ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2025 року м.Дніпро Справа № 904/139/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,

суддів: Верхогляд Т.А., Чередка А.Є.

секретар судового засідання Жолудєв А.В.

розглянувши апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 11.03.2025

у справі № 904/139/25

про банкрутство - Товариства з обмеженою відповідальністю «Коростенська видобувна компанія»

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "МІКАРТ" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області із заявою про порушення провадження у справі про банкрутство ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "КОРОСТЕНСЬКА ВИДОБУВНА КОМПАНІЯ" (49083, м. Дніпро, пр. Слобожанський, буд. 40А, ).

Ухвалою суду від 04.02.2025 відкрито провадження за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "МІКАРТ" у справі № 904/139/25 про банкрутство ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "КОРОСТЕНСЬКА ВИДОБУВНА КОМПАНІЯ". Введено процедуру розпорядження майном боржника строком на сто сімдесят календарних днів до 24.07.2025. Призначено розпорядником майна боржника ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "КОРОСТЕНСЬКА ВИДОБУВНА КОМПАНІЯ" арбітражного керуючого Венську Оксану Олександрівну (свідоцтво №174 від 24.04.2013, 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 62, а/с162).

20.02.2025 Південним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Одеса) подано заяву вих.№8315/09.2-12 від 19.02.2025, в якій просить суд залучити Міністерство юстиції України в особі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в якості учасника у справі Господарського суду Дніпропетровської області №904/139/25 про банкрутство ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "КОРОСТЕНСЬКА ВИДОБУВНА КОМПАНІЯ" .

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 11.03.2025 у справі №904/139/25 в задоволенні заяви Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вих.№8315/09.2-12 від 19.02.2025 щодо залучення учасником у справі №904/139/25 про банкрутство ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "КОРОСТЕНСЬКА ВИДОБУВНА КОМПАНІЯ" відмовлено.

Не погодившись з вказаною ухвалою Південним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Одеса) подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати ухвалу Дніпропетровської області від 11.03.2025 у справі № 904/139/25 про банкрутство ТОВ "Коростенська видобувна компанія" повністю і ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) № 8315/09.2-12 від 19.02.2025 та залучити Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) учасником у справі господарського суду Дніпропетровської області № 904/139/25 про банкрутство ТОВ "Коростенська видобувна компанія".

В обґрунтування поданої скарги апелянт зазначає, що ухвала суду першої інстанції прийнята за неповного з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, при неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

- судом неправильно установлено обставини, які мають значення для справи та помилково застосовано до відповідних правовідносин положення частин першої, другої статті 53 Господарського процесуального кодексу України, оскільки державний орган з питань банкрутства є учасником справи про банкрутство згідно з положеннями статті 1 Кодексу, та в даному випадку не звертається до суду в інтересах інших осіб, а реалізує надані права, як учасник справи;

- з наведених вище підстав, суд також дійшов помилкового висновку щодо того, що державний орган з питань банкрутства залучається у якості учасника справ про банкрутство виключно у випадках, коли боржником є державне підприємство та господарське товариство, у статутному капіталі якого більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі з метою сприяння створенню організаційних, економічних інших умов, необхідних для реалізації процедур відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом таких підприємств;

- Кодекс не містить положень, що обмежують право державного органу з питань банкрутства бути залученим до участі у справі про банкрутство жодної з категорій боржників. Відтак, судом неправомірно відмовлено в задоволенні заяви Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вих.№8315/09.2- 12 від 19.02.2025 щодо залучення учасником у справі №904/139/25 про банкрутство ТОВ «Коростенська видобувна компанія».

Процесуальний хід розгляду справи відображений у відповідних ухвалах Центрального апеляційного господарського суду.

Хронологія надходження інших процесуальних документів до суду.

15.05.2025 до Центрального апеляційного господарського суду від ТОВ "Коростенська видобувна компанія" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Інші учасники справи своїм правом на подання відзиву не скористалися.

За приписами ч. 3 ст. 263 ГПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні 26.11.2025 брали участь представники Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (апелянта) та ТОВ "Коростенська видобувна Компанія". Решта учасників провадження у справі про банкрутство, будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, уповноважених представників не направили, про причини неявки суд не проінформували. Водночас, в призначений ухвалою Центрального апеляційного господарського суду час секретар судового засідання намагався вийти на зв`язок з арбітражним керуючим в режимі відеоконференції, поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів, за допомогою програми EasyCon, однак арбітражний керуючий на зв`язок не вийшов, про що складено Акт «Щодо відсутності можливості проведення судового засідання в режимі відеоконференції».

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях від 28.10.1998 у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції").

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

Отже, при здійсненні правосуддя судом мають враховуватися не тільки процесуальні строки, визначені ГПК України, а й рішення ЄСПЛ, як джерела права, зокрема, в частині необхідності забезпечення судового розгляду впродовж розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Відтак, органи судової влади здійснюють правосуддя навіть в умовах воєнного стану.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Суд звертає увагу на висновки Європейського суду з прав людини, викладені у рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії", відповідно до якого заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04.10.2001 у справі "Тойшлер проти Германії" (Тeuschler v. Germany).

Тобто сторона повинна демонструвати зацікавленість у найшвидшому вирішенні її питання судом, брати участь на всіх етапах розгляду, що безпосередньо стосуються її, для чого має утримуватись від дій, що можуть безпідставно затягувати судовий процес, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 у справі № 11-250сап21 акцентувала увагу на тому, що ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України» (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Суд нагадує, що він зазвичай визнає порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у справах, які порушують питання, подібні до тих, що порушуються у цій справі. Аналогічну позицію висловлено у рішеннях ЄСПЛ «Смірнова проти України» (Smirnov v. Ukraine, Application N 36655/02), «Карнаушенко проти України» (Karnaushenko v. Ukraine, Application N 23853/02).

Як відзначив Верховний Суд у постановах від 12.03.2019 у справі № 910/12842/17, від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18, від 07.07.2022 у справі № 918/539/16 відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, згідно усталеної судової практики та позиції ЄСПЛ відкладення розгляду справи можливе з об`єктивних причин, як-то неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні чи недостатність матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи положення ст. 7, 13, 14, 42-46 ГПК України, зокрема, щодо того, що учасники справи мають рівні права, якими вони повинні користуватися добросовісно, та несуть ризик настання тих чи інших наслідків, зумовлених невчиненням ними процесуальних дій, з огляду на те, що суд не визнавав обов`язковою явку учасників справи, а в матеріалах справи містяться докази їх повідомлення про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, приймаючи до уваги необхідність дотримання розумних строків провадження, зважаючи на обставини сприяння судом у наданні учасникам судового процесу достатнього часу для належної підготовки своєї позиції та викладення її в поданих процесуальних документах, а також в забезпеченні участі в судових засіданнях, в тому числі в режимі відеоконференції, і цими правами вони розпоряджаються на власний розсуд, констатуючи достатність матеріалів для апеляційного перегляду справи, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами та без представників учасників справи, які не з`явилися.

Судом апеляційної інстанції було здійснено всі необхідні дії, що сприяли в реалізації сторонами принципу змагальності та диспозитивності.

Представник апелянта підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржуване судове рішення скасувати та прийняти нове про залучення його до участі у справі.

Представник боржника заперечив проти задоволення апеляційної скарги, в тому числі з підстав, викладених у відзиві, наполягав на необхідності залишення ухвали суду першої інстанції без змін.

Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення присутніх представників, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, Товариство з обмеженою відповідальністю "МІКАРТ" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області із заявою про порушення провадження у справі про банкрутство ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "КОРОСТЕНСЬКА ВИДОБУВНА КОМПАНІЯ" (49083, м. Дніпро, пр. Слобожанський, буд. 40А, ).

Ухвалою суду від 04.02.2025 відкрито провадження за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "МІКАРТ" у справі №904/139/25 про банкрутство ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "КОРОСТЕНСЬКА ВИДОБУВНА КОМПАНІЯ" (49083, м. Дніпро, пр. Слобожанський, буд. 40А, ). Введено процедуру розпорядження майном боржника строком на сто сімдесят календарних днів до 24.07.2025. Призначено розпорядником майна боржника ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "КОРОСТЕНСЬКА ВИДОБУВНА КОМПАНІЯ" (49083, м. Дніпро, пр. Слобожанський, буд. 40А, ) арбітражного керуючого Венську Оксану Олександрівну (свідоцтво №174 від 24.04.2013, 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 62, а/с162).

20.02.2025 Південним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Одеса) подано заяву вих.№8315/09.2-12 від 19.02.2025 щодо залучення учасником у справі про банкрутство, в якій просить суд залучити Міністерство юстиції України в особі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в якості учасника у справі Господарського суду Дніпропетровської області №904/139/25 про банкрутство ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "КОРОСТЕНСЬКА ВИДОБУВНА КОМПАНІЯ" (49083, м. Дніпро, пр. Слобожанський, буд. 40А, ).

10.03.2025 від Товариства з обмеженою відповідальністю "МІКАРТ" надійшло пояснення б/н від 10.03.2025 на заяву Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо залучення учасником у справі №904/139/25, в яких кредитор заперечує проти задоволення вказаної заяви Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

10.03.2025 від боржника надійшло пояснення б/н від 10.03.2025 щодо заяви Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про залучення учасником у справі про банкрутство, в якому представник боржника заперечує проти задоволення вказаної заяви.

Розглянувши заяву Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вих.№8315/09.2-12 від 19.02.2025 щодо залучення учасником у справі №904/139/25, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для залучення Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) до участі в якості учасника у судовій справі №904/139/25 про банкрутство ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "КОРОСТЕНСЬКА ВИДОБУВНА КОМПАНІЯ".

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, оскаржуваному судовому рішенню та доводам апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає наступне.

Умови та порядок відновлення платоспроможності боржника юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи встановлює Кодекс України з процедур банкрутства (далі - Кодекс).

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 2 Кодексу провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

У справах про банкрутство (неплатоспроможність) склад учасників справи визначається Кодексом України з процедур банкрутства (ч. 5 ст. 41 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства учасники у справі про банкрутство (неплатоспроможність) - сторони, арбітражний керуючий, державний орган з питань банкрутства, інші учасники справи про банкрутство, щодо прав або обов`язків яких існує спір, а також у випадках, передбачених цим Кодексом, Фонд державного майна України, Національний банк України, Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку, представник органу місцевого самоврядування, представник працівників боржника, уповноважена особа засновників (учасників, акціонерів) боржника.

Як передбачено абзацом тридцять третім частини першої статті 1 Кодексу державний орган з питань банкрутства є учасником у справі про банкрутство (неплатоспроможність).

За змістом абзаців другого та третього пункту 1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 02.07.2014 № 228, Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику з питань банкрутства; Мін`юст є державним органом з питань банкрутства.

Відповідно до пункту 7 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 228, Мін`юст здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи Мін`юсту.

Згідно з пунктом 1 Положення про міжрегіональні управління Міністерства юстиції України, затвердженого наказом Мін`юсту від 23.06.2011 № 1707/5, зареєстрованого в Мін`юсті 23.06.2011 за №759/19497, зі змінами (далі - Положення №1707/5) міжрегіональні управління Міністерства юстиції України підпорядковуються Міністерству юстиції України та є його територіальними органами.

Як передбачено абзацом другим пункту 3 Положення № 1707/5 одним з основних завдань міжрегіонального управління є реалізація державної політики з питань банкрутства.

За приписами підпункту 4.10 пункту 4 Положення № 1707/5 міжрегіональне управління відповідно до покладених на нього завдань бере участь за дорученням Мін`юсту у справі про банкрутство і користується процесуальними правами та несе процесуальні обов`язки учасника у справі про банкрутство.

Міжрегіональне управління відповідно до покладеного на нього завдання за дорученням Мін`юсту представляє інтереси, бере участь, діє від імені та в інтересах Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України, держави у випадках, передбачених законом (самопредставництво органу державної влади) в судах України, готує матеріали до розгляду цих справ (пункт 4.34 Положення № 1707/5).

Так, ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 04.02.2025 відкрито провадження у справі № 904/139/25 про банкрутство ТОВ «Коростенська видобувна компанія» (49083, м. Дніпро, пр. Слобожанський, буд. 40А, ). Визнано грошові вимоги ТОВ «МІКАРТ» в сумі 102 280,00 грн (судовий збір за подання заяви, авансування винагороди арбітражному керуючому) - 1 черга задоволення вимог кредиторів, в сумі 251 341,87 грн (основна заборгованість) - 4 черга задоволення вимог кредиторів. Введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Введено процедуру розпорядження майном боржника строком на сто сімдесят календарних днів до 24.07.2025. Розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Венську Оксану Олександрівну (свідоцтво №174 від 24.04.2013, 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 62, а/с 162).

Листом Міністерства юстиції України від 18.02.2025 №24046/120-38.3.3- 25/21.2 доручено Південному міжрегіональному управлінню Міністерства юстиції (м. Одеса) звернутись до суду для залучення Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) до участі у справі №904/139/25 про банкрутство ТОВ «Коростенська видобувна компанія», .

20.02.2025 Південним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Одеса) подано заяву вих.№8315/09.2-12 від 19.02.2025 щодо залучення учасником у справі про банкрутство, в якій просить суд залучити Міністерство юстиції України в особі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в якості учасника у справі Господарського суду Дніпропетровської області №904/139/25 про банкрутство ТОВ «Коростенська видобувна компанія», .

В обґрунтування поданої заяви Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) посилається на те, що відповідно до абзацу другого частини першої статті 3 Кодексу України з процедур банкрутства, державний орган з питань банкрутства сприяє створенню організаційних, економічних, інших умов, необхідних для реалізації процедур відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, у тому числі процедур банкрутства державних підприємств та господарських товариств, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 11.03.2025 у справі №904/139/25 про банкрутство ТОВ «Коростенська видобувна компанія» відмовлено в задоволенні заяви Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вих.№8315/09.2-12 від 19.02.2025 щодо залучення учасником у справі №904/139/25 про банкрутство ТОВ «Коростенська видобувна компанія», .

При цьому в оскаржуваній ухвалі судом першої інстанції зазначено, що відповідно до частин першої, другої статті 53 Господарського процесуального кодексу України у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду в інтересах інших осіб, державних чи суспільних інтересах та брати участь у цих справах. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, які звертаються до суду за захистом прав і інтересів інших осіб, повинні надати суду документи, які підтверджують наявність передбачених законом підстав для звернення до суду в інтересах таких осіб.

Господарським судом встановлено, що до заяви Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не додано документів на підтвердження наявності законних підстав для звернення до суду в інтересах інших осіб, а також не зазначено в інтересах якої саме особи і на захист яких прав Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) звернулось з вказаною заявою до суду в межах справи про банкрутство ТОВ «Коростенська видобувна компанія».

Разом з тим, відповідно до приписів частини першої статті 53 ГПК України, у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду в інтересах інших осіб, державних чи суспільних інтересах та брати участь у цих справах.

Тобто органи державної влади можуть (мають право) звертатись до суду в визначених цією нормою ГПК України випадках, а саме: в інтересах інших осіб; державних чи суспільних інтересах.

Відповідно до приписів частини другої статті 53 ГПК України органи державної влади, органи місцевого самоврядування, які звертаються до суду за захистом прав і інтересів інших осіб, повинні надати суду документи, які підтверджують наявність передбачених законом підстав для звернення до суду в інтересах таких осіб.

Отже, приписи частини другої статті 53 ГПК України зобов`язують органи державної влади надавати суду документи, які підтверджують наявність передбачених законом підстав для звернення до суду виключно у разі захисту прав та інтересів інших осіб.

Враховуючи викладене, судом зроблено помилковий висновок, заснований на допущенні неправильного застосування до відповідних правовідносин положення частин першої, другої статті 53 Господарського процесуального кодексу України, оскільки державний орган з питань банкрутства є учасником справи про банкрутство згідно з положеннями статті 1 Кодексу, який є спеціальним нормативно-правовим актом, який має пріоритет у застосуванні порівняно з іншими законами, та в даному випадку державний орган з питань банкрутства не звертається до суду в інтересах інших осіб, а реалізує надані йому права, самостійно та безпосередньо як учасник справи.

Звідси є й неправильним твердження про те, що державний орган з питань банкрутства залучається у якості учасника справ про банкрутство виключно у випадках, коли боржником є державне підприємство та господарське товариство, у статутному капіталі якого більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі з метою сприяння створенню організаційних, економічних інших умов, необхідних для реалізації процедур відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом таких підприємств.

Так, відповідно до частини сьомої статті 96 Кодексу у разі якщо боржник є державним підприємством або господарським товариством, у статутному капіталі якого більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі, господарський суд залучає до участі у справі про банкрутство представників органу, уповноваженого управляти державним майном, з повідомленням про відкриття провадження у справі про банкрутство такого підприємства.

Як вбачається з преамбули Закону України «Про управління об`єктами державної власності» цей Закон відповідно до Конституції України визначає правові основи управління об`єктами державної власності.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Статтею 4 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» визначені суб`єкти (органи) управління об`єктами державної власності.

Таким чином, частина сьома статті 96 Кодексу регулює порядок залучення органу, уповноваженого управляти державним майном, у зазначеній категорії справ з повідомленням про відкриття провадження у справі про банкрутство такого підприємства, а не державного органу з питань банкрутства, який є учасником у справі про банкрутство відповідно до абзацу тридцять третього частини першої статті 1 Кодексу.

Вказані суб`єкти є різними категоріями державних органів та для них передбачені різні підстави їх участі (залучення до справи про банкрутство).

Відповідно до ст. 3 Кодексу України з процедур банкрутства державний орган з питань банкрутства: сприяє створенню організаційних, економічних, інших умов, необхідних для реалізації процедур відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, у тому числі процедур банкрутства державних підприємств та підприємств, у статутному капіталі яких частка державної власності перевищує 50 відсотків; організовує систему підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації арбітражних керуючих; встановлює вимоги для отримання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого; формує Єдиний реєстр арбітражних керуючих України, що є складовою частиною Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; встановлює порядок подання арбітражним керуючим державному реєстратору відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, щодо яких відкрито провадження у справі про банкрутство, необхідних для ведення Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; встановлює порядок здійснення контролю за діяльністю арбітражних керуючих, перевірки організації їх роботи, дотримання ними вимог законодавства з питань банкрутства; встановлює порядок проведення аналізу фінансово-господарського стану суб`єктів господарювання щодо наявності ознак фіктивного банкрутства, доведення до банкрутства, приховування стійкої фінансової неспроможності, незаконних дій у разі банкрутства і організовує проведення такого аналізу при відкритті провадження у справах про банкрутство державних підприємств і підприємств, у статутному капіталі яких частка державної власності перевищує 50 відсотків; визначає та затверджує примірну форму плану санації, реструктуризації; складає на запити суду, прокуратури або іншого уповноваженого органу висновки про наявність ознак фіктивного банкрутства, доведення до банкрутства, приховування стійкої фінансової неспроможності, незаконних дій у разі банкрутства; розробляє та затверджує типові документи щодо проведення процедур банкрутства, методичні рекомендації; визначає вимоги до форми та порядку ведення реєстру вимог кредиторів; здійснює інші передбачені законом повноваження.

При цьому слід звернути увагу на те, що відповідно до абзацу другого частини першої статті 3 Кодексу державний орган з питань банкрутства сприяє створенню організаційних, економічних, інших умов, необхідних для реалізації процедур відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, у тому числі процедур банкрутства державних підприємств та господарських товариств, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі.

Тобто, справи про банкрутство державних підприємств та господарських товариств, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі, є лише складовою частиною всіх справ про банкрутство (неплатоспроможність), провадження в яких здійснюються господарськими судами, й Кодекс не містить положень, що обмежують право державного органу з питань банкрутства бути залученим до участі у справі про банкрутство жодної з категорій боржників.

Окрім того, варто зазначити, що процедура банкрутства щодо боржника переслідує публічний та приватний інтерес. Захист публічного інтересу, зокрема, знаходить свій вияв у недопущенні фіктивного банкрутства, а також у недопущенні доведення боржника до банкрутства.

Захист приватного інтересу, в свою чергу, полягає в максимальному задоволенні вимог кредиторів, відновленні платоспроможності боржника або його ліквідації та продажу його майна у ліквідаційній процедурі з метою погашення вимог кредиторів.

На цьому наголосив Верховний Суд у складі суддів палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у справі № 911/2043/20.

Отже, однією з основних функцій господарського суду під час провадження у справі про банкрутство є дотримання балансу захисту публічного та приватного інтересів.

Провадження у справах про банкрутство характеризується особливим процесуальним порядком розгляду справ, специфічністю цілей і завдань, особливим суб`єктним складом, тривалістю судового провадження, що істотно відрізняють це провадження від позовного.

Справи про банкрутство характеризуються специфічним колом учасників. Кожен суб`єкт, вступаючи у провадження у справі про неспроможність, наділяється особливими процесуальними правами та обов`язками, зумовленими характером відносин неспроможності. Специфіка провадження у справах про банкрутство полягає в застосуванні специфічних способів захисту, особливостях процедури, учасників, стадій та інших елементів, відрізняючи це провадження від позовного Така специфіка зумовлена публічним характером справ про банкрутство, необхідністю охорони та захисту значної кількості протилежних за змістом інтересів учасників провадження і, що є головним, особливою судовою процедурою.

Апеляційний суд керується тим, що судовий розсуд - це право суду, яке передбачене та реалізується на підставі чинного законодавства, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення, встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), такий, що є найбільш оптимальним в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Відтак, судом неправомірно відмовлено в задоволенні заяви Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вих.№8315/09.2-12 від 19.02.2025 щодо залучення учасником у справу про банкрутство ТОВ «Коростенська видобувна компанія» саме як органу, що реалізує державну політику з питань банкрутства.

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку про передчасність висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для участі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у справі № 904/139/25.

Отже, аргументи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали було допущено порушення норм процесуального права знайшли своє підтвердження.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Зокрема, у рішенні від 04.12.1995 у справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі Конвенція) містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11.11.1996 у справі «Кантоні проти Франції» («CANTONI v. FRANCE»), заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11.04.2013 у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11).

Європейський суд з прав людини вказав, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20.02.2014).

У рішенні від 13.01.2000 у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» справі та у рішенні від 28.10.1998 у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

Принцип справедливості судового розгляду в рішеннях ЄСПЛ трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.

ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію стосовно того, що одним із елементів права на справедливий суд є право на виправлення судової помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення по справі.

Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 статті 6 (див., mutatismutandis, рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» (Schenk v. Switzerland) від 12 липня 1988 р., серія A № 140, с. 29, п. 46).

Відповідно до п. 48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мала проти України" від 03.07.2014 no. 4436/07, остаточне 17.11.2014: "Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах "Проніна проти України" (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18.07.2006 та "Нечипорук і Йонкало проти України" (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21.04.2011).

Як передбачено п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи все вищевикладене, апеляційну скаргу належить задовольнити: оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нове рішення про задоволення заяви Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та залучення його учасником у справу № 904/139/25 про банкрутство ТОВ «Коростенська видобувна компанія».

Частиною 14 статті 129 ГПК України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на результат апеляційного перегляду судового рішення, витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на боржника стягнувши їх на користь скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 236, 269, 275, 277, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 11.03.2025 у справі №904/139/25 задовольнити.

Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 11.03.2025 у справі №904/139/25 скасувати.

Постановити нове рішення про задоволення заяви Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) № 8315/09.2-12 від 19.02.2025.

Залучити Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) до участі у справі № 904/139/25 про банкрутство - Товариства з обмеженою відповідальністю «Коростенська видобувна компанія».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Коростенська видобувна компанія» (пр. Слобожанський, 40а, м. Дніпро, 49083, ) на користь Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (пр. Дмитра Яворницького, 21-А, м. Дніпро, 49619, ) судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 028,00 грн, про що видати наказ.

Видачу наказу на виконання даної постанови доручити Господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 10.12.2025

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя Т.А. Верхогляд

Суддя А.Є. Чередко