ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" грудня 2025 р. м. ХарківСправа № 922/3567/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Трофімова І.В.

при секретарі судового засідання Ломакіній О. В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Державного підприємства "Новопокровський комбінат хлібопродуктів" (63523, Харківська обл., Чугуївський р-н, с. Новопокровка, вул. В.Вєсіча, 1)
до 1) Приватного підприємства "Агропромисловий холдинг" (84301, Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Ярослава Мудрого, 48-А/1) 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромисловий союз Харківщини" (61037, м. Харків, пр. Московський, 199-А)
про визнання правочинів недійсними та застосування наслідків їх недійсності
за участю представників:

позивача - Чуба С.В.;

відповідача - Спасиби В.В.,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Новопокровський комбінат хлібопродуктів" звернулося до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до 1) Приватного підприємства "Агропромисловий холдинг", 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромисловий союз Харківщини", в якій просить суд:

- визнати недійсним Договір № 05/11-1 про передачу права власності на знак для товарів і послуг від 05 листопада 2013 року, укладений між Державним підприємством "Новопокровський комбінат хлібопродуктів" та Приватним підприємством "Агропромисловий холдинг";

- визнати недійсним правочин про передачу права власності на знак для товарів і послуг згідно свідоцтва України № 59231, вчинений між Приватним підприємством "Агропромисловий холдинг" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агропромисловий Союз Харківщини", відомості про який опубліковані 27.03.2017 в офіційному бюлетені "Промислова власність" № 6 (рішення № 21328);

- застосувати наслідки недійсності правочинів шляхом визнання за Державним підприємством "Новопокровський комбінат хлібопродуктів" виключних майнових прав інтелектуальної власності (право власності) на знак для товарів і послуг згідно свідоцтва України № 59231 (заявка № 4, дата подання заявки 21.05.2004, свідоцтво опубліковане 15.02.2006, бюлетень № 2).

Витрати по сплаті судового збору позивач просить покласти на відповідачів.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 13.10.2025 відкрито підготовче провадження у справі №922/3567/25 та призначено судове засідання на 29 жовтня 2025 року о 14:45.

Рух справи висвітлено у відповідних ухвалах суду.

Протокольною ухвалою Господарського суду Харківської області від 12.11.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 03.12.2025 о 14:45 год.

03.12.2025 відповідач 2 подав письмові пояснення, в яких заперечує проти позову та просить відмовити в позові в повному обсязі.

Щодо поданих відповідачем 2 письмових пояснень слід зазначити наступне.

Згідно зі статтею 161 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом (частина 1).

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (частина 2).

Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 3).

Подання заяв по суті справи є правом учасників справи (частина 4).

Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним (частина 5).

У даному випадку відповідач 2 у своїх письмових поясненнях виклав заперечення стосовно позову, а отже фактично ці пояснення є відзивом на позов.

Відповідно до частини 8 статті 165 Господарського процесуального кодексу України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Згідно зі статтею 113 Господарського процесуального кодексу України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 13.10.2025 відповідачам встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Отже, встановлений судом строк для подання відповідачем 2 відзиву на позов становив 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Ухвалу про відкриття провадження у справі відповідач 2 отримав 13.10.2025, а письмові пояснення, які по суті є відзивом на позов, подав 03.12.2025, що виходить за межі, встановленого судом строку.

При цьому відповідач 2 жодним чином не обґрунтував причину пропуску строку для подання відзиву.

Згідно зі статтею 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для залишення без розгляду письмових пояснень відповідача 2 відповідно до частини 2 статті 118 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судовому засіданні 03.12.2025 позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача 1 в судове засідання 03.12.2025 не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник відповідача 2 в судовому засіданні 03.12.2025 проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що 19.02.2025 Вищим антикорупційним судом у справі № 991/8307/24 було затверджено угоду про визнання винуватості, укладену між прокурором та обвинуваченими, якою обвинувачені зобов`язалися протягом 60 днів з дня набрання вироком законної сили передати у державну власність знак для товарів і послуг "Покровчанка" (свідоцтво №59231 від 15.02.2006, заявка № 4). Представник відповідача 2 також просив застосувати позовну давність. Крім того, представник відповідача 2 вказав на неможливість застосування до спірних правовідносин норм статті 232 Цивільного кодексу України. Також, на думку представника відповідача 2, позивач при поданні позову мав сплатити судовий збір в розмірі 1,5 % від суми 19'839'155,52 грн, але не більше 1'059'800 грн, оскільки вимога про визнання виключних майнових прав це майнова вимога, при цьому, вартість майна, право власності на яке позивач просить визнати, визначений в Вироку ВАКС в сумі 19'839'155,52 грн.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд установив такі обставини.

05.11.2013 між Державним підприємством "Новопокровський комбінат хлібопродуктів" (далі за текстом Позивач або Власник свідоцтва) в особі генерального директора Яковенка Андрія Валерійовича та Приватним підприємством "Агропромисловий холдинг" (далі Відповідач 1 або Правонаступник) в особі директора Капшукова Сергія Анатолійовича було укладено договір № 05/11-1 про передачу права власності на знак для товарів і послуг.

Відповідно до положень п. 1.1. Договору № 05/11-1 за цим Договором ДП "Новопокровський комбінат хлібопродуктів" передає право власності на знак для товарів і послуг згідно свідоцтва України № 59231 (заявка № 4, дата подання заявки 21.05.2004, свідоцтво опубліковане 15.02.2006, бюлетень № 2), іменований надалі "Знак", стосовно усього заявленого переліку товарів і послуг 30, 31 та 40 класів МКТП, що вказані у вищезазначеному свідоцтві, а ПП "АПХ" приймає вищезазначене право власності на Знак і сплачує ДП "Новопокровський комбінат хлібопродуктів" винагороду, на умовах, в розмірі та порядку, передбачених цим договором.

Згідно з п. 4.1., 4.2. Договору № 05/11-1 за передачу права власності на Знак ПП "Агропромисловий холдинг" сплачує ДП "Новопокровський комбінат хлібопродуктів" винагороду у вигляді одноразового платежу в сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 коп., у тому числі ПДВ 8333,33 грн.

Винагорода сплачується з відстрочкою платежу до 31.12.2014 з моменту укладення цього Договору шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок ДП "Новопокровський комбінат хлібопродуктів".

26.08.2014 в офіційному бюлетені "Промислова власність" № 16 було опубліковано відомості про передачу виключних майнових прав інтелектуальної власності на знак для товарів і послуг № свідоцтва НОМЕР_1 , № рішення 16669 від ДП "Новопокровський КХП" до Приватного підприємства "Агропромисловий холдинг".

В подальшому, вказаний знак для товарів і послуг був переданий від Приватного підприємства "Агропромисловий холдинг" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромисловий Союз Харківщини" (далі Відповідач 2) №рішення 21328 (опубліковано 27.03.2017 в офіційному бюлетені "Промислова власність" № 6), що підтверджується офіційним бюлетенем Державної служби інтелектуальної власності України "Промислова власність" № 6.

Отже, станом на день звернення з цим позовом до суду власником знаку для товарів і послуг згідно свідоцтва України № 59231 є Відповідач 2.

Позивач зазначає, що йому в березні 2025 року стало відомо, що 19.02.2025 Вищим антикорупційним судом у справі № 991/8307/24 було затверджено угоду про визнання винуватості, укладену між прокурором першого відділу управління процесуального керівництва, підтримання публічного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Карасем Миколою Вікторовичем та обвинуваченими ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Зі змісту пункту 1.6. вказаного вироку вбачається, що: " ОСОБА_3 05.11.2013, діючи як генеральний директор ДП "Новопокровський КХП", однак всупереч інтересам зазначеного підприємства, підписав між ДП "Новопокровський КХП" і підконтрольним ОСОБА_3 ПП "Агропромисловий холдинг" договір №05/11-1, за яким всі права на знак для товарів і послуг "Покровчанка" передавались на користь ПП "Агропромисловий холдинг" за 50 000 грн, тобто за ціною, більш ніж у 396 разів нижчою ринкової ціни вказаного знаку. Водночас строком здійснення зазначеного платежу було встановлено 31.12.2014, однак із настанням зазначеного терміну навіть вказані кошти в сумі 50 000 грн на користь ДП "Новопокровський КХП" сплачені не були.

Згодом, у 2017 році, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 забезпечили подальшу передачу вказаного знаку "Покровчанка" від ПП "Агропромисловий холдинг" до ТОВ "Агропромисловий союз Харківщини", так само підконтрольного ОСОБА_3 . Таку передачу було здійснено фактично безоплатно, що додатково свідчить про пов`язаність вказаних товариств".

На думку Позивача правочини, на підставі яких знак для товарів і послуг згідно свідоцтва України № НОМЕР_1 вибув із власності Позивача та згодом був переданий від Відповідача 1 до Відповідача 2, вчинені з порушенням приписів матеріального права, а саме статей 92, 232, 237, 238 ЦК України, принципів розумності і добросовісності, з порушенням визначених повноважень, та вчинені внаслідок зловмисної домовленості сторін, а тому підлягають визнанню їх недійсними в судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

За ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину не може суперечити, зокрема, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України).

В обґрунтування позовних вимог Позивач посилається на те, що оспорювані правочини укладені з порушенням вимог чинного законодавства, а саме статей 92, 232, 237, 238 ЦК України, принципів розумності і добросовісності, з порушенням визначених повноважень, та вчинені внаслідок зловмисної домовленості, а тому підлягають визнанню недійсними на підставі частини 1 статті 232 ЦК України із застосуванням відповідних наслідків.

Частиною 1 статті 232 ЦК України встановлено, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним на підставі ст.232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.07.2018 у справі №357/6663/16-ц зазначено, що відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є:

1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди;

2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками;

3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.

Таким чином, зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №910/7547/17).

Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Критерій "зловмисності" не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.

Суд установив, що 19.02.2025 Вищим антикорупційним судом у справі № 991/8307/24 було затверджено угоду про визнання винуватості, укладену між прокурором першого відділу управління процесуального керівництва, підтримання публічного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Карасем Миколою Вікторовичем та обвинуваченими ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Зі змісту пункту 1.6. вказаного вироку вбачається, що:

" ОСОБА_3 05.11.2013, діючи як генеральний директор ДП "Новопокровський КХП", однак всупереч інтересам зазначеного підприємства, підписав між ДП "Новопокровський КХП" і підконтрольним ОСОБА_3 ПП "Агропромисловий холдинг" договір №05/11-1, за яким всі права на знак для товарів і послуг "Покровчанка" передавались на користь ПП "Агропромисловий холдинг" за 50000 грн, тобто за ціною, більш ніж у 396 разів нижчою ринкової ціни вказаного знаку. Водночас строком здійснення зазначеного платежу було встановлено 31.12.2014, однак із настанням зазначеного терміну навіть вказані кошти в сумі 50000 грн на користь ДП "Новопокровський КХП" сплачені не були.

Згодом, у 2017 році, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 забезпечили подальшу передачу вказаного знаку "Покровчанка" від ПП "Агропромисловий холдинг" до ТОВ "Агропромисловий союз Харківщини", так само підконтрольного ОСОБА_3 . Таку передачу було здійснено фактично безоплатно, що додатково свідчить про пов`язаність вказаних товариств".

Згідно із ч. 4, 6 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, Вищим антикорупційним судом у справі № 991/8307/24 було встановлено, що правочини за якими було передано знак для товарів і послуг згідно свідоцтва України № 59231 від Позивача до Відповідача 1 та згодом від Відповідача 1 до Відповідача 2, вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника Позивача генерального директора ОСОБА_3 (який обіймав посаду генерального директора Позивача на момент вчинення правочину) та представниками Відповідача 1 та Відповідача 2.

Матеріалами справи підтверджується:

1) наявність умисного зговору між представником Позивача та представниками Відповідача 1 та Відповідача 2 з метою отримання власної вигоди (отримання компанією, яка підконтрольна Яковенку А.В., знаку для товарів і послуг згідно свідоцтва України № 59231 фактично безоплатно);

2) виникнення негативних наслідків для Позивача (знак відчужено за ціною, яка є значно нижчою ринкової ціни) та незгода Позивача з такими наслідками;

3) дії представника Позивача та представників Відповідача 1 та Відповідача 2 здійснювались в межах наданих їм повноважень, але всупереч інтересам Позивача.

Встановлені судом обставини, які викладені вище, спростовують твердження представника Відповідача 2 про неможливість застосування до спірних правовідносин норм статті 232 ЦК України.

Таким чином, укладення Договору № 05/11-1 є результатом зловмисної домовленості представника Позивача (Яковенка А.В.) з Відповідачем 1.

Подальший правочин щодо передачі знаку від Відповідача 1 до Відповідача 2 є продовженням тієї ж злочинної домовленості щодо виведення активу, вчинений фактично безоплатно і в інтересах тієї ж контролюючої особи ( ОСОБА_3 , як керівника Відповідача 2).

Крім того, у постанові від 4 грудня 2018 року у справі № 910/21493/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив, що згідно з вимогами статті 92 ЦК України особи, які виступають від імені юридичної особи, зобов`язані діяти не лише в межах своїх повноважень, але й добросовісно і розумно. З огляду на положення наведеної правової норми та довірчий характер відносин між господарським товариством та його посадовою особою (зокрема директором чи генеральним директором) протиправна поведінка посадової особи може виражатись не лише в невиконанні нею обов`язків, прямо встановлених установчими документами товариства, чи перевищенні повноважень при вчиненні певних дій від імені товариства, а й у неналежному та недобросовісному виконанні таких дій без дотримання меж нормального господарського ризику, з особистою заінтересованістю чи при зловживанні своїм розсудом, прийнятті очевидно необачних чи марнотратних рішень. Аналогічні висновки зроблені і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 911/2129/17.

Наведене відповідає міжнародним Принципам корпоративного управління Організації економічного співробітництва та розвитку, які закріплюють такі основні фідуціарні обов`язки директорів підприємства, як обов`язок дбайливого ставлення (діяти добросовісно на користь розвитку підприємства, приділяючи достатньо часу, зусиль і професійних навичок управлінню ним) та обов`язок лояльності (уникати конфлікту інтересів і діяти під час ухвалення рішень щодо діяльності підприємства лише в інтересах останнього).

Головною метою фідуціарних обов`язків є необхідність забезпечення економічного розвитку підприємства, а відповідно недотримання таких базових обов`язків може призвести до збитків підприємству й зобов`язання їх відшкодувати.

Особливо актуальними фідуціарні обов`язки генерального директора є у відносинах, де стороною є державне підприємство. Діючи всупереч інтересам державного підприємства, посадова особа порушує не лише корпоративні, а й публічні інтереси, оскільки такий актив є державною власністю. Визначені вироком ВАКС дії ОСОБА_3 (продаж за заниженою ціною, несплата коштів та подальше відчуження підконтрольній особі) є прямим порушенням як обов`язку лояльності, так і обов`язку добросовісності та розумності, що є додатковою підставою для визнання правочинів недійсними.

Таким чином, при застосуванні статті 92 ЦК України слід оцінювати не лише формальну сторону питання - дотримання посадовою особою всіх положень законодавства, статуту, рішень загальних зборів учасників/акціонерів тощо. Адже навіть коли посадова особа формально виконала всі вимоги законодавства та установчих документів товариства, її дії (бездіяльність) можуть не бути добросовісними, розумними та вчиненими в інтересах товариства.

Суд зазначає, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України).

Тлумачення, як статті 3 Цивільного кодексу України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад.

Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01.03.2021 у справі №180/1735/16-ц, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип доброї совісті не може бути обмежений певною сферою (висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.12.2023 у справі №463/13099/21, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19.02.2024 у справі № 567/3/22, у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09.09.2024 у справі № 466/3398/21.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 Цивільного кодексу України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України).

ОСОБА_3 вчиняючи 05.11.2013 правочин від імені Позивача на користь Відповідача 1, яке фактично було підконтрольне ОСОБА_3 усвідомлював факт його вчинення всупереч інтересам Позивача, передбачав настання невигідних для останнього наслідків та бажав їх настання, що свідчить про зловмисну домовленість однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. Подальший правочин щодо передачі знаку для товарів і послуг згідно свідоцтва України № 59231 був також вчинений із злочинною домовленістю Відповідача 1 та Відповідача 2, для фактичного отримання контролю саме ОСОБА_3 як директором Відповідача 2 відповідним активом.

Враховуючи вищевикладене, договір № 05/11-1 про передачу права власності на знак для товарів і послуг від 05.11.2013 та правочин, за яким було відчужено знак для товарів і послуг згідно свідоцтва України № 59231 від Відповідача 1 та Відповідача 2 підлягають визнанню недійсними.

Щодо вимоги про застосування наслідків недійсності правочинів шляхом застосування реституції, суд зазначає таке.

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Враховуючи те, що правочини, якими Позивача було позбавлено права власності на знак для товарів і послуг згідно свідоцтва України №59231, було визнано недійсними, в даному випадку виникають підстави для застосування наслідків недійсності правочинів шляхом визнання за Державним підприємством "Новопокровський комбінат хлібопродуктів" виключних майнових прав інтелектуальної власності (право власності) на знак для товарів і послуг згідно свідоцтва України № 59231 (заявка № 4, дата подання заявки 21.05.2004, свідоцтво опубліковане 15.02.2006, бюлетень № 2).

Щодо тверджень представника Відповідача 2 про неможливість задоволення позову, у зв`язку з тим, що 19.02.2025 Вищим антикорупційним судом у справі №991/8307/24 було затверджено угоду про визнання винуватості, укладену між прокурором та обвинуваченими, якою обвинувачені зобов`язалися протягом 60 днів з дня набрання вироком законної сили передати у державну власність знак для товарів і послуг "Покровчанка" (свідоцтво №59231 від 15.02.2006, заявка № 4), суд зазначає таке.

Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України.

Конституційне право на судовий захист належить до невідчужуваних та непорушних.

Порядок судового захисту порушених прав та охоронюваних законом інтересів визначається законом.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним (ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Позов - це звернена через суд до відповідача матеріально-правова вимога про поновлення порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, який здійснюється в певній, визначеній законом процесуальній формі. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення, підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (подібні правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 05.12.2018 у справі №916/1813/16, від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 15.06.2022 у справі № 916/700/21, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 04.05.2023 у справі № 911/3656/20).

Верховний Суд у постанові від 14.06.2019 у справі №910/6642/18 зазначив, що вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Порушенням є такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) відкрито провадження у справі, належним позивачем.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права.

Разом із тим у статті 4 ГПК України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина 2).

Право на звернення до господарського суду в установленому ГПК України порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом (частина 1 статті 4 ГПК України).

З огляду на положення статті 4 ГПК України, статей 15, 16 ЦК України підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення.

Задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачами з урахуванням належно обраного способу судового захисту.

Під час розгляду даної справи суд установив факт порушення прав та інтересів Позивача внаслідок укладення спірних правочинів, при цьому Позивачем обрано належний спосіб захисту (визнання правочинів недійсними та застосування наслідків їх недійсності).

Суд наголошує, що укладення угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченими не може бути підставою для позбавлення Позивача права на захист його прав та інтересів у судовому порядку.

Щодо тверджень представника Відповідача 2 про те, що задоволення позовних вимог призведе до: неможливості виконання вироку; фактичного перегляду вироку, що набув чинності, і буде суперечити йому; створить ситуацію "правової невизначеності", суд зазначає таке.

Так, відповідно до угоди між прокурором та обвинуваченими, укладеної в межах кримінальної справи № 991/8307/24, знак для товарів і послуг "Покровчанка" (свідоцтво №59231 від 15.02.2006, заявка № 4) підлягає поверненню у державну власність.

Під час розгляду даної справи суд дійшов висновків про наявність підстав для визнання правочинів недійсними та застосування наслідків недійсності правочинів шляхом визнання за Державним підприємством "Новопокровський комбінат хлібопродуктів" виключних майнових прав інтелектуальної власності (право власності) на знак для товарів і послуг згідно свідоцтва України № 59231.

Оскільки Позивач є державним підприємством, то визнання за ним виключних майнових прав інтелектуальної власності на знак для товарів і послуг "Покровчанка" (свідоцтво №59231 від 15.02.2006, заявка № 4) свідчить про поверненню вказаного знака у державну власність.

З огляду на викладене, рішення у даній справі жодним чином не протирічить угоді, яка укладена між прокурором та обвинуваченими в межах кримінальної справи № 991/8307/24.

Щодо заяви представника Відповідача 2 про застосування позовної давності, суд зазначає таке.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Позивач зазначає, що дізнався про порушення своїх прав лише в березні 2025 року, а саме після набрання законної сили вироком Вищого антикорупційного суду від 19.02.2025 у справі № 991/8307/24.

Отже, саме з цього моменту розпочався перебіг позовної давності. Доказів того, що Позивач дізнався раніше про порушення його прав спірними правочинами Відповідачем 2 не надано.

Враховуючи викладене, Позивач звернувся з даним позовом в межах строку, встановленого ст. 257 ЦК України, а тому підстави для застосування позовної давності в даному випадку відсутні.

Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір, у зв`язку з задоволенням позову, покладається у повному обсязі на Відповідачів у рівних частинах.

Щодо тверджень представника Відповідача 2 про те, що позивач при поданні позову мав сплатити судовий збір в розмірі 1,5 % від суми 19'839'155,52 грн, але не більше 1'059'800 грн, оскільки вимога про визнання виключних майнових прав це майнова вимога, суд зазначає таке.

Дійсно, вимога про визнання виключних майнових прав це майнова вимога, проте ані позивачем під час подання позову, ані Відповідачами під час проведення підготовчого засідання не надано жодного доказу в підтвердження ціни виключних майнових прав інтелектуальної власності на спірний знак для товарів і послуг станом на момент подання даного позову. Внаслідок чого судом було застосовано мінімальну ставку судового збору за подання майнової вимоги.

Водночас, якщо Відповідач 2 має докази ціни виключних майнових прав інтелектуальної власності на спірний знак для товарів і послуг станом на момент подання даного позову, він може їх подати до суду та заявити про необхідність перерахунку судових витрат у даній справі. У такому випадку, якщо буде встановлена недоплата Позивачем судового збору, враховуючи задоволення позову в повному обсязі, сума недоплаченого Позивачем судового збору буде стягнута з Відповідачів до Державного бюджету України.

На підставі викладеного та керуючись ст.74, 129, 238 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним Договір № 05/11-1 про передачу права власності на знак для товарів і послуг від 05 листопада 2013 року, укладений між Державним підприємством "Новопокровський комбінат хлібопродуктів" та Приватним підприємством "Агропромисловий холдинг".

Визнати недійсним правочин про передачу права власності на знак для товарів і послуг згідно свідоцтва України № 59231, вчинений між Приватним підприємством "Агропромисловий холдинг" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агропромисловий Союз Харківщини", відомості про який опубліковані 27.03.2017 в офіційному бюлетені "Промислова власність" № 6 (рішення № 21328).

Застосувати наслідки недійсності правочинів шляхом визнання за Державним підприємством "Новопокровський комбінат хлібопродуктів" виключних майнових прав інтелектуальної власності (право власності) на знак для товарів і послуг згідно свідоцтва України № 59231 (заявка № 4, дата подання заявки 21.05.2004, свідоцтво опубліковане 15.02.2006, бюлетень № 2).

Стягнути з Приватного підприємства "Агропромисловий холдинг" (84301, Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Ярослава Мудрого, 48-А/1; ) на користь Державного підприємства "Новопокровський комбінат хлібопродуктів" (63523, Харківська обл., Чугуївський р-н, с. Новопокровка, вул. В.Вєсіча, 1; ) судовий збір у сумі 3633,60 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромисловий союз Харківщини" (61037, м. Харків, пр. Московський, 199-А; ) на користь Державного підприємства "Новопокровський комбінат хлібопродуктів" (63523, Харківська обл., Чугуївський р-н, с. Новопокровка, вул. В.Вєсіча, 1; ) судовий збір у сумі 3633,60 грн.

Видати накази після набрання рішенням суду законної сили.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строки, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Учасники справи:

Позивач: Державне підприємство "Новопокровський комбінат хлібопродуктів" (63523, Харківська обл., Чугуївський р-н, с. Новопокровка, вул. В.Вєсіча, 1; ).

Відповідач 1: Приватне підприємство "Агропромисловий холдинг" (84301, Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Ярослава Мудрого, 48-А/1; ).

Відповідач 2: Товариство з обмеженою відповідальністю "Агропромисловий союз Харківщини" (61037, м. Харків, пр. Московський, 199-А; ).

Повний текст рішення складено 09.12.2025.

Суддя І.В. Трофімов