії відповідача за своєю суттю є актом збройної агресії по відношенню до України. Отже, будь-які дії відповідача з метою реалізації такої агресії є протиправними.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, підставою позовних вимог Племінного птахівничого товариства з обмеженою відповідальністю «Птицекомплекс» є те, що внаслідок тривалої збройної агресії російської федерації було втрачено майно позивача, що знаходилось на території Автономної Республіки Крим, а саме: в Красногвардійському районі (с. Котельникове, с. Ленінське) та в с. Берегове м. Феодосія.

Проте, оцінюючи вказані доводи позивача на предмет наявності всіх складових предмету доказування у відповідній категорії спорів, які було наведено судом вище на підставі аналізу численної практики Верховного Суду, колегія суддів, погоджуючись із місцевим господарським судом, доходить висновку щодо недостатньої обґрунтованості позовних вимог Племінного птахівничого товариства з обмеженою відповідальністю «Птицекомплекс».

Дійсно, знищення належного позивачу на праві власності майна порушує відповідне право власності позивача, який у зв`язку з цим набуває право на відшкодування заподіяної йому шкоди.

На сторінці 14 позовної заяви Племінного птахівничого товариства з обмеженою відповідальністю «Птицекомплекс» останнє зазначає, що саме внаслідок анексії Автономної Республіки Крим російською федерацією збройними силами рф йому було завдано відповідних збитків.

Судом прийнято до уваги, що у 2014 році відбулася анексія Автономної Республіки Крим російською федерацією.

Водночас, анексія Автономної Республіки Крим, де знаходилось майно позивача, ніяким чином не свідчить саме про втрату (знищення) майна та не є безумовною підставою для наявності обов`язку з відшкодування її вартості саме відповідачем.

За твердженнями позивача внаслідок окупації Автономної Республіки Крим та вторгнення російської федерації на територію України він втратив контроль над об`єктами, які знаходяться на території Автономної Республіки Крим, а саме: в Красногвардійському районі (с. Котельникове, с. Ленінське) та в с. Берегове м. Феодосія, а мародерство та крадіжки будівельних конструкцій і обладнання, що знаходилось у власності позивача, сприяли руйнуванню виробничих потужностей позивача, які наразі перебувають в непридатному для подальшого використання стані, є пошкодженими або зруйнованими.

З цього приводу суд зазначає таке.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача (саме відповідача) та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності відповідача. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.

Проте, у даному випадку суд вважає непослідовними твердження заявника про те, що причиною втрати позивачем майна є безпосередньо збройна агресія російської федерації проти України, оскільки позивачем не надано суду цих доказів.

Тобто у суду відсутні підстави достеменно вважати, що збитки позивача стали саме наслідком початку у лютому 2022 року повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, що виключає наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями саме відповідача щодо втрати майна товариства та збитками.

У даному контексті, як вірно зауважив суд першої інстанції, матеріали справи також не містять відомостей з Єдиного реєстру досудових розслідувань в рамках кримінального провадження, де позивача було б визнано потерпілою особою внаслідок дій відповідача.

Отже, позивачем не доведено, а судом не встановлено наявності усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення, зокрема, причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками, про стягнення яких позивачем заявлено позов у даній справі.

Посилання скаржника на те, що суд не надав оцінки висновку експертів №29/10/24-1 щодо підтвердження причинно-наслідкового зв`язку та розміру збитків, судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються, оскільки встановлення наявності причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками є виключно прерогативою суду, а за встановлених судом обставин недоведеності у спірних правовідносинах такого зв`язку дослідження та встановлення розміру збитків судом не здійснюється, оскільки за таких обставин не є обов`язковим.

Інші доводи скаржника встановлених судом першої інстанції обставин справи не спростовують, оскільки зводяться виключно до посилань на факт існування збройної агресії російської федерації проти України.

За таких обставин відсутні правові підстави для задоволення позову, а тому в позові позивача про стягнення з відповідача 1 455 397 066,57 грн збитків, що в грошовому еквіваленті іноземної валюти становить 36 190 853,21 євро, спричинених збройною агресією російської федерації проти України, слід відмовити, висновки суду першої інстанції з приводу чого є обґрунтованими.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Усі інші доводи та міркування скаржника, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують наведених висновків суду про відсутність підстав для задоволення позову.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 лютого 2010 року, пункт 58).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Доводи апеляційної скарги Племінного птахівничого товариства з обмеженою відповідальністю «Птицекомплекс» не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в даній справі.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Племінного птахівничого товариства з обмеженою відповідальністю «Птицекомплекс» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Племінного птахівничого товариства з обмеженою відповідальністю «Птицекомплекс» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2025 у справі №910/1206/25 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2025 у справі №910/1206/25 залишити без змін.

Матеріали справи №910/1206/25 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 11.12.2025 після виходу головуючого судді Михальської Ю.Б. та судді Тищенко А.І. з відпустки.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

А.О. Мальченко