ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

02 грудня 2025 року Справа № 902/951/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Петухов М.Г., суддя Мельник О.В. , суддя Олексюк Г.Є.

секретар судового засідання Приступлюк Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Продовольча компанія "Поділля"

на рішення Господарського суду Вінницької області від 06.10.2025

(ухвалене о 15:00 год. у м. Вінниці, повний текст складено 06.10.2025)

та на додаткове рішення Господарського суду Вінницької області від 08.10.2025

(ухвалене у м. Вінниці, повний текст складено 08.10.2025)

у справі № 902/951/25 (суддя Маслій І.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Продовольча компанія "Поділля"

до Томашпільської селищної ради

про визнання додаткової угоди до договору оренди землі укладеною

за участю представників сторін:

від позивача - не з`явився;

від відповідача - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Продовольча компанія "Поділля" звернулося до Господарського суду Вінницької області із позовом до Томашпільської селищної ради про визнання додаткової угоди до договору оренди землі №8 від 04.06.2018 укладеною.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач належним чином виконував умови договору оренди та має переважне право поновлення його на новий строк.

Продовжує, що він звертався до відповідача із відповідним клопотанням, однак відповідач не повідомив позивача письмово протягом місяця про наявність заперечень у поновленні договору.

Господарський суд Вінницької області рішенням від 06.10.2025 у справі № 902/951/25 в позові відмовив.

При ухваленні вказаного рішення суд першої інстанції виходив із того, що відповідач у спірних правовідносинах діє не як власник чи розпорядник земель комунальної або державної власності, а як управитель спадщини.

Суд виснував, що Томашпільська селищна рада позбавлена права поновлювати договір оренди землі у цьому випадку в силу приписів законодавства, що в свою чергу не може розцінюватись як порушення переважного права позивача на поновлення договору оренди.

Розглядаючи спірні правовідносини місцевий господарський суд застосував відповідні положення ст. ст. 5, 11, 626, 627, 792, 1277, 1285 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. ст. 4, 19 Закону України "Про оренду землі".

Господарський суд Вінницької області додатковим рішенням від 08.10.2025 у справі №902/951/25 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000 грн залишив за позивачем.

Таке судове рішення мотивоване наслідками розгляду спору по суті, а саме відмовою в позові.

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями до Північно-західного апеляційного господарського суду звернулося Приватне акціонерне товариство "Продовольча компанія "Поділля" із апеляційною скаргою, у якій просить рішення Господарського суду Вінницької області від 06.10.2025 у справі № 902/951/25 скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, а також скасувати додаткове рішення Господарського суду Вінницької області від 08.10.2025 у справі № 902/951/25, ухвалити нове, яким стягнути з відповідача понесенні позивачем витрати на професійну правничу допомогу.

Апеляційна скарга обґрунтована таким.

На момент укладення договору оренди землі законодавчих обмежень стосовно заборони поновлювати договір оренди землі, орендарем за яким є особа, яка управляє спадщиною, у складі якої є земельна ділянка сільськогосподарського призначення, не було.

Оскільки, до Договору оренди землі зміни не вносилися, тому його поновлення здійснюється на умовах, визначених цим договором, за правилами, чинними на момент його укладення.

Отже, до спірних правовідносин підлягає застосуванню законодавство, яке було чинним станом на 04.06.2018.

Враховуючи те, що при поновленні Договору оренди землі застосуванню підлягає законодавство, яке було чинним на момент його укладення, а тому положення ч.6 ст.19 Закону України "Про оренду землі" зворотної дії не мають та не застосовуються в чинній редакцій до даних правовідносин.

Суд першої інстанції дійшов невірного висновку, що право позивача на поновлення Договору оренди землі не порушено з боку відповідача.

З врахуванням того, що основне рішення підлягає скасуванню повністю, то додаткове рішення також підлягає скасуванню, та, як наслідок, судові витрати на правову допомогу мають бути стягнені з відповідача.

За наведеного скаржник вважає, що оскаржувані рішення підлягають скасуванню, у зв`язку з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідач подав суду апеляційної інстанції відзив, в якому Томашпільська селищна рада заперечує проти задоволення апеляційної скарги, з таких підстав.

Суд вірно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин зазначивши, що Яланецька сільська рада, правонаступником якої є Томашпільська селищна рада діяла та продовжує діяти не як власник чи розпорядник земель комунальної або державної власності, а як управитель спадщини.

Місцевий господарський суд в рішенні зазначив, що стаття 19 Закону України "Про оренду землі" є спеціальною нормою, ч. 6 ст. 19 якої встановлено, що особа, яка управляє спадщиною, у складі якої є земельна ділянка сільськогосподарського призначення, що не перебуває в оренді, має право передати таку земельну ділянку в оренду на строк, передбачений цією статтею, без права на поновлення договору оренди землі.

Оскільки Томашпільською селищною радою отримано лист-повідомлення про поновлення Договору оренди 26.03.2025, то станом на вказану дату, відповідно до ч. 3 ст. 5 ЦК України слід застосовувати чинний акт цивільного законодавства. Тому суд вірно застосував норму права, яка діяла на момент звернення позивача з пропозицією укласти додаткову угоду до договору оренди землі.

Господарський суд Вінницької області вірно прийшов до висновку у своєму рішенні, про відсутність порушень прав позивача з боку відповідача.

З огляду на те, що Господарський суд Вінницької області відмовив позивачу у задоволені його позовної заяви в повному обсязі, тому й понесені позивачем витрати на правничу допомогу залишено за позивачем, а тому скаржник безпідставно оскаржує додаткове рішення.

За наведеного відповідач просить відмовити у задоволені апеляційної скарги.

Від представника скаржника 01.02.2025 надійшла заява, відповідно до якої представник просить розгляд справи проводити без своєї участі. Зазначає, що вимоги викладенні в апеляційній скарзі, підтримує та просить суд їх задовольнити.

Від представника відповідача 02.12.2025 надійшла заява, в котрій представник в зв`язку з неможливістю прибути до приміщення суду та в зв`язку з технічними проблемами на платформі https://vkz.court.gov.ua/, просить розглянути справу без участі представника Томашпільської селищної ради за наявними в матеріалах справи доказами. Вказує, що підтримує позицію викладену у відзиві на апеляційну скаргу та просить відмовити позивачу у задоволені апеляційної скарги в повному обсязі.

В судове засідання 02.12.2025 представники сторін не з`явилися.

Враховуючи приписи ст.ст. 269, 273 ГПК України про межі та строки розгляду апеляційних скарг в апеляційній інстанції, той факт, що учасники справи були належним чином та своєчасно повідомлені про дату, час та місце судового засідання, про що свідчать довідки про доставку електронних листів (т. 2, а. с. 21-22), заяви представників сторін про розгляд справи за їх відсутності, а також те, що явка представників сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представників сторін.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при ухваленні рішень норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржені судові рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з такого.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що рішенням Яланецької сільської ради Томашпільського району Вінницької області від 20.04.2018 №130 "Про надання дозволу на передачу в оренду не успадкованих земельних часток (паїв)", відповідно до ст. 1285 ЦК України прийнято в управління спадщиною не успадковані земельні частки (паї) за номером: № 2, 158, 161, 202, 211, 234, 300, 405, 407, 846, 861 розташовані на території Яланецької сільської ради загальною площею 26,33 га (т. 1, а. с. 15).

Відповідно до п. п. 2, 3 рішення з метою збереження спадкового майна вказані земельні ділянки передано в оренду ПрАТ "Продовольча компанія "Поділля" до моменту прийняття спадщини спадкоємцями або оформлення в комунальну власність Яланецької сільської ради строком не більше 7 років; договори оренди мають бути зареєстровані в порядку і в строки встановлені законодавством. Надано дозвіл ПрАТ "Продовольча компанія "Поділля" на розроблення технічної документації із землеустрою, щодо встановлення (відновлення) меж неуспадкованих земельних часток (паїв) в натурі (на місцевості) на території Яланецької сільської ради з подальшою передачею в оренду.

В подальшому 04.06.2018 між Яланецькою сільською радою Томашпільського району Вінницької області (орендодавець) та Приватним акціонерним товариство "Продовольча компанія "Поділля" (орендар) було укладено Договір оренди №8 (далі - Договір оренди; т. 1, а. с. 10-13).

Відповідно до п. 1 Договору оренди орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування, не успадковану земельну ділянку, яка знаходиться на території Яланецької сільської ради Томашпільського району Вінницької області за межами населеного пункту для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

У відповідності до п. п. 2-7 Договору оренди в оренду передається земельна ділянка №407 з площею 1,9024 га. Кадастровий номер: :01:000:0352.

На земельній ділянці відсутні об`єкти нерухомого майна, а також інші об`єкти інфраструктури.

Земельна ділянка передається в оренду без будівель і споруд та інших об`єктів.

Нормативна грошова оцінка становить 61 926 грн 38 коп.

Земельна ділянка, яка передається в оренду, не має недоліків, що можуть перешкоджати її ефективному використанню.

Інші особливості об`єкта оренди, які можуть вплинути на орендні відносини: право власності на земельну ділянку належало ( ОСОБА_1 ), спадщина після смерті якого ніким не прийнята.

Відповідно до п.8 Договору оренди, Договір укладено на термін до моменту реєстрації права власності на земельну ділянку, але в будь-якому випадку діє до моменту закінчення збирання врожаю орендарем. При цьому строк оренди становить не більше 7 років. Після закінчення строку цього Договору Орендар має переважне право поновити його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії цього Договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Згідно із п. п. 9-10 Договору оренди орендна плата вноситься орендарем в грошовій формі в розмірі 8% від нормативно грошової оцінки земельної ділянки, що становить 4 954 грн 11 коп. за 1 рік. Орендна плата вноситься до місцевого бюджету, орендарем рівними частками за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.

За умовами п. п. 13-14 Договору оренди земельна ділянка передається в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (код цільового призначення - 01.01).

Об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту підписання договору оренди (п. 18 Договору).

Пунктом 44 Договору оренди передбачено, що договір набирає чинності після підписання сторонами.

Як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.05.2019 № 165593189, 25.04.2019 державним реєстратором Ямпільської державної адмінісрації Вінницької області Ковальовою О.А. було зареєстровано право оренди земельну ділянку за позивачем на підставі Договору оренди (т. 1, а. с. 14).

Суд апеляційної інстанції вказує, що із врахуванням розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 №707-р "Про затвердження адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Вінницької області", до Томашпільської територіальної громади увійшла територія Яланецької територіальної громади.

Відтак, з дати прийняття відповідного розпорядження земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:0352 знаходиться в межах Томашпільської територіальної громади, а її розпорядником є Томашпільська селищна рада.

Пізніше, листом від 25.03.2025 позивач звернувся до відповідача із листом-повідомленням, до якого додав, серед іншого, проєкт відповідної додаткової угоди, а також витяг із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки та витяг з Державного земельного кадастру (т. 1, а. с. 17-20).

Отримання такого листа відповідачем підтверджується відміткою про отримання.

Враховуючи відсутність протягом місяця письмового повідомлення від орендодавця про наявність заперечення у поновленні договору оренди, та вказуючи про наявність переважного права позивача на таке поновлення, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги такі положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

В силу приписів ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, ЦК України, Законом України "Про оренду землі", законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі (ст. 2 Закону України "Про оренду землі").

Згідно з статтею 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

За приписами ч. 1 ст. 93 ЗК України, яка кореспондується із ст. 1 Закону України "Про оренду землі" право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства

Частиною 5 ст. 4 Закону України "Про оренду землі" орендодавцем земельної ділянки, що входить до складу спадщини, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття після спливу шести місяців з дня відкриття спадщини, є особа, яка управляє спадщиною.

За приписами ст.1285 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців або виконавця заповіту особою, яка управляє спадщиною, до складу якої входить земельна ділянка, є сільська, селищна, міська рада за місцезнаходженням такої земельної ділянки. Особа, яка управляє спадщиною, має право на вчинення будь-яких необхідних дій, спрямованих на збереження спадщини до з`явлення спадкоємців або до прийняття спадщини.

Судом апеляційної інстанції із матеріалів справи встановлено, що позивачу було передано в оренду не успадковану земельну ділянку відповідно до Договору оренди №8 від 04.06.2018.

Орендодавцем згідно такого договору є Яланецька сільська рада (правонаступником якої є відповідач - Томашпільська селищна рада) як орган місцевого самоврядування, що прийняв вказану ділянку в управління як спадкове майно згідно зі ст.1285 ЦК України.

Відповідно до п. 8 Договору, договір укладено на термін до моменту реєстрації права власності на земельну ділянку, але в будь-якому випадку діє до моменту закінчення збирання врожаю орендарем. При цьому строк оренди становить не більше 7 років. Після закінчення строку цього договору орендар має переважне право поновити його на новий строк.

Як зазначено вище, пунктом 1 рішення Яланецької сільської ради Томашпільського району Вінницької області від 20.04.2018 №130 "Про надання дозволу на передачу в оренду не успадкованих земельних часток (паїв)", передбачено, шо земельні ділянки передано в оренду ПрАТ "Продовольча компанія "Поділля" до моменту прийняття спадщини спадкоємцями або оформлення в комунальну власність Яланецької сільської ради строком не більше 7 років.

За приписами ч.6 ст.19 Закону України "Про оренду землі" (в редакції чинній станом на дату укладення Договору), особа, яка управляє спадщиною, у складі якої є земельна ділянка сільськогосподарського призначення, що не перебуває в оренді, має право передати таку ділянку в оренду на строк до моменту державної реєстрації права власності спадкоємця на таку земельну ділянку або до набрання законної сили рішенням суду про визнання спадщини відумерлою, про що обов`язково зазначається у договорі оренди земельної ділянки.

Згідно з ч. 1 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами (ч. 1 ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

У відповідності до ст. 338 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону.

Між тим, матеріалами цієї господарської справи, не підтверджено, що відповідач звертався із відповідним позовом про визнання спадщини відумерлою та передачу цієї ділянки Томашпільській територіальній громаді.

Таким чином, Яланецька сільська рада (на момент укладення Договору), а в подальшому Томашпільська селищна рада (на теперішній час) у спірних правовідносинах діяли не від імені власника земельної ділянки (відповідної територіальної громади) щодо розпорядження земель комунальної власності, а як управителі спадщини.

При цьому, звертаючись до суду із цим позовом та обґрунтовуючи своє право на поновлення договору оренди, позивач посилається на ст. 33 Закону України "Про оренду землі", абз. 4 "Перехідних положень" цього Закону та п.8 Договору.

Вважає, що під час поновлення договору оренди слід застосовувати законодавство, чинне станом на 04.06.2018, відповідно до якого будь-які обмеження чи заборони щодо поновлення договору оренди землі, орендодавцем за яким є особа, що управляє спадщиною, були відсутні, зокрема і в ч.6 ст.19 Закону України "Про оренду землі".

Однак, суд апеляційної інстанції вказує, що правове регулювання поновлення договору оренди землі, визначено положеннями статті 33 Закону України "Про оренду землі", які є загальними щодо учасників правовідносин оренди.

В той же час, норма ч.6 ст.19 Закону України "Про оренду землі" є спеціальною відносно права особи, яка управляє спадщиною щодо передачі в оренду земельної ділянки, що входить до складу спадщини.

У відповідності до ч.6 ст.19 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, чинній станом на дату звернення орендаря про поновлення договору оренди), особа, яка управляє спадщиною, у складі якої є земельна ділянка сільськогосподарського призначення, що не перебуває в оренді, має право передати таку земельну ділянку в оренду на строк, передбачений цією статтею, без права на поновлення договору оренди землі.

Таким чином, станом на дату звернення позивача до відповідача про поновлення договору оренди у відповідача було відсутнє право на вчинення відповідного правочину.

Суд вказує, що абзацом 4 "Перехідних положень" Закону України "Про оренду землі" визначено, що правила, визначені статтею 126-1 Земельного кодексу України щодо поновлення договорів оренди землі, поширюються на договори оренди землі, укладені або змінені після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", а поновлення договорів оренди землі, укладених до набрання чинності зазначеним Законом, здійснюється на умовах, визначених такими договорами, за правилами, чинними на момент їх укладення.

На думку скаржника, оскільки до Договору оренди землі не були внесені зміни, а сам договір був укладений 04.06.2018, тобто до набрання чинності зазначеним Законом, то поновлення договору оренди землі має здійснюватися на умовах, визначених цим договором, та за правилами, чинними на момент його укладення з урахуванням абз.4 "Перехідних положень" Закону України "Про оренду землі" .

Однак, такі твердження позивача не заслуговують на увагу, оскільки ч.6 ст.19 Закону України "Про оренду землі" як спеціальна норма має пріоритет над загальною, а отже, саме вона визначає обсяг прав та повноважень відповідача у спірних правовідносинах.

Відтак, станом на момент звернення орендаря про поновлення договору оренди існувала імперативна заборона на поновлення договорів оренди землі певної категорії (сільськогосподарського призначення), орендодавцем щодо яких є особа, яка управляє спадщиною, що унеможливлює реалізацію позивачем свого права, на яке він посилається.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що ключовою та базовою умовою для застосування положень договору оренди, а також для дотримання встановленого законодавством та сторонами порядку його подальшого укладення, є наявність у орендодавця законного права продовжити договір. Самі лише погоджені сторонами умови визначають зміст та характер зобов`язань, а встановлений порядок укладення окреслює процедуру, яку можна реалізувати виключно тоді, коли сторона дійсно має повноваження на здійснення таких дій. Якщо ж орендодавець не володіє правом чи компетенцією продовжувати договір, то застосовувати положення цього договору щодо його поновлення або слідувати процедурі продовження стає юридично неможливо, оскільки відсутня правова підстава для таких дій.

Таким чином, норма ч.6 ст.19 Закону України "Про оренду землі" виключає можливість реалізації положень абз.4 "Перехідних положень" Закону України "Про оренду землі" та відповідно поновлення договору оренди у випадках, коли орендодавцем є особа, яка управляє спадщиною, оскільки новий правочин має здійснюватися у межах повноважень особи-орендодавця на момент звернення, а не виходячи з її статусу у минулому.

Враховуючи викладене, вірним є висновки суду першої інстанції про те, що в цьому випадку Томашпільська селищна рада позбавлена права поновлювати договір оренди землі, а як наслідок - про відмову в позові.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що скаржник був почутим і йому надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного провадження тому, відсутні правові підстави для її задоволення.

З урахуванням викладеного в сукупності, апеляційний господарський суд погоджується із висновком місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позову.

Щодо додаткового рішення Господарського суду Вінницької області від 08.10.2025 у справі №902/951/25.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 269 ГПК України).

Оскаржуючи вказане судове рішення скаржник посилається на скасування основного рішення та ухвалення нового про задоволення позову.

Частиною 1 статті 244 ГПК України передбачено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати;

3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Суд звертає увагу на те, що додаткове судове рішення - це засіб виправлення неповноти основного судового рішення. Через незмінність судового рішення суд, який його ухвалив, не вправі його скасувати чи змінити, проте, він має право виправити деякі його недоліки, зокрема неповноту. Неповнота судового рішення може полягати в невирішеності деяких питань, що стояли перед судом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.07.2023 у справі № 911/3312/21 зазначила, що аналіз положень ст. 244 ГПК України дозволяє дійти висновку, що додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, є його невід`ємною складовою, ухвалюється в тому самому складі та порядку, що й первісне судове рішення. Додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої, зокрема, залишилося невирішеним питання про судові витрати, складовою частиною яких є компенсація стороні витрат правничої допомоги.

У постанові від 05.07.2023 у справі № 904/8884/21 Велика Палата Верховного Суду вказала, що додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Отже, у випадку скасування первісного судового рішення, ухваленого за результатом вирішення спору по суті, це є самостійною підставою для скасування додаткового судового рішення до нього (див. постанови Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 911/1770/21, 23.06.2022 у справі № 904/6341/20, від 06.02.2024 у справі № 927/424/23).

В той же час, з огляду на висновок суду першої інстанції про відмову в позові, з яким погодився і апеляційний господарський суд, то відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Отже, підстави для скасування додаткового рішення Господарського суду Вінницької області від 08.10.2025 у справі №902/951/25, наведені скаржником в апеляційній скарзі, не підтвердилися під час апеляційного перегляду.

Апеляційний господарський суд зауважує, що інших підстав для скасування додаткового рішення суду першої інстанції скаржником не наведено, а судом не встановлено підстав для виходу за межі доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.

В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене рішення Господарського суду Вінницької області від 06.10.2025 у справі №902/951/25, додаткове рішення Господарського суду Вінницької області від 08.10.2025 у справі №902/951/25 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Продовольча компанія "Поділля"- без задоволення.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275-279, 282 ГПК України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Продовольча компанія "Поділля" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Вінницької області від 06.10.2025 у справі №902/951/25 залишити без змін.

3. Додаткове рішення Господарського суду Вінницької області від 08.10.2025 у справі №902/951/25 залишити без змін.

4. Справу № 902/951/25 надіслати Господарському суду Вінницької області.

5. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, строках та порядку встановлених статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "08" грудня 2025 р.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Мельник О.В.

Суддя Олексюк Г.Є.