РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.12.2025Справа № 910/9723/24

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Київської міської ради вул. Хрещатик, 36, м. Київ, 01044

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕСНЯНИЙ ПРОЛІСОК" вул. Сальського Володимира (Котовського), 21, кв.19, м. Київ,04060

про стягнення 260 206, 98 грн.

Представники сторін: без виклику.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Київська міська рада звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕСНЯНИЙ ПРОЛІСОК" про стягнення 260 206,98 грн. безпідставно збережених коштів.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на використання позивачем без правовстановлюючих документів та без сплати орендної плати земельну ділянку, площею 0,0350 га, з кадастровим номером :75:100:0004 по вул. Підлісна, 1В у Святошинському районі міста Києва для експлуатації та обслуговування розташованого на ній власного нерухомого майна (нежитлової будівлі), що є підставою для стягнення з відповідача на підставі ст. 1212 ЦК України безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати у вказаній сумі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.08.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/9723/24 та з огляду на характер спірних правовідносин, заявлені позивачем вимоги та предмет доказування у даній справі, оскільки ціна позову у даній справі не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та враховуючи незначну складність справи, за відсутності клопотань про інше та підстав для розгляду даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін з ініціативи суду, суд дійшов висновку про розгляд даної справи за правилами спрощеного провадження на підставі частини 2 статті 247 Господарського процесуального кодексу України без повідомлення (виклику) учасників справи.

Окрім того, вказаною ухвалою суду встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали, та для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо така буде подана) - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив.

Судом встановлено, що через відділ діловодства суду 24.09.2024 від представника відповідача надійшов відзив б/н від 21.09.2024, з доказами надсилання на адресу позивача, відповідно до якого відповідач просить поновити строк для подання відзиву та заперечує проти позовних вимог, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними. Як зазначає відповідач у своєму відзиві, товариство відповідача мало інших засновників до грудня 2023 року, яким безпідставно було відмовлено у передачі спірної земельної ділянки в оренду, а сам факт розташування приміщень відповідача на вказаній земельній ділянці не дає підстави вважати, що між сторонами виникли правовідносини з оренди земельної ділянки. Заперечуючи проти позову представник відповідача також посилався на відкриття кримінального провадження відносно колишнього директора підприємства, внаслідок чого підприємство було позбавлене можливості здійснювати господарську діяльність та отримувати прибуток, а введення воєнного стану на території України є форс-мажорною обставиною та, на думку відповідача, звільняє останнього від виконання ряду обов`язків, у тому числі і сплати орендної плати за землю. Також відповідач посилався на наявність у провадженні Господарського суду міста Києва справи № 910/9073/24 за позовом Виконувача обов`язків керівника Святошинської окружної прокуратури м. Києва в інтересах Київської міської ради до ТОВ "ВЕСНЯНИЙ ПРОЛІСОК" про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні спірною земельною ділянкою, задоволення позову в якій, на думку відповідача, спричинить подвійне покарання, що суперечить Конституції України. Додатково відповідач просить суд зупинити провадження по справі, оскільки один із засновників підприємства проходить службу в ЗСУ, а також у зв`язку з розглядом Господарським судом міста Києва справи № 910/9073/24 та у разі задоволення позову розстрочити виконання рішення суду на протязі року в рівних частинах. Відзив долучено судом до матеріалів справи.

Окрім цього, через відділ діловодства суду 24.09.2024 від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження по справі б/н від 21.09.2024, відповідно до якого відповідач просить зупинити провадження у даній справі на підставі ст.227 ГК України до розгляду Господарським судом міста Києва справи № 910/9073/24 за позовом Виконувача обов`язків керівника Святошинської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до відповідача про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва, припинення володіння нерухомим майном та скасування державної реєстрації земельної ділянки, позаяк у разі задоволення зазначеного позову відповідач підпаде під подвійне покарання, а тому наявні підстави для зупинення провадження по справі до розгляду справи № 910/9073/24.

Розглянувши викладене у відзиві клопотання про поновлення строку для подання відзиву та клопотання про зупинення провадження по справі з доказами суд зазначає, що у відповідності до ч. 1 ст. 113 ГПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Стаття 118 ГПК України визначає, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 119 ГПК України суд за заявою учасник справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Слід зазначити, що вирішення питання щодо поновлення строку, відповідно до частини першої статті 119 ГПК України, перебуває в межах дискреційних повноважень суду, який за заявою сторони чи зі своєї ініціативи може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і відновити пропущений строк, крім випадків, передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Частиною четвертою статті 119 ГПК України передбачено, що одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.

Вирішуючи питання про поновлення або продовження процесуальних строків суд має враховувати зміст заяви (клопотання) учасника та вчинених ним дій, уникаючи як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (постанова Верховного Суду від 03.12.2018 у справі № 904/5995/16).

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд зазначає, що дії суду, що сприяють встановленню істини у справі, жодним чином не повинні сприйматися як дії щодо захисту однієї із сторін процесу. При цьому суд має сприяти у вирішенні спору та вживати заходи для повного та всебічного розгляду справи, оскільки неповне встановлення судом фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, має наслідком формальний підхід при вирішенні спору.

Таким чином, беручи до уваги той факт, що відповідач одночасно із клопотанням про поновлення строків подав до суду відзив клопотання про зупинення провадження по справі з доказами, з метою недопущення порушення права на доступ до правосуддя, враховуючи норми статей 7, 13 ГПК України, а також завдання та основні засади (принципи) господарського судочинства, визначені статтею 2 ГПК України, суд дійшов висновку про наявність підстав для поновлення відповідачу пропущеного строку для подання відзиву і клопотання про зупинення провадження по справі та прийняття їх до розгляду.

Окрім цього, 26.09.2024 через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшла відповідь на відзив б/н від 26.09.2024, в якій позивач зазначає, що сплата орендної плати не пов`язана з отриманням орендарем прибутків, а тому не звільняє відповідача від виконання зазначеного обов`язку. Крім того, з дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна відповідач, як власник такого майна, з 08.04.2019 став фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому з цієї дати у відповідача виник обов`язок належно оформити правовідносини щодо користування земельною ділянкою, а також обов`язок сплачувати за користування земельною ділянкою, на якій розташоване таке майно. Також позивач заперечив проти зупинення провадження у справі, оскільки судова справа № 910/9073/24 не стосується предмету спору щодо стягнення безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою і не впливає на об`єктивність розгляду даного спору.

У свою чергу 09.12.2024 через систему "Електронний суд" від представника відповідача повторно надійшло клопотання № б/н від 09.12.2024 про зупинення провадження по справі на підставі ст. 227 ГПК України, відповідно до якого представник відповідача посилається на об`єктивну неможливість розгляду справи № 910/9723/24 до прийняття рішення Господарським судом міста Києва у справі № 910/9073/24, а також винесення вироку у кримінальному провадженні № 759/13193/24, яке знаходиться на розгляді Святошинського районного суду міста Києва.

Вказані документи судом долучені до матеріалів справи.

Розглянувши клопотання відповідача про зупинення провадження у справі № 910/9723/24 суд зазначає, що згідно п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України провадження у господарській справі може бути зупинене до вирішення іншої судової справи - до набрання законної сили судовим рішенням у такій справі.

Згідно усталеної судової практики щодо застосування п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарському суду потрібно у кожному випадку з`ясовувати:1) як саме пов`язана справа, що розглядається господарським судом, зі справою, яка розглядається іншим судом; 2) чим саме обумовлюється неможливість розгляду справи до розгляду іншої справи іншим судом з метою забезпеченням сторонам розумних строків розгляду їх справ.

Вказаний висновок щодо застосування п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України наведено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.02.2019 у справі № 910/15364/17, від 04.08.2021 у справі № 903/636/20, від 14.09.2022 у справі № 911/1977/21.

Окрім того, Верховний Суд визначає, що зважаючи на приписи ч. 4 та ч. 6 ст. 75 ГПК України, пов`язаною із цією справою є така інша справа, в якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання та оцінку доказів у цій справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (постанова Верховного Суду від 06.09.2022 у справі № 904/4393/21).

При цьому, сама по собі взаємопов`язаність двох справ ще не свідчить про неможливість розгляду та ухвалення рішення у цій справі, а також саме по собі зазначення про неможливість розгляду цієї справи до розгляду іншої справи не може бути підставою для застосування п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України. Під неможливістю розгляду справи слід розуміти неможливість для господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи цьому господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин. Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому процесі, але мають значення для справи, провадження в якій зупинено. Вирішуючи питання щодо зупинення провадження у справі через неможливість її розгляду до вирішення іншої справи, суд повинен належним чином проаналізувати імовірні наслідки ухвалення судом рішення за результатом розгляду вказаної справи, їх взаємозв`язок зі спірними правовідносинами, що є предметом розгляду у цій справі, підставами позову.

Подібний висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 11.01.2023 у справі № 914/2930/21, від 07.03.2023 у справі № 904/1252/22 та ін.

Як встановлено судом за даними Єдиного державного реєстру судових рішень станом на час розгляду справи по суті, Господарським судом міста Києва рішенням від 19.02.2025 у справі № 910/9073/24 позов виконувача обов`язків керівника Святошинської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ТОВ "ВЕСНЯНИЙ ПРОЛІСОК" про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою комунальної власності площею 0,035 га, кадастровий номер :75:100:0004 шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва, припинення володіння нерухомим майном та скасування державної реєстрації земельної ділянки задоволено частково. Зобов`язано ТОВ «ВЕСНЯНИЙ ПРОЛІСОК» усунути перешкоди територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні вказаною земельною ділянкою, зобов`язавши відповідача повернути територіальній громаді міста Києва згадану земельну ділянку з приведенням у придатний до використання стан шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва - нежитлової будівлі загальною площею 75 кв.м та металевих (некапітальних) споруд. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 01.04.2025 зупинив апеляційне провадження у справі № 910/9073/24 за апеляційними скаргами заступника керівника Київської міської прокуратури та Товариства з обмеженою відповідальністю «Весняний пролісок» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2025 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №908/2388/21 з мотивів необхідності відступлення від висновків, викладених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02.06.2021 у справі № 509/11/17, від 30.09.2022 у справі № 201/2471/20, від 15.03.2023 у справі № 205/213/22, від 05.04.2023 у справі № 199/6251/18, від 31.05.2023 у справі № 201/4483/20, про те, що належним відповідачем за позовом власника землі про знесення об`єкта самочинного будівництва є останній набувач такого об`єкта, а не його забудовник.

Водночас, за приписами п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

З урахуванням предмету даного спору суд зазначає, що предмет розгляду справи № 910/9073/24 щодо усунення перешкод територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, не впливає на результат вирішення даного спору про стягнення з відповідача як фактичного користувача спірної земельної ділянки коштів у вигляді орендної плати на підставі ст. 1212 ЦК України як безпідставно збережених та з`ясування всіх обставин справи, а також відповідачем не доведено, в чому полягає неможливість розгляду даної господарської справи до вирішення кримінальної справи № 759/13193/24 (пр. № 1-кп/759/1419/24) за обвинуваченням ОСОБА_1 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000044 від 08.05.2024, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 Кримінального кодексу України.

Таким чином, оскільки представником відповідача не доведено об`єктивну неможливість розгляду справи № 910/9723/24 до розгляду господарської справи № 910/9073/24 чи кримінальної справи № 759/13193/24, а також приймаючи до уваги відмінність предметів спору у вказаних господарських справах, з урахуванням яких посилання відповідача на повійне притягнення товариства до відповідальності (покарання) судом оцінюються як безпідставні та такі, що не відповідають приписам чинного законодавства, суд не вбачає підстав для зупинення провадження у даній справі до винесення рішення у господарській справі № 910/9073/24 чи винесення вироку по кримінальному провадженню № 759/13193/24.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами суду не надано.

Поряд із цим суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Наразі, від відповідача станом на час винесення рішення до суду не надходило жодних заяв про неможливість подання заперечень на відповідь на відзив та/або про намір вчинення відповідних дій у відповідності до статті 167 Господарського процесуального кодексу України та/або продовження відповідних процесуальних строків та заперечень щодо розгляду справи по суті.

З огляду на вищевикладене, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю "ВЕСНЯНИЙ ПРОЛІСОК" не скористалось наданими йому процесуальними правами, зокрема, відповідачем не надано на адресу суду заперечення на відповідь на відзив, суд дійшов висновку про можливість розгляду даної справи виключно за наявними матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1,4 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Як визначено статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (ст. 3 Земельного кодексу України).

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про столицю України - місто-герой Київ" місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради (у разі їх утворення) та їх виконавчі органи.

Частиною 1 ст. 18 Закону України "Про столицю України - місто-герой Київ" передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування у місті Києві є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності громади міста або знаходяться в її управлінні.

Частиною 1 статті 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Згідно зі ст. 9 Закону України "Про охорону земель" до повноважень Київської міської ради у галузі охорони земель належить, зокрема, організація і здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, економічне стимулювання раціонального використання та охорони земель відповідно до закону.

З аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що державою гарантується належне функціонування місцевого самоврядування, матеріальною основою якого є, у тому числі, земля, правомочності власника щодо якої від імені та виключно в інтересах територіальної громади виконує відповідна рада.

Згідно зі ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, незалежно від того, зареєстрована земельна ділянка за територіальною громадою чи ні.

Пунктом "а" частини 2 ст. 83 Земельного кодексу України визначено, що у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

За змістом ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Правомочності власника землі на території міста Києва від імені територіальної громади здійснює Київська міська рада, яка відповідно до ст. 9, 12, 122 Земельного кодексу України наділена державою повноваженнями щодо розпорядження землями територіальної громади міста Києва, зокрема, щодо передачі комунальних земельних ділянок у власність чи користування громадянам та юридичним особам відповідно до Земельного кодексу України.

Судом за матеріалами справи встановлено, зокрема, згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що за відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "ВЕСНЯНИЙ ПРОЛІСОК" на праві власності зареєстроване нерухоме майно: нежитлова будівля загальною площею 75 м.кв, за адресою: м. Київ, вулиця Підлісна, будинок 1в, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 000, що підтверджується копією відповідної Інформаційної довідки №389686794 від 05.08.2024, наявною в матеріалах справи.

Підставою реєстрації державним реєстратором КП "Київжитлоексплуатація" Цимбалістом В.В. право власності за відповідачем 10.05.2019 (номер відомостей про рече право 31532471) згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 46847485 від 14.05.2019 зазначено Акт приймання-передачі вкладу, що вноситься до Статутного капіталу, серія та №: б/н, виданий 08.04.2014, видавник: сторони ОСОБА_1 та ТОВ "ВЕСНЯНИЙ ПРОЛІСОК".

Як зазначає позивач у своєму позові та підтверджується матеріалами справи, нежитлова будівля загальною площею 75 м.кв за адресою: м. Київ, вулиця Підлісна, будинок 1в, яка належить відповідачу на праві власності, розташована на земельній ділянці з кадастровим номером :75:100:0004 (далі - земельна ділянка) площею 0,0350 га, місце розташування - місто Київ, Святошинський район, вулиця Підлісна, 1В.

У той же час державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером :75:100:0004 (далі - земельна ділянка) площею 0,0350 га, місце розташування - місто Київ, Святошинський район, вулиця Підлісна, 1В, була проведена 01.07.2021 відділом у Сколівському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок від 24.02.2021 ТОВ "Міська Бізнес Група", цільове призначення - "03.07 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі", категорія земель - "землі житлової та громадської забудови", вид використання земельної ділянки - "для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі (магазину)", що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-021 від 01.07.2021, копія якого міститься в матеріалах справи.

При цьому відповідачем під час розгляду справи не заперечується як належність ТОВ "ВЕСНЯНИЙ ПРОЛІСОК" на праві власності нежитлового приміщення площею 75,0 кв.м, так і знаходження останнього на земельній ділянці з кадастровим номером :75:100:0004.

У свою чергу суд зазначає, що відповідно до статей 1 та 3 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Частиною 2 статті 4 Закону України "Про оренду землі" орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є, договори та інші правочини.

Статтею 6 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Частиною 2 статті 16 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Відповідно до пункту 1 та 2 частини 1 статті 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (частина 1 статті 124 Земельного кодексу України).

Отже, за змістом вказаних положень саме по собі виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику, оскільки право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.

У той же час Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за землею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (пункт 8.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі №200/606/18 зазначила, що нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 15.12.2021 у справі №924/856/20.

При цьому матеріали справи не містять та сторонами суду не надано доказів передачі земельної ділянки, на якій розташований належний відповідачу на праві власності об`єкт у власність чи користування ТОВ "ВЕСНЯНИЙ ПРОЛІСОК" на підставі відповідного рішення Київської міської ради, а також доказів укладення між сторонами договору оренди, та, відповідно, реєстрації такого договору у визначеному законодавством порядку.

У свою чергу факт користування спірною земельною ділянкою відповідачем не заперечується.

Таким чином суд дійшов висновку про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "ВЕСНЯНИЙ ПРОЛІСОК" у період з 10.05.2019 (дати набуття права власності на нерухоме майно) по 19.07.2024 (дату визначену позивачем у позовній заяві) фактично користувалось земельною ділянкою (кадастровий номер :75:100:0004 площа 0, 0350 га, місце розташування - місто Київ, Святошинський район, вулиця Підлісна, 1В), яка перебуває у комунальної власності територіальної громади м. Києва та на якій розташоване нерухоме майно, що належить Товариству на праві власності, без оформлення правовстановлюючих документів на вказану земельну ділянку.

Згідно зі статтею 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).

Земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів; орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).

З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття «земельний податок» і «орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності».

Так, з відповіді Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на звернення Київської міської ради від 22.07.2024 № 08/26-904 щодо орендної плати за земельну ділянку з кадастровим номером №:75:100:0004, копія якої наявна в матеріалах справи, вбачається, що станом на 23.07.2024 ТОВ "ВЕСНЯНИЙ ПРОЛІСОК", не подавало податкові декларації по платі за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) та не сплачувало плату за землю за 2021-2024 роки до ДПІ у Святошинському районі м. Києва.

Оскільки матеріалами справи не підтверджується та обставина, що відповідач на період спірних правовідносин з 01.07.2021 (з моменту реєстрації земельної ділянки) по 19.07.2024 зареєстрував право власності або право постійного землекористування земельною ділянкою, відтак останній не був суб`єктом плати за землю у формі земельного податку.

Положення глави 15, статей 120, 125 ЗК України, статті 1212 ЦК України дають підстави вважати, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій знаходиться цей об`єкт, враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на її території будівлі або споруди, особа, яка придбала такий об`єкт, стає фактичним користувачем цієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна, а відносини з фактичним користуванням земельною ділянкою без оформлення права на цю ділянку (без укладення) договору оренди тощо та недотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом умовними.

Подібні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17.

Частинами 1 та 2 статті 93 Земельного кодексу України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

Відповідно до пункту в) частини 1 статті 96 Земельного кодексу України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Статтею 125 Земельного кодексу України закріплено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про оренду землі" об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи приписи частини другої статті 120 ЗК України не є правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані. В цьому випадку відсутність документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою не може бути визнане як її самовільне використання, однак не надає права на її безоплатне використання. Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 10.02.2020 у справі № 922/981/18.

Аналізуючи положення вищенаведених норм суд доходить висновку про те, що єдина можлива форма здійснення плати за землю для відповідача, як землекористувача, є орендна плата (ст. 14.1.72 ПК України).

При цьому, відсутність рішення позивача про передачу земельної ділянки у користування відповідачу, як і відсутність укладеного між сторонами договору оренди земельної ділянки та реєстрації права користування такою земельною ділянкою не звільняє останнього від обов`язку сплачувати плату за фактичне користування нею.

Проте, як зазначено позивачем в позовній заяві та встановлено судом згідно матеріалів справи, станом на дату подання позовної заяви відповідач право користування спірною земельною ділянкою не зареєстрував, та, відповідно, орендну плату або інші платежі за користування земельною ділянкою у період з 10.05.2019 по 19.07.2024 не сплачував.

У свою чергу позивач у своєму позові зазначає, що з дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна відповідач як його власник став фактичним користувачем спірної земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, однак орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору не сплачував у період з 10.05.2019 по 19.07.2024, внаслідок чого позивач, як власник земельної ділянки, втратив належне йому майно у вигляді коштів від орендної плати, а тому вказані кошти мають бути повернуті як безпідставно набуті на підставі ст. 1212 ЦК України.

За умовами ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом "д" частини першої статті 156 цього Кодексу власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

За змістом вказаних положень Цивільного та Земельного кодексів України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина 1 статті 1166 Цивільного кодексу України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина 2 статті 1166 Цивільного кодексу України).

Суд зазначає, що загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно зі ст. 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Таким чином, предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

За змістом глави 15, статей 120, 125 Земельного кодексу України та положень статті 1212 Цивільного кодексу України до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформленого права на цю ділянку (без укладеного договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

Отже, за змістом приписів глави 83 Цивільного кодексу України для кондикційних зобов`язань характерним є, зокрема, приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Верховний Суд неодноразово викладав правову позицію, згідно з якою для вирішення спору щодо стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів на підставі положень статей 1212- 1214 ЦК України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований, необхідно, насамперед, з`ясувати: 1) фактичного користувача земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ділянками у відповідний період, або наявність правової підстави для використання земельної ділянки у такого фактичного користувача; 2) площу земельної ділянки; 3) суму, яку мав би отримати власник земельної ділянки за звичайних умов, яка безпосередньо залежить від вартості цієї ділянки (її нормативно-грошової оцінки); 4) період користування земельною ділянкою комунальної власності без належної правової підстави. Отже, встановлення саме таких обставин входить до предмета доказування у межах вирішення спору у цій справі, що і було зроблено судами попередніх інстанцій (дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20).

Частиною 1 статті 93 та статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини 1 статті 96 цього Кодексу).

Таким чином, за змістом вказаних положень виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте, з огляду на приписи частини 2 статті 120 Земельного кодексу України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у собі вартість, яка має заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути таку вартість власника земельної ділянки на підставі положення частини першої статті 1212 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.06.2020 у справі № 922/2417/19, від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц та від 20.09.2018 у справі № 925/230/17.

Відтак, з огляду на викладене вище, враховуючи зазначену практику Верховного Суду, суд погоджується з доводами позивача та зазначає, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є недопустимим, що відповідно свідчить про наявність у позивача підстав для стягнення коштів у вигляді орендної плати за земельну ділянку на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України, які відповідач фактично безпідставно утримує.

При цьому з урахуванням визначеного ст. 14 ГПК України принципу диспозитивності суд наголошує, що у позовній заяві б/н від 06.08.2024 позивач зазначає, що розмір недоотриманого доходу у вигляді орендної плати за користування спірною земельною ділянкою відповідачем за період з 01.07.2021 по 19.07.2024 становить 260 206,98 грн., який позивач просить суд стягнути з відповідача, враховуючи обставини того, що згідно витягу з Державного земельного кадастру № НВ-021, земельна ділянка була сформована як об`єкт цивільних прав в розумінні ст. 79-1 ЗК України саме 01.07.2021 року

Пунктом 271.1 статті 271 Податкового кодексу України визначено, що базою оподаткування плати за землю є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого розділом XII Податкового кодексу України, а у разі якщо нормативну грошову оцінку не проведено - площа земельних ділянок.

Відповідно до пунктів 289.1, 289.2 статті 289 Податкового кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за станом на 1 січня поточного року, що визначається за певною формулою.

Таким чином, нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки - підставою для перегляду розміру орендної плати, який у будь-якому разі не може бути меншим, ніж установлено положеннями підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05.08.2022 у справі № 922/206/20).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц дійшла висновку, що обов`язковими для визначення орендної плати є відомості у витягах з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, про що також наголошено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17 (пункт 71).

Так, відповідно до статті 12 Закону України "Про оцінку земель" нормативно-методичне регулювання оцінки земель здійснюється у відповідних нормативно-правових актах, що встановлюють порядок проведення оцінки земель, організації і виконання землеоціночних робіт, склад і зміст технічної документації та звітів з експертної грошової оцінки земельних ділянок, вимоги до них, порядок їх виконання.

Згідно з абзацом 3 частини 1 статті 13 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки, зокрема, комунальної власності.

Для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності нормативна грошова оцінка земель проводиться обов`язково (стаття 13 цього Закону); нормативно-грошова оцінка земельних ділянок у межах населених пунктів проводиться не рідше ніж на 5-7 років (стаття 18 Закону України "Про оцінку земель").

Згідно з положеннями частини 3 статті 23 цього Закону витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається органами, що здійснюють ведення Державного земельного кадастру.

Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди (частина 3 статті 21 Закону України "Про оренду землі").

Відповідно до частини другої статті 20 та частини третьої статті 23 Закону України "Про оцінку земель" дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Результатом нормативної грошової оцінки конкретної земельної ділянки є технічна документація на неї, а надання витягу з технічної документації є послугою компетентного органу (Держгеокадастру та його територіальних органів), який веде відповідний облік згідно з Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 (далі - Порядок №1051), про що зазначено в пункті 2 розділу III Порядку № 489.

Суд зазначає, що земельне законодавство, й зокрема стаття 20 Закону України "Про оцінку земель" не містить обґрунтування обов`язковості надання витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за кожен календарний рік упродовж спірного періоду, а лише зазначає про необхідність фіксування нормативної грошової оцінки окремої земельної ділянки у відповідному витязі. При цьому, витяги про нормативну грошову оцінку земельної ділянки формуються за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі актуальних відомостей про земельні ділянки, внесених до Державного земельного кадастру, а формування витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки здійснюється автоматично в режимі «реального часу», тобто на час звернення заявників, у зв`язку з чим програмним забезпеченням і чинним законодавством не передбачено формування вказаних витягів на певну дату, яка вже минула.

Подібні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 29.05.2020 у справі №922/2843/19, від 07.07.2020 у справі №922/3208/19.

Основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 ПК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 у справі №920/739/17).

Рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок розташованих у межах населених пунктів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом (підпункт 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України).

Згідно положень підпункту 12.3.3 пункту 12.3 статті 12 ПК України орган місцевого самоврядування у десятиденний строк з дня затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель направляє в електронній формі до контролюючого органу інформацію про нормативну грошову оцінку земель. Контролюючі органи не пізніше 10 липня поточного року складають зведену інформацію про нормативну грошову оцінку земель. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, не пізніше 15 липня поточного року оприлюднює на своєму офіційному веб-сайті зведену інформацію про проведену нормативну грошову оцінку земель.

Рішенням Київської міської ради від 03.07.20214 року № 23/23 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва», з урахуванням рішення від 10.03.2016 року № 217/217, затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Києва. В подальшому Рішенням № 1589/630 від 08.2021 року «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва» скасовано попереднє рішення № 23/23 та затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Києва, яка застосовується з 01.01.2023 року.

Згідно ст. 19 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ», який визначає спеціальний статус міста Києва як столиці України, особливості здійснення виконавчої влади та місцевого самоврядування у місті відповідно до Конституції України та законів України, особливості бюджету міста Києва визначаються Бюджетним кодексом України. Рішення органів державної влади, які тягнуть за собою додаткові видатки органів місцевого самоврядування міста Києва, обов`язково супроводжуються передачею їм необхідних для цього матеріальних та фінансових ресурсів. Зазначені рішення виконуються органами місцевого самоврядування міста Києва в межах переданих матеріальних та фінансових ресурсів. Доходи бюджету міста Києва формуються за рахунок доходів, передбачених статтями 64-65, 68-69 Бюджетного кодексу України та трансфертів з Державного бюджету України на виконання столичних функцій.

Мінімальні розміри орендної плати за земельні ділянки комунальної власності територіальної громади міста Києва при укладанні та внесенні змін до договорів оренди земельних ділянок на кожен рік установлені відповідним рішенням Київської міської ради, а саме: за період 01.07.2021-31.12.2021 відповідно до Додатка 11 до рішення Київської міської ради "Про бюджет міста Києва на 2021 рік" від 24.12.2020 № 24/24; за період з 01.01.2022-31.12.2022 - відповідно до Додатка 11 до рішення Київської міської ради "Про бюджет міста Києва на 2022 рік" від 09.12.2021 № 3704/3745; за період з 01.01.2023-31.12.2023 відповідно до Додатка 11 до рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2023 рік» від 08.12.2022 № 5828/5869; за період з 01.01.2024-19.07.2024 - відповідно до Додатка 11 до рішення Київської міської ради "Про бюджет міста Києва на 2024 рік" від 14.12.2023 № 7531/7572 та за умови, що приміщення нерухомого майна, розташованого в межах земельної ділянки, не передавались в оренду їх власником, де визначені розміри орендної плати за земельні ділянки комунальної власності територіальної громади міста Києва.

У відповідності до вищенаведених рішень Київської міської ради, мінімальний розмір орендної плати для земель з видом цільового призначення - 03.07 Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, визначений у розмірі 5% від нормативної грошової оцінки.

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-021 від 01.07.2021, земельна ділянка з кадастровим номером :75:100:0004 площею 0,0350 га, місце розташування - місто Київ, Святошинський район, вулиця Підлісна, 1В, належить до земель з видом цільового призначення - 03.07 Для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.

Крім цього, з матеріалів справи також вбачається, що вид цільового призначення спірної земельної ділянки за період з 01.07.2021 по 19.07.2024 не змінювався, земельна ділянка не передавалась на праві власності чи користування відповідачу, чи будь-яким іншим землекористувачам.

Згідно витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 27.09.2023 № НВ-023, вартість земельної ділянки з кадастровим номером :75:100:0004 на 2023 рік становить 1 829 056, 32 грн., згідно витягу із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 18.07.2024 № НВ-024, вартість земельної ділянки з кадастровим номером :75:100:0004 на 2024 рік становить 1 922 338, 19 грн.

Судом за матеріалами справи, а також поясненнями, наданими позивачем у позовній заяві встановлено, що розрахунок недоотриманого доходу у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою позивачем визначено з урахуванням виду цільового призначення "03.07 (для будівництва та обслуговування будівель торгівлі)" спірної земельної ділянки за період з 01.07.2021 по 19.07.2024, у таких розмірах:

- з 01.07.2021 по 31.12.2021 у сумі 36 444, 46 грн. (1 445 894, 32 *5% / 365*184 дні);

- з 01.01.2022 по 28.02.2022 у сумі 12 854, 59 грн. (1 590 483, 76 *5% / 365*59 днів);

- з 01.03.2022 по 31.12.2022 у сумі 66 669, 59 грн. (1 590 483, 76 *5% / 365*306 днів);

- з 01.01.2023 по 31.12.2023 у сумі 91 452, 82 грн. (1 829 056, 32 *5% / 365*365 днів);

- з 01.01.2024 по 19.07.2024 у сумі 52 785, 52 грн. (1 922 338, 19 *5% / 366*201 день).

Всього на загальну суму 260 206, 98 грн.

З урахуванням наведеного суд доходить висновку, що позивачем вірно визначено розмір орендної плати для спірної земельної ділянки за період з 01.07.2021 по 19.07.2024 з урахуванням 5% від її нормативної грошової оцінки та який встановлений у Додатках 11 до рішень Ради: "Про бюджет міста Києва на 2021 рік" від 24.12.2020 №24/24, "Про бюджет міста Києва на 2022 рік" від 09.12.2021 №3704/3745, "Про бюджет міста Києва на 2023 рік" від 08.12.2022 №5828/5869 та "Про бюджет міста Києва на 2024 рік" від 14.12.2023 № 7531/7572.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

Таким чином, як зазначено позивачем в позовній заяві та встановлено судом, відповідач, як фактичний користувач земельної ділянки, у період з 01.07.2021 по 19.07.2024 не зареєстрував у передбаченому чинним законодавством порядку право власності або право постійного землекористування земельною ділянкою, а відтак користувався нею без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки, безпідставно зберігши кошти, які мав заплатити за користування нею, в результаті чого у Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕСНЯНИЙ ПРОЛІСОК" утворилась заборгованість перед позивачем у 260 206, 98 грн., яку останній просив стягнути в поданій суду позовній заяві.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому відповідачем не надано доказів щодо спростування визначених позивачем сум (відповідний експертний висновок про оцінку землі тощо).

У свою чергу, згідно з положеннями ч. 1-5 статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах 6, 7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Відповідно земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.

Верховний Суд у постановах від 16.09.2020 у справі № 922/3361/19, від 02.06.2020 у справі № 922/2417/19, від 12.03.2019 у справі № 916/2948/17, від 09.04.2019 у справі №922/652/18 неодноразово зазначав, що при розгляді справ про стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді недоотриманої плати підлягають встановленню обставини, зокрема, чи є земельна ділянка сформованим об`єктом цивільних прав протягом усього періоду, зазначеного у позові.

Як встановлено судом за матеріалами справи спірна земельна ділянка, згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-021 від 01.07.2021, як об`єкт цивільних прав, сформована та зареєстрована у Державному земельному кадастрі 01.07.2021.

Отже, за висновками суду саме з 01.07.2021 підлягають нарахуванню безпідставно збережені кошти у вигляді недоотриманої орендної плати, що і було враховано позивачем під час розрахунку заборгованості.

В свою чергу, відповідачем не надано суду контррозрахунку заявлених до стягнення сум або заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку, позаяк у поданому відзиві відповідач заперечує проти позовних вимог та вказує, що вказане підприємство перебувало у власності інших засновників до грудня 2023 року, яким безпідставно було відмовлено у передачі спірної земельної ділянки в оренду, а сам факт розташування приміщень відповідача на вказаній земельній ділянці не дає підстави вважати, що між сторонами виникли правовідносини з оренди земельної ділянки.

Водночас відповідачем під час розгляду справи не надано та судом не встановлено обставин як звернення до позивача з питань передачі спірної земельної ділянки в оренду Товариству, так і безпідставної відмови позивача у такій передачі, в т.ч. доказів оскарження дій або бездіяльності Київської міської ради у судовому порядку тощо, а отже вказані твердження не приймаються до уваги та розцінюються судом як безпідставні.

Щодо посилання представника відповідача відзиві на факт відкриття кримінального провадження відносно колишнього директора підприємства, внаслідок чого підприємство було позбавлене можливості здійснювати господарську діяльність та отримувати прибуток ,а також можливості подвійного покарання відповідача у разі задоволення позову Виконувача обов`язків керівника Святошинської окружної прокуратури м. Києва в інтересах Київської міської ради про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні спірною земельною ділянкою, який на момент подання відзиву перебував на розгляді у Господарському суді міста Києва у справі № 910/9073/24, суд зазначає, що

У свою чергу сама по собі обставина щодо відкриття кримінального провадження відносно керівника Товариства не може бути підставою для звільнення останнього від виконання ряду обов`язків, у тому числі і щодо обов`язку сплати орендної плати за землю, яка фактично перебуває у користуванні відповідача.

Крім того, відповідачем не доведено, що неможливість оплати орендної плати сталася саме у зв`язку з початком кримінального провадження відносно керівника Товариства, а отже за відсутності підтвердження наявності обставин, які унеможливили реєстрацію права користування та сплату відповідачем орендної плати згідно положень чинного земельного законодавства, вказані обставини не можуть свідчити про можливість звільнення останнього від обов`язку повернути безпідставно збережені кошти, які відповідач мав сплатити заплатити за користування земельною ділянкою та на якій розташоване належне йому на праві власності нерухоме майно.

У свою чергу згідно інформації, яка міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень щодо господарської справи № 910/9073/24, вбачається, що виконувач обов`язків керівника Святошинської окружної прокуратури міста Києва звернувся до Господарського суду міста Києва із позовною заявою в інтересах держави в особі Київської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕСНЯНИЙ ПРОЛІСОК" про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою комунальної власності площею 0,035 га, кадастровий номер :75:100:0004 шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва, припинення володіння нерухомим майном та скасування державної реєстрації земельної ділянки, оскільки прокуратурою встановлено факт незаконного використання та зайняття Товариством спірної земельної ділянки комунальної власності для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі - магазину загальною площею 75, 0 кв.м. та металевих (некапітальних конструкцій) без документів, передбачених ст. 125, 126 Земельного кодексу України.

Господарський суд міста Києва рішенням від 19.02.2025 у справі № 910/9073/24 позовні вимоги задовольнив частково, зобов`язав усунути перешкоди територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні вказаною земельною ділянкою, зобов`язавши відповідача повернути територіальній громаді міста Києва згадану земельну ділянку з приведенням у придатний до використання стан шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва - нежитлової будівлі загальною площею 75 кв.м та металевих (некапітальних) споруд. В задоволенні іншої частини позовних вимог суд відмовив.

Наразі розгляд справи № 910/9073/24 зупинений на стадії апеляційного провадження відповідно до ухвали Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2025 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №908/2388/21 з мотивів необхідності відступлення від висновків.

Відтак суд не вбачає наявності підстав для подвійної відповідальності відповідача у разі задоволення позову по справі № 910/9073/24, оскільки предметом позову у зазначеній справі є усунення перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою, в той час як позовні вимоги Київської міської ради у справі №910/9723/24 стосуються стягнення з відповідача як фактичного користувача спірної земельної ділянки безпідставно збережених коштів орендної плати за землю на підставі ст. 1212 ЦК України, які відповідач мав сплатити за користування нею.

При цьому суд звертає увагу на ту обставину, що наявність спору про усунення перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою не звільняє відповідача від обов`язку сплачувати орендну плату за користування нею за весь її перебування у фактичному користуванні останнього.

Додатково суд зазначає, що відповідно до статей 42, 44 Господарського кодексу України (який діяв на час виникнення спірних правовідносин), підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Підприємництво здійснюється, зокрема, на основі принципів комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Отже, у разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик, особа має здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків здійснення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утриматись від) таких дій.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 910/15484/17, а також у постанові Верховного Суду від 13.11.2018 у справі № 910/2376/18.

Поряд із цим судом враховано, що учасники ТОВ "ВЕСНЯНИЙ ПРОЛІСОК" придбаваючи частку у статутному капіталі товариства та набувши право власності /корпоративні права стали правонаступником прав та обов`язків попередніх учасників такого товариства, в тому числі зобов`язань, а відтак на нових учасників покладаються ризики господарської діяльності, оскільки саме вони здійснюють діяльність, отримують прибуток та несуть відповідальність за збитки і ризики їх настання, виходячи з принципу вільного володіння майном, прийняття рішень та самостійності у межах закону.

Також заперечуючи проти позову відповідач посилався на введення воєнного стану на території України, який є форс-мажорною обставиною та, на думку відповідача, звільняє останнього від виконання ряду обов`язків, у тому числі і сплати орендної плати за землю.

Згідно зі статтею 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

Частиною 2 статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами.

Аналогічне поняття форс мажору наведене у пп. 3.1.1 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженому рішенням президії ТПП України від 15.07.2014 № 40(3).

Разом з тим, при вирішенні питання щодо впливу обставин непереборної сили має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання.

Так, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21 та від 30.11.2021 у справі № 913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і під час їх виникнення сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести не тільки наявність таких обставин, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Доведення наявності обставин непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона повинна довести не тільки наявність таких обставин, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання зобов`язання; доведення наявності обставин непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.06.2018 у справі № 915/531/17, від 26.05.2020 у справі № 918/289/19, від 17.12.2020 у справі № 913/785/17.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17 зазначив, що сертифікат Торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та в сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18). Адже визнання сертифіката Торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу.

Наразі, введення воєнного стану на території України є форс-мажором та є підставою для звільнення від відповідальності за порушення Договору, але тільки в тому випадку, якщо саме ця обставина стала підставою для невиконання договірних зобов`язань.

Відтак, з метою засвідчення дії форс-мажорних обставин відповідач мав звернутися у встановленому законом порядку до ТПП, де пройти процедуру засвідчення форс-мажору згідно з регламентом ТПП.

Однак, жодних доказів того, що відповідач, як фактичний користувач спірної земельної ділянки не міг сплачувати орендну плату на підставі договору оренди чи без такого у зв`язку з форс-мажорними обставинами, матеріали справи не містять та відповідачем суду не надані.

У той же час відповідно до абзацу 1 підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України за період з 01.03.2022 року до 31.12.2022 року не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної форми власності) за земельні ділянки, що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих російською федерацією територіях України та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих збройними формуваннями російської федерації, визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до постанови Кабінету міністрів України від 06.12.2022 року № 1364 визначено, що перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією (далі перелік), затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони на підставі пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій. До територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, включаються території можливих бойових дій та території активних бойових дій.

Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, додатком (Переліком) до якого, у п. 2.11 «Вся територія міста Києва» була віднесена до території активних бойових дій з 24.02.2022 по 30.04.2022.

Щодо періоду, який має бути застосований до орендарів земельних ділянок, що розташовані у м. Києві, неодноразово висловлював свою позицію Верховний Суд у постановах від 07 листопада 2023 року у справі № 910/3733/23, від 06 лютого 2024 року у справі № 910/14086/22, від 23 квітня 2024 року у справі № 910/14473/22, де, зокрема, суд зазначає про таке: колегія суддів ураховує, що Законом України від 15.03.2022 № 2120-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану", який набрав чинності з 17.03.2002, пункт 69 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України доповнено підпунктом 69.14 такого змісту: "Тимчасово, на період з 1 березня 2022 року по 31 грудня року, наступного за роком, у якому припинено або скасовано воєнний, надзвичайний стан, не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях, на яких ведуться (велися) бойові дії, або на територіях, тимчасово окупованих збройними формуваннями Російської Федерації, та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних або юридичних осіб, а також за земельні ділянки (земельні частки (паї), визначені обласними військовими адміністраціями як засмічені вибухонебезпечними предметами та/або на яких наявні фортифікаційні споруди.

Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих збройними формуваннями Російської Федерації, визначається Кабінетом Міністрів України".

В свою чергу, абзацами 1, 3, 4 підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України (в редакції, чинній з 06.05.2023) передбачено, що за період з 1 січня 2022 року до 31 грудня 2022 року не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних осіб, та за період з 1 березня 2022 року до 31 грудня 2022 року - в частині земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Дати початку та завершення активних бойових дій або тимчасової окупації визначаються відповідно до даних Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією. Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, визначається у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 06.12.2022 № 1364, яка набрала чинності з 25.12.2022 (далі - постанова КМУ № 1364), установлено, що: перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією (далі - перелік), затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони з урахуванням пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій; до територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, включаються території можливих бойових дій та території активних бойових дій; у переліку визначаються дата початку та дата завершення бойових дій (дата виникнення та припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації.

На виконання постанови КМУ № 1364 Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України наказом від 22.12.2022 № 309 (набрав чинності з 27.12.2022) затвердило Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією (далі - Перелік № 309), з первісної редакції підпункту 2.10 пункту 2 (Території активних бойових дій) розділу І (Території, на яких ведуться (велися) бойові дії) якого вбачається, що в період з 24.02.2022 по 30.04.2022 вся територія міста Києва визначалася як територія активних бойових дій.

Таким чином, вся територія міста Києва визначалася як територія активних бойових дій.

Додатково суд зазначає, що правова позиція щодо неможливості застосування наведених вище норм законодавства до спірних правовідносин викладена у постанові Верховного Суду від 01.07.2025 у справі № 908/1301/24, згідно якої положення Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно» № 3050-IX від 11.04.2023 підлягають застосуванню у разі наявності правових підстав для володіння чи користування земельними ділянками, що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих російською федерацією територіях України.

Таким чином, оскільки суд виходить із встановлених обставин стосовно того, що ТОВ "ВЕСНЯНИЙ ПРОЛІСОК" не сплачуючи в належному обсязі орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору оренди, фактично збільшило свої доходи, а Київська міська рада втратила грошові кошти у виді орендної плати, у зв`язку з чим безпідставно збережені кошти підлягають стягненню з відповідача, за висновками суду Київська міська рада правомірно включила період з 01.03.2022 по 31.12.2022 до своїх розрахунків суми, яка підлягає стягненню в межах даної справи, позаяк відповідач в цей період не являвся власником, постійним користувачем або орендарем земельної ділянки.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до приписів ч.ч.1, 2, 5 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухвалюватись у відповідності до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом та з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕСНЯНИЙ ПРОЛІСОК" (вул. Сальського Володимира (Котовського), 21, кв.19, м. Київ, 04060; ) на користь Київської міської ради (вул. Хрещатик, 36, м. Київ, 01044; ) 260 206 (двісті шістдесят тисяч двісті шість) грн. 98 коп. безпідставно збережених коштів орендної плати за землю та 3122 (три тисячі сто двадцять дві) грн. 48 коп. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 05 грудня 2025 року.

Суддя А.М. Селівон