ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2025 р. Справа № 910/16178/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Демидової А.М.

суддів: Ходаківської І.П.

Мальченко А.О.

розглянувши в письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України

на рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2025 (суддя Смирнова Ю.М.)

у справі № 910/16178/24 Господарського суду міста Києва

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова група "Оберіг"

до Моторного (транспортного) страхового бюро України,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:

1. ОСОБА_1 ;

2. Товариство з обмеженою відповідальністю "Вода-Експрес",

про стягнення 22 905,41 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог

У грудні 2024 року Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова група "Оберіг" (позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України (відповідач) про стягнення 22 905,41 грн безпідставно набутих грошових коштів.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що внаслідок визнання в судовому порядку недійсним полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № EP206144448, відповідно до якого було забезпечено транспортний засіб "ГАЗ", даний транспортний засіб на момент настання дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) 28.10.2021 не був забезпеченим, що є підставою для відшкодування шкоди Моторним (транспортним) страховим бюро України відповідно до підпункту "а" пункту 41.1 статті 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 01.07.2004 № 1961-IV (чинного на період спірних правовідносин, далі - Закон № 1961-IV).

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.07.2025 у справі № 910/16178/24 позов задоволено повністю та стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова група "Оберіг" 22 905,41 грн безпідставно набутих коштів та 2 422,40 грн судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що Моторне (транспортне) страхове бюро України є особою, відповідальною за завдані внаслідок ДТП, що сталася 28.10.2021, збитки, та зберегло виплату, яку мало би здійснити на користь потерпілої особи та після зміни кредитора - на користь позивача. Тому позивач має право на отримання здійсненої виплати страхового відшкодування на користь потерпілої особи в розмірі 22 905,41 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із рішенням Господарського суду міста Києва 28.07.2025 у справі № 910/16178/24, Моторне (транспортне) страхове бюро України звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема, статей 203, 215, 230, 979, 980, 993, 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 1, 10, 18, 27 Закону України "Про страхування", пункту 1.7 статті 1, статей 3, 6, підпунктів 21.1, 21.3 статті 21, пункту 33.2 статті 33, підпункту 37.1.3 пункту 37.1 статті 37, пункту 39.1 статті 39, підпункту "а" пункту 41.1 статті 41 Закону № 1961-IV, статті 35 Закону України "Про дорожній рух", та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

При цьому скаржник зазначає, що суд не врахував дії позивача, які свідчать про порушення Закону № 1961-IV, оскільки такими діями, стягуючи кошти з Моторного (транспортного) страхового бюро України, позивач покладає обов`язок із відшкодування шкоди на свого страхувальника. Моторне (транспортне) страхове бюро України не є учасником деліктного правопорушення, не є учасником цивільно-правових відносин щодо ДТП, яка сталася за участю на момент ДТП забезпечених транспортних засобів.

На момент настання ДТП транспортний засіб було забезпечено договором обов`язкового страхування, а отже, посилання позивача при зверненні з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України для відшкодування нанесеної шкоди в порядку підпункту "а" пункту 41.1 статті 41 Закону № 1961-IV є безпідставним.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.09.2025 (колегія суддів у складі: Демидової А.М. - головуючого, суддів Ходаківської І.П., Мальченко А.О.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2025 у справі № 910/16178/24; відмовлено в задоволенні клопотання Моторного (транспортного) страхового бюро України про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін; розгляд апеляційної скарги постановлено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання); встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, клопотань, заперечень - до 26.09.2025.

Зважаючи на воєнний стан в Україні, тривалі повітряні тривоги, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій та забезпечення можливості реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав.

Позиції учасників справи

Позивач подав до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити скаржнику в задоволенні вимог апеляційної скарги в повному обсязі, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, посилаючись на те, що у скаржника виник обов`язок здійснити відшкодування на користь позивача, оскільки, враховуючи визнання в судовому порядку полісу недійсним з моменту його укладення, на момент настання ДТП договір страхування № EP-206144448 не діяв, а цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу "ГАЗ" д.н.з. НОМЕР_1 (vin-код НОМЕР_2 ) не була забезпечена.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 01.10.2021 між Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова група "Оберіг" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вода-Експрес" було укладено поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії ЕР № 206144448, відповідно до якого було забезпечено транспортний засіб ГАЗ, державний номер НОМЕР_3 (vin-код НОМЕР_2 ).

У результаті ДТП, яка сталася 28.10.2021 о 18 год 40 хв в м. Харкові за участі транспортного засобу ГАЗ, державний номер НОМЕР_3 , під кермуванням ОСОБА_1 , та автомобіля Renault, державний номер НОМЕР_4 , автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Київського районного суду м. Харкова від 10.11.2021 у справі № 953/20943/21 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

27.01.2021 власник пошкодженого транспортного засобу Renault, державний номер НОМЕР_4 , звернувся до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова група "Оберіг" із заявою про виплату страхового відшкодування.

Відповідно до Звіту № 1016/12-21 про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу, складеного 29.12.2021 суб`єктом оціночної діяльності - фізичною особою - підприємцем Баранковим В.О., вартість відновлювального ремонту автомобіля Renault, державний номер НОМЕР_4 , з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу, становить 27 009,20 грн.

07.09.2022 Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова група "Оберіг" здійснило виплату страхового відшкодування на користь потерпілої особи у сумі 22 905,41 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 3671 від 07.09.2022.

Отже, відповідно до умов договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-206144448, у зв`язку з настанням страхового випадку (ДТП) позивачем було виплачено потерпілій у ДТП особі страхове відшкодування в загальному розмірі 22 905,41 грн.

Водночас, рішенням Господарського суду Харківської області від 01.12.2022 у справі № 922/969/22 визнано недійсним з моменту укладання поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-206144448, відповідно до якого було забезпечено транспортний засіб ГАЗ, державний номер НОМЕР_3 (vin-code НОМЕР_2 ).

Рішення Господарського суду Харківської області від 01.12.2022 у справі № 922/969/22 мотивоване тим, що відповідно до листа Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України транспортний засіб ГАЗ, державний номер НОМЕР_3 , підлягає проходженню ОТК та не проходив його, а відтак страхувальником при укладанні 01.10.2021 полісу № ЕР-206144448 свідомо надано неправдиві відомості про предмет договору (полісу) - технічну справність транспортного засобу та наявність протоколу ОТК.

Листом від 30.10.2023 позивач звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України з вимогою № 3010-04 здійснити виплату у розмірі 22 905,41 грн на підставі підп. "а" п. 41.1 ст. 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), що підтверджується роздруківкою з офіційної електронної пошти позивача. Проте вказана вимога залишена відповідачем без задоволення, що і стало підставою для звернення Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова група "Оберіг" із позовом у даній справі.

Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначив, що відповідальність має нести винна у ДТП особа, а дії позивача є недобросовісними. Так, за твердженням відповідача, саме на позивача покладений обов`язок перевірити шляхом звірки з наявними даними у власних інформаційних реєстрах та з даними державних інформаційних ресурсів всі відомості, необхідні для укладення договору страхування. При цьому, як вказує відповідач, матеріали справи не містять жодних доказів того, що транспортний засіб ГАЗ, державний номер НОМЕР_3 , є таким, що використовується з метою отримання прибутку і, відповідно, підлягає обов`язковому технічному контролю.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при ухваленні постанови

Предметом судового розгляду є вимога Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова група "Оберіг" до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення безпідставно набутого майна - грошових коштів, сплачених позивачем відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-206144448, який судовим рішенням, що набрало законної сили, визнаний недійсним.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Положення глави 83 ЦК України "Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави" застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність таких умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувача), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами статті 11 ЦК України.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Загальні підстави та особливості відшкодування шкоди, зокрема завданої джерелом підвищеної небезпеки, врегульовані статтями 1166, 1167, 1187 ЦК України.

Згідно зі статтею 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Зокрема, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

Отже, особа, якій заподіяно шкоду, зокрема внаслідок ДТП, у випадках, визначених законом, має право на її відшкодування. Захист цього права фізичних та юридичних осіб у разі настання страхових випадків, передбачених договором страхування або законом, забезпечує цивільно-правовий інститут страхування.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України від 07.03.1996 № 85/96-ВР "Про страхування", який був чинний до 01.01.2024, страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Зазначеним Законом у статті 7 встановлено види обов`язкового страхування, одним з яких є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкове страхування відповідальності).

Відносини у сфері обов`язкового страхування відповідальності регулював Закон № 1961-IV, що був чинний до 01.01.2025, спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Суб`єктами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ), потерпілі (ст. 4 Закону № 1961-IV).

Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. До основних завдань МТСБУ віднесено, зокрема, здійснення виплати із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом (п. 39.1, підп. 39.2.1 п. 39.2 ст. 39 Закону № 1961-IV).

Регламентні виплати з централізованих страхових резервних фондів МТСБУ передбачені статтею 41 Закону № 1961-IV, згідно з підпунктом "а" пункту 41.1 якої МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, зокрема, транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Порядок здійснення страхового відшкодування на території України, у тому числі МТСБУ у передбачених Законом випадках, врегульовано розділом ІІІ Закону № 1961-IV.

У положеннях статей 33-36 Закону № 1961-IV регламентовано порядок дій осіб у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати); дій страховика та МТСБУ після отримання інформації про дорожньо-транспортну пригоду, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати); прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) страховиком та порядок його виплати.

Виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків (п. 36.4 ст. 36 Закону № 1961-IV).

Згідно з усталеною правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною, зокрема, в постановах від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц та від 03.10.2018 у справі № 760/15471/15-ц, у разі якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом № 1961-IV. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

З огляду на підстави заявленого в цій справі позову, для правильного вирішення спору щодо виникнення між сторонами у справі кондикційних правовідносин, врегульованих главою 83 ЦК України, суду необхідно передусім з`ясувати наявність чи відсутність у МТСБУ передбаченої Законом № 1961-IV підстави для відшкодування шкоди, заподіяної потерпілому внаслідок спірної ДТП, на момент здійснення відповідної регламентної виплати, а в разі наявності такої підстави - обставин, які б свідчили про те, що вона згодом відпала.

Як встановлено судом вище, на момент скоєння ДТП транспортний засіб ГАЗ, державний номер НОМЕР_3 (vin-код НОМЕР_2 ), був забезпечений полісом № EP-206144448.

Однак у подальшому, рішенням Господарського суду Харківської області від 01.12.2022 у справі № 922/969/22 визнано недійсним з моменту укладання поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-206144448, відповідно до якого було забезпечено транспортний засіб ГАЗ, державний номер НОМЕР_3 (vin-code НОМЕР_2 ), на підставі ч. 1 ст. 230 ЦК України. Зазначене рішення набрало законної сили.

Згідно із частиною першою статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до частини другої статті 230 ЦК України сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Під час розгляду справи № 922/969/22 Господарський суд Харківської області дійшов висновку, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Вода-Експрес" при укладанні 01.10.2021 полісу № ЕР-206144448 свідомо надано неправдиві відомості про предмет договору (полісу) - технічну справність транспортного засобу та наявність протоколу ОТК, у зв`язку із чим вказав, що зазначений поліс не відповідає вимогам, зокрема, статті 17 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", статті 12 Закону України "Про страхування" та частини п`ятої статті 203 ЦК України, а саме укладений за відсутності ОТК.

Суд звертає увагу на те, що приписами ч. 2 ст. 230 ЦК України передбачено правові наслідки для осіб щодо обставин, які мають істотне значення при укладенні правочину.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що у МТСБУ на момент скоєння ДТП не виникло обов`язку щодо здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), оскільки на момент скоєння ДТП транспортний засіб, яким заподіяна шкода, був забезпечений відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-206144448, який пізніше визнаний недійсним рішенням Господарського суду Харківської області від 01.12.2022 у справі № 922/969/22.

На переконання колегії суддів, визнання полісу № ЕР-206144448 недійсним не породжує у відповідача обов`язку щодо відшкодування шкоди, заподіяної транспортним засобом, власник якого на підставі судового рішення вважається таким, що не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Відтак, суд апеляційної інстанції доходить висновку про відсутність підстав для стягнення з МТСБУ на користь позивача коштів у розмірі 22 905,41 грн як таких, що збережені без достатньої правової підстави відповідачем.

Судом першої інстанції неправильно застосовані до спірних правовідносин між позивачем та відповідачем положення статей 512, 514 ЦК України, якими передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом; до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Не заслуговують на увагу посилання позивача на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 910/17324/19. Так, у зазначеній справі збагаченням відповідача було притримання страховиком винуватця ДТП без достатніх правових підстав у себе виплати, яку він відповідно до Закону № 1961-IV мав виплатити потерпілому, таке зменшення обов`язку відповідача відбулось за рахунок позивача.

Разом із тим, у справі № 910/17324/19 позивач виплатив відшкодування на підставі підпункту "а" пункту 41.1 статті 41 Закону № 1961-IV, вважаючи на момент такої виплати, що винуватець ДТП не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, однак згодом виявилось протилежне.

Натомість у даній справі № 910/16178/24 позивач виплатив відшкодування на виконання умов полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-206144448, визнаного недійсним судом як вчиненого під впливом обману на підставі частини першої статті 230 ЦК України, правові наслідки недійсності якого передбачені частиною другою статті 230 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що поняття "сторона у спорі" може не бути тотожним за змістом поняттю "сторона у процесі": сторонами в процесі є такі її учасники як позивач і відповідач, тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.

Такі висновки сформульовані в постановах Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункт 70), від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц (пункт 66), від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17 (пункт 27), від 09.02.2021 у справі № 635/4741/17 (пункт 33.2).

Відтак належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (пункт 8.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 910/15792/20).

Як визначено статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов`язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного цивільного права.

За приписами статей 15, 16 ЦК України, статті 20 Господарського кодексу України (який був чинний до 28.08.2025) способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Іншими словами, це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18).

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу, і такі способи мають бути доступними й ефективними.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права, залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення, або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог (аналогічний висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 525/505/16-ц).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Водночас наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов реалізації права, встановленого вищевказаними нормами.

Отже, підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Порушенням є такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Позивач, звертаючись до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке його право та/або охоронюваний законом інтерес порушене особою, до якої пред`явлений позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права/інтересу. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

У постанові Верховного Суду від 07.11.2023 у справі № 920/1261/21 зазначено, що застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством). Відсутність (недоведеність) будь-якої із зазначених умов унеможливлює задоволення позову.

Верховний Суд у постанові від 07.11.2023 у справі № 916/3574/21 виснував, що особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлене у заявлений спосіб. Позов може бути задоволений лише у випадку встановлення факту порушення, невизнання або оспорення відповідачем (відповідачами) прав, свобод чи інтересів позивача. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який має відповідати тим фактичним обставинам, які склалися, виходячи із тих відносин, які відповідають відповідним нормам права (постанова Верховного Суду від 02.02.2022 у справі № 910/18962/20).

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Подібний висновок сформульований, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155).

На переконання суду апеляційної інстанції, МТСБУ не порушувались права позивача, та в даному випадку ним не повинні вчинятись дії, спрямовані на відновлення порушеного цивільного права позивача у зв`язку зі сплатою ним суми страхового відшкодування на виконання правочину, який після оплати коштів визнаний судом недійсним з моменту його укладення на підставі частини першої статті 230 ЦК України.

Згідно із ч. 4, 5 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до частини першої статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із статтями 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" ЄСПЛ також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

У пункті 53 рішення ЄСПЛ у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Апеляційним господарським судом при ухваленні даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні висновки доводам сторін із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню при вирішенні спірних правовідносин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини першої статті 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із статтею 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Враховуючи неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги МТСБУ та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2025 у справі № 910/16178/24 з ухваленням нового рішення про відмову в позові повністю.

Судові витрати

Згідно зі статтею 129 ГПК України судові витрати (судовий збір) за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на позивача.

Керуючись ст. 74, 129, 269, 275, 277, 281, 282, 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2025 у справі № 910/16178/24 скасувати.

3. Ухвалити нове рішення.

4. У позові Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова група "Оберіг" відмовити повністю.

5. Судові витрати, понесені Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова група "Оберіг" за подання позовної заяви, покласти на позивача.

6. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова група "Оберіг" (03040, м. Київ, вул. Васильківська, 14, ) на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (02154, м. Київ, бульв. Русанівський, 8, ) 3 633 (три тисячі шістсот тридцять три) грн 60 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

7. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

8. Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.

9. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строк, передбачені ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя А.М. Демидова

Судді І.П. Ходаківська

А.О. Мальченко