РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.11.2025Справа № 15/247

За позовом Державного агентства резерву України

до Публічного акціонерного товариства «Центренерго»

про стягнення 10.975.619,25 грн

за участю Київської міської прокуратури

Суддя Сівакова В.В.

секретар судового засідання Ключерова В.С.

за участю представників сторін

від позивача Михайлець О.В., самопредставництво

від відповідача Гаврись Я.Б., адвокат за довіреністю № 192/22 від 16.12.2024

від прокуратури Вівдиченко О.В., прокурор

Суть спору:

12.07.2004 на розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Державного комітету України з державного матеріального резерву до Відкритого акціонерного товариства «Центренерго» про стягнення 10.975.619,25 грн відсотків за користування позиченими матеріальними цінностями матеріального резерву.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.03.1999 на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України № 209-рс від 22.03.1999 було укладено договір про тимчасове позичання матеріальних цінностей матеріального резерву № юр-7/521-99, відповідно до якого відповідачу було відпущено в порядку тимчасового позичання 947520,56 т вугілля на суму 121.951.324,98 грн, які відповідач зобов`язався повернути до державного резерву. На виконання постанови Кабінету Міністрів України № 2045 від 28.12.2002 між сторонами було укладено мирову угоду № юр-2/195-2003 від 04.02.2003 по справі № 31/15, згідно з якою заборгованість щодо повернення відповідачем по договору № юр-7/521-99від 30.03.1999 947520,56 т вугілля на суму 121.951.324,98 грн погашається відповідачем у строк до 01.01.2023. За умовами п. 2.3 та п. 2.4 договору відповідач зобов`язаний здійснювати щомісячно оплату за користування у розмірі 0,5% від вартості вугілля. Позивачем нараховано за період з 01.01.2003 по 01.07.2004 відсотки за користування позиченими матеріальними цінностями в розмірі 10.975.619,25 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.08.2004 порушено провадження у справі № 15/247 та призначено її до розгляду на 17.08.2004.

17.08.2004 відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву.

17.08.2004 позивачем до суду подано пояснення по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 15/247 від 18.08.2004 відкладено розгляд справи на 28.09.2004.

28.09.2004 позивачем до суду подано заперечення на відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 15/247 від 28.09.2004 зупинено провадження у справі № 15/247.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 15/247 від 11.11.2004 поновлено провадження у справі № 15/247 та призначено її до розгляду на 22.11.2004.

У судовому засіданні 22.11.2004 оголошено перерву до 23.11.2004.

23.11.2004 позивачем до суду подано клопотання, яке підтримано відповідачем, про зупинення провадження у справі № 15/247 до вирішення питання щодо вимог позивача у справі № 15/76-б про банкрутство Відкритого акціонерного товариства «Центренерго».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2004 провадження у справі № 15/247 зупинено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 15/247 від 17.01.2005 провадження у справі № 15/247 поновлено та залучено до участі у справі Прокуратури міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 15/247 від 18.01.2005 провадження у справі № 15/247 зупинено до вирішення питання щодо результатів розгляду кредиторських вимог Державного комітету України з державного матеріального резерву у справі Господарського суду міста Києва № 15/76-б про банкрутство відповідача Відкритого акціонерного товариства «Центренерго», які є предметом розгляду у справі № 15/247.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 15/247 від 23.03.2011 поновлено провадження у справі № 15/247 та призначено її до розгляду на 13.04.2011.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 15/247 від 13.04.2011 розгляд справи відкладено на 10.05.2011.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 15/247 від 10.05.2011 розгляд справи відкладено на 24.05.2011.

24.05.2011 позивачем до суду подано пояснення по справі з клопотанням про зупинення провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 15/247 від 24.05.2011 зупинено провадження у справі № 15/247 до моменту вирішення пов`язаної з нею іншої справи № 15/76-б-43/624-б.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 15/247 від 15.01.2013 поновлено провадження у справі № 15/247 та призначено її до розгляду на 30.01.2013.

30.01.2013 відповідачем до суду подано клопотання, яке підтримано прокурором, про зупинення провадження у справі № 15/247 до вирішення пов`язаної з нею іншої справи № 15/76-б-43/624-б.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 15/247 від 30.01.2013 зупинено провадження у справі № 15/244 до моменту вирішення пов`язаної з нею справи № 15/76-б-43/624-б.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 15/247 від 21.05.2013 поновлено провадження у справі № 15/247 та призначено її до розгляду на 29.05.2013.

28.05.2013 відповідачем до суду подано клопотання, яке підтримано позивачем та прокурором, про зупинення провадження у справі № 15/247 до вирішення пов`язаної з нею іншої справи № 15/76-б-43/624-б.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 15/247 від 29.05.2013 зупинено провадження у справі № 15/244 до моменту вирішення пов`язаної з нею справи № 15/76-б-43/624-б.

На підставі розпорядження Голови Господарського суду міста Києва від 11.10.2013, у зв`язку з припиненням повноважень судді Хоменка М.Г., здійснено автоматичний розподіл справи № 15/247 та передано її на розгляд судді Сівакової В.В.

З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 15/76-б-43/624-б від 19.08.2019 провадження у справі № 15/76-б-43/624-б закрито.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.10.2019 ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.08.2019 у справі № 15/76-б-43/624-б залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 03.12.2019 постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.10.2019 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.08.2019 у справі № 15/76-б-43/624-б залишено без змін.

15.12.2017 набрав чинності Закон України від 03.10.2017 № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким зокрема, Господарський процесуальний кодекс України викладений в новій редакції.

Пунктом 9 Розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147VІІІ, чинної з 15.12.2017, передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.08.2025 поновлено провадження у справі № 15/247; справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 26.08.2025.

12.08.2025 відповідачем до суду подано клопотання про надання матеріалів справи для ознайомлення. 14.08.2025 представник відповідача ознайомився з матеріалами справи, що підтверджується наявною у справі відповідною розпискою представника відповідача.

18.08.2025 від Державного агентства резерву України до суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшло клопотання про надання матеріалів справи для ознайомлення. 21.08.2025 представник ознайомився з матеріалами справи, що підтверджується наявною у справі відповідною розпискою представника Державного агентства резерву України.

18.08.2025 від Державного агентства резерву України до суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшло клопотання про заміну позивача Державного комітету України з державного матеріального резерву його правонаступником Державним агентством резерву України.

22.08.2025 Київською міською прокуратурою до суду подано клопотання про надання матеріалів справи для ознайомлення. 22.08.2025 представник прокуратури ознайомився з матеріалами справи, що підтверджується наявною у справі відповідною розпискою представника прокуратури.

22.08.2025 від відповідача до суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшло клопотання про залишення позовної заяви без руху посилаючись на те, що позовна заява в порушення п.1 ч. 1 ст. 164 та ч. 1 ст. 172 ГПК України не містить доказів направлення копії доданих документів до позовної заяви; в порушення вимог п. 2, пп. 8 - 10 ч. 3 ст. 162 ГПК України не містить: не містить відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів доказів, копії яких додано до позовної заяви; попереднього (орієнтованого) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи; підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

26.08.2025 у підготовчому засіданні судом постановлено протокольну ухвалу про відмову в задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без руху, з огляду на наступне

Відповідно до п. 9 Розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

При цьому даним пунктом не встановлено, що справи у яких відкрито провадження у справі підлягають залишенню без руху для приведення їх у відповідність до вимог нової редакції Кодексу.

Більш того, навіть пунктом 11 Розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України не встановлено такої вимоги до заяв, поданих до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не порушено на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, а навпаки вказано, що такі заяви не можуть бути залишені без руху, якщо вони подані з додержанням відповідних вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

26.08.2025 у підготовчому засіданні відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 16.09.2025.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 15/247 від 26.08.2025 здійснено заміну позивача Державного комітету України з державного матеріального резерву на його правонаступника Державне агентство резерву України.

15.09.2025 від відповідача до суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує повністю посилаючись на те, що договір не містить умови сплачувати щомісячно 0,5% відсотків від вартості обсягів відпущеного вугілля до фактичного його повернення, як про це стверджує позивач, а містить конкретизовано визначений період та розмір відсотків, який був зобов`язаний сплатити ПАТ «Центренерго». Жодної домовленості, про зміну тривалості нарахування відсотків договір не містить, як і не містить інших додаткових застережень, (на кшталт «до повного виконання зобов`язання», «до повного повернення позички», «до повної оплати вартості позиченого вугілля» тощо), чи іншої форми застереження про нарахування відсотків за користування тимчасовою позичкою, поза межами періодів визначених в п. 3 договору та графіку «повернення вугілля держрезерву». Таким чином, нараховані позивачем 0,5% відсотків за користування тимчасовою позичкою за період з 01.01.2003 по 01.07.2004 у розмірі 10.975.619,25 грн не передбачені умовами договору та дані позовні вимоги не підлягають задоволенню. Окрім цього, відмічає, що відсотки нараховуються поза межами строку дії договору, який закінчився 01.12.1999 та не був продовжений сторонами шляхом укладення додаткової угоди. Крім того, сплата 0,5% відсотків також і не передбачена постанови Кабінету Міністрів України № 2045 від 28.12.2002 «Про погашення заборгованості та впорядкування розрахунків підприємств електроенергетики з Державним комітетом з державного матеріального резерву». Відповідно до п. 1 постанови КМУ № 2045 від 28.12.2002, було продовжено до 01.01.2023 строк повернення органічного палива, відпущеного з державного матеріального резерву у порядку тимчасового позичання підприємствам електроенергетики згідно ряду постанов та розпоряджень, в тому числі згідно розпорядження Кабінету Міністрів України № 209 від 21.12.1999. Жодних додаткових угод чи додаткових погоджень між позивачем та відповідачем на виконання даної постанови КМУ, щодо пролонгації договору тимчасового позичання вугілля № ЮР-7/521-99 від 30.03.1999 та/чи внесення змін до нього не укладались.

Позивач у підготовче засідання 16.09.2025 не з`явився.

16.09.2025 у підготовчому засіданні відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 07.10.2025.

Позивач у підготовче засідання 07.10.2025 не з`явився.

Відповідачем у підготовчому засіданні 07.10.2025 заявлено усне клопотання про залишення позову без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України.

Прокурор в судовому засіданні 07.10.2025 заперечував щодо задоволення клопотання відповідача про залишення позову без розгляду.

07.10.2025 у підготовчому засіданні судом постановлено протокольну ухвалу про відмову в задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 15/247 від 07.10.2025 закрито підготовче провадження у справі № 15/247 та призначено справу до судового розгляду по суті на 28.10.2025.

Позивач у судовому засіданні 28.10.2025 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач у судовому засіданні 28.10.2025 проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

Прокуратура у судовому засіданні 28.10.2025 позовні вимоги позивача підтримала повністю.

28.10.2025 у судовому засіданні відповідно до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 11.11.2025.

11.11.2025 у судовому засіданні відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників учасників справи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

30.03.1999 між Державним комітетом України по матеріальних резервах, правонаступником якого є позивач (Комітет, позивач) та Відкритим акціонерним товариством «Державна енергогенеруюча компанія «Центренерго», правонаступником якого є відповідач (Підприємство, відповідач) було укладено договір № юр 7/521а-99 (далі - договір).

Відповідно до розділу 1 договору на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України № 209-рс від 22.03.1999 Комітет відпускає із державного резерву продукцію в порядку тимчасового позичання, Підприємство повертає до державного резерву матеріальні цінності (далі - продукція).

Спір у справі виник у зв`язку з тим, що відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, продукцію у визначений строк не повернув, що стало підставою для нарахування позивачем за період з 01.01.2003 по 01.07.2004 відсотків за користування позиченими матеріальними цінностями в розмірі 10.975.619,25 грн.

Відповідач в свою чергу проти задоволення позовних вимог заперечує.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

01.01.2004 набрав чинності Цивільний кодекс України.

Згідно пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України № 1-зп від 13.05.1997, № 1-рп/99 від 09.02.1999, № 3-рп/2001 від 05.04.2001, № 6-рп/2012 від 13.03.2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Оскільки предметом розгляду є нараховані позивачем відсотки за користування позиченими матеріальними цінностями за договором за період з 01.01.2003 до 01.07.2004, тому до відносин мають застосовуватись як положення Цивільного кодексу Української РСР так і положення Цивільного кодексу України в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно зі ст. 151 Цивільного кодексу Української РСР в силу зобов`язання одна особа (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-от: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з договору або інших підстав, зазначених у статті 4 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 4 Цивільного кодексу Української РСР цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки.

Відповідно до цього цивільні права і обов`язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі ст. 41 Цивільного кодексу Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

У відповідності до ст. 374 Цивільного кодексу Української РСР за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості.

Аналогічні за змістом положення викладено у ст. 1046 Цивільного кодексу України.

Статтею 1048 Цивільного кодексу України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 375 Цивільного кодексу Української РСР договір позики на суму понад п`ятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний матеріальний резерв» (в редакції чинній на момент укладення договору) державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим Законом. У складі державного резерву створюється незнижуваний запас матеріальних цінностей (постійно підтримуваний обсяг їх зберігання).

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про державний матеріальний резерв» позичання матеріальних цінностей з державного резерву - відпуск матеріальних цінностей з державного резерву на договірних засадах з наступним поверненням до державного резерву тієї ж кількості аналогічних матеріальних цінностей.

Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про державний матеріальний резерв» структура системи державного резерву і порядок управління державним резервом визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про державний матеріальний резерв» (№ 51/97-ВР від 24.01.1997) відпуск матеріальних цінностей з державного резерву в порядку тимчасового позичання провадиться за рішенням Кабінету Міністрів України, в якому визначаються одержувачі, строки та умови відпуску матеріальних цінностей із державного резерву, а також строки їх повернення.

За позичання матеріальних цінностей з державного резерву передбачається плата, розмір якої визначається в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, і не може перевищувати розміру облікової ставки Національного банку України.

Згідно з п.п. 13, 16 Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1129 від 08.10.1998, відпуск матеріальних цінностей із державного резерву в порядку тимчасового позичання на термін понад шість місяців та з незнижуваного запасу здійснюється згідно з актом Кабінету Міністрів України, проект якого готується за звернення центрального, місцевого органу виконавчої влади, з визначенням терміну та умов відпуску матеріальних цінностей із державного резерву, розміру плати за позичання, а також терміну їх повернення.

Розмір плати за тимчасове позичання матеріальних цінностей із державного резерву встановлюється у відсотках до їх вартості в межах розміру облікової ставки Національного банку, що діє на момент позичання, і фіксується в договорі. В разі зміни облікової ставки Національним банком розмір зазначеної плати може бути переглянутий за домовленістю сторін договору з внесення до нього відповідних змін.

З викладеного вбачається, що відпуск матеріальних цінностей з державного резерву в порядку тимчасового позичання провадиться на підставі рішення Кабінету Міністрів України при цьому таке позичання є платним, розмір якої також встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як зазначено в договорі він укладений на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України № 209-рс від 22.03.1999, проте даний документ сторонами не подано та він відсутній в матеріалах справи, також його текст не знайдено судом в мережі Інтернет.

З огляду на відсутність спору сторін щодо невідповідності умов договору вказаному розпорядженню, суд приходить до висновку, що цим розпорядженням Кабінету Міністрів України № 209-рс від 22.03.1999 встановлено строк повернення вугілля до 01.12.1999 та визначено розмір відсотків 0,5.

Відповідно до п. 2.1 договору Комітет відпускає із державного резерву вугілля в кількості 947520,56 тон.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.03.2003 у справі № 31/15 встановлено, що на виконання умов договору № юр-7/521а-99 від 30.03.1999 позивачем було поставлено 947520,56 тон вугілля на суму 121.951.324,98 грн, що підтверджується нарядами на відпуск.

Пунктом 2.2. договору визначено, що Підприємство зобов`язане повернути до 01.12.1999 згідно узгодженого графіку в державний резерв вугілля в кількості 947520,67 тон або здійснює вилиту його вартості на поточний спеціальний рахунок.

Згідно з п. 2.3 договору Підприємство здійснює повернення вугілля до 01.12.1999 та перераховує додатково щомісячно 0,5% від вартості вугілля на поточний рахунок Комітету.

Відповідно до п. 2.4 договору Підприємство може здійснювати повернення вугілля до держрезерву достроково, окремим партіями, при цьому 0,5% сплачується за фактичний термін користування товарним кредитом.

Розділом 3 договору встановлено, що вартість продукції, що підлягає відпуску із державного резерву складає 121.951.324,98 грн.

0,5% вартості за користування відпущеного вугілля на протязі 8 місяців складає 4.878.053,00 грн.

Загальна сума договору складає 126.829.377,98 грн.

Таким чином, зі змісту договору вбачається, що фактично ним передбачено сплату процентів щомісяця до дня повернення позики, термін користування якої склав 8 місяців (з квітня по листопад 1999 року) у розмірі 4.878.053,00 грн (121.951.324,98 грн х 0,5% х 8 місяців).

Отже, посилання відповідача на те, що договір не містить умови сплачувати щомісячно 0,5% від вартості обсягів відпущеного вугілля не відповідають дійсності, оскільки умовами договору визначено, що відповідач має щомісячно сплачувати 0,5% від вартості вугілля, при цьому термін користування вугіллям за договором склав 8 місяців.

Пунктом 9.1 договору встановлено термін дії договору з часу його підписання до 01.12.1999, тобто до дати повернення вугілля.

Постановою Кабінету Міністрів України № 2045 від 28.12.2002 «Про погашення заборгованості та впорядкування розрахунків підприємств електроенергетики з Державним комітетом з державного матеріального резерву вирішено (п. 1) продовжити до 01.01.2023 строк повернення органічного палива, відпущеного з державного резерву у порядку тимчасового позичання підприємствам електроенергетики згідно з постановами Кабінету Міністрів України № 118 від 16.10.1997, № 73-2 від 23.01.1998, № 1938 від 10.12.1998, № 1522 від 09.10.2000 та розпорядженнями Кабінету Міністрів України № 631 від 03.08.1998, № 812 від 09.10.1998, № 209 від 22.03.1999 та № 1432 від 21.12.1999.

Відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України № 2045 від 28.12.2002 передбачено, що підприємства мають укласти (переукласти) у місячний строк угоди з Державним комітетом про реструктуризацію заборгованості за відпущене відповідно до п. 1 цієї постанови, паливо, які мають бути погоджені з Міністерством палива та енергетики.

Згідно абз. 4 п. 4 постанови Кабінету Міністрів України № 2045 від 28.12.2002 передбачено, що енергогенеруючі компанії та теплоелектроцентралі починаючи з 01.01.2003 щоденно відраховують на реєстраційний рахунок Державного комітету з державного матеріального резерву кошти в обсязі не менше одного відсотка сум. Отриманих кожним з них на поточний рахунок згідно з алгоритмом розподілу коштів оптового ринку електричної енергії.

Постановою Кабінету Міністрів України № 2045 від 28.12.2002 затверджено зміни до актів Кабінету Міністрів України, зокрема в абзаці третьому розпорядження Кабінету Міністрів України № 209 від 22.03.1999 слова і цифри «до 1 грудня 1999 року» замінено словами та цифрами «до 1 січня 2023 року».

Оскільки органом, уповноваженим здійснювати управління державним резервом, строк повернення вугілля до державного матеріального резерву, встановленого розпорядженням Кабінету Міністрів України № 209-рс від 22.03.1999, на підставі якого між сторонами укладений договір, продовжено до 01.01.2023, отже фактично продовжено строк користування позикою за договором до 01.01.2023, яка за умовами укладеного договору та чинного законодавства не є безоплатною.

З матеріалів справи вбачається, що 04.02.2003 між Державним комітетом України з державного матеріального резерву (Кредитор) та Відкритим акціонерним товариством «Державна енергогенеруюча компанія «Центренерго» (Боржник) укладено мирову угоду № юр-2/195-2003 (по справі № 31/15)(далі - мирова угода), відповідно до п. 1 якої ця угода укладається по справі № 31/51 стосовно невиконання Боржником договору № юр-7/521а-99 від 30.03.1999, укладеного на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України № 209-рс від 22.03.1999.

Пунктом 2.1 мирової угоди сторони підтвердили, що загальна заборгованість Боржника перед Кредитором згідно договору № юр 7/521а-99 від 30.03.1999 складає 947520,56 тон вугілля на суму 121.951.324,98 грн, 4.878.053,00 грн відсотки за користування, всього на суму 126.829.377,98 грн.

Згідно з п. 2.2 мирової угоди сторони домовились, що Боржник згідно з Протоколом встановлення послідовності виконання мирових угод та договорів від 04.02.2003 погашає заборгованість до 01.01.2023 шляхом:

- повернення до державного резерву вугілля в кількості 947520,56 тонн або оплати його вартості у відповідності до абз. 4 п. 4 постанови (№ 2045 від 28.12.2002) в розмірі визначеному в п. 2.1 цієї угоди.

- оплати відсотків за користування у розмірах визначених п. 2.1 цієї мирової угоди шляхом щоденного відрахування на реєстраційний рахунок Кредитора коштів в обсязі не менше одного відсотка сум, отриманих на поточний рахунок згідно з алгоритмом розподілу коштів оптового ринку електричної енергії.

Як вбачається з матеріалів справи на виконання абз. 4 п. 4 постанови Кабінету Міністрів України № 2045 від 28.12.2002 між сторонами 04.02.2003 складено Протокол встановлення послідовності виконання мирових угод та договорів.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про державний матеріальний резерв» за позичання матеріальних цінностей з державного резерву передбачається плата, яка згідно умов договору та ст. 1048 Цивільного кодексу України сплачується щомісячно.

Проте, матеріалами справи підтверджується що відповідач, в порушення умов договору, зобов`язання щодо здійснення щомісячної сплати відсотків за користування вугіллям не здійснив, та є таким, що прострочив виконання зобов`язання.

Відповідно до ст. 161 Цивільного кодексу Української РСР зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 162 Цивільного кодексу Української РСР передбачено, що одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускається, за винятком випадків, передбачених законом.

Аналогічні за змістом положення викладені у статтях 525, 526 Цивільного кодексу України.

Судом не приймаються до уваги посилання відповідача на те, що позивачем нараховані відсотки за період з 01.01.2003 до 01.07.2024 після закінчення строку дії договору, оскільки з огляду на прийняття 28.12.2002 Кабінетом Міністрів України постанови № 2045 якою продовжено термін повернення вугілля до 01.01.2023, а отже фактично правовідносини за договором не припинились, а продовжили існування на момент звернення з позовом до суду.

Відповідачем не доведено належними засобами доказування повернення вугілля до державного резерву достроково, окремими партіями, а тому позивачем правомірно нараховані відсотки за період з 01.01.2003 до 01.07.2024 від повної вартості вугілля, яка становить 121.951.324,98 грн.

За результатами здійсненої перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення відсотків судом встановлено, що їх розмір є арифметично правильним (121.951.324,98 грн х 0,5% х 18 місяців (з 01.01.2003 до 01.07.2024)).

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

Зважаючи на вищевказане, позовні вимоги Державного агентства резерву України є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 44 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинні станом на день подання позову у даній справі) судові витрати складаються з державного мита, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов`язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката, витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інших витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 1 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинні станом на день подання позову у даній справі) державне мито сплачується чи стягується в доход державного бюджету України в порядку і розмірі, встановлених законодавством України.

Відповідно до ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється державне мито у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 3 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і не більше 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно п. 22.5 ст. 22 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум, то для цілей їх застосування використовується сума у розмірі 17 гривень.

З огляду на викладене, мінімальна ставка державного мита за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру складала 51,00 грн, а максимальна 1.700,00 грн.

Враховуючи викладене, при зверненні з позовом до суду, позивач повинен був сплатити державне мито в розмірі 1.700,00 грн, виходячи з ціни позову 10.975.619,25 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України (в редакції чинній на момент розгляду справи) судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

З огляду на те, що позивач на день звернення з позовом до суду був звільнений від сплати державного мита, державне мито в сумі 1.700,00 грн підлягає стягненню з відповідача в дохід Державного бюджету України.

Керуючись ст. 129, ст.ст. 237, 238, 240 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Центренерго» (08711, Київська обл., Облухівський р-н, смт Козин, вул. Рудиківська, 49; ) на користь Державного агентства резерву України (01024, м. Київ, вул. Чикаленка Євгена, 28/9; ) 10.975.619 (десять мільйонів дев`ятсот сімдесят п`ять тисяч шістсот дев`ятнадцять) грн 25 коп. відсотків за користування позиченими матеріальними цінностями матеріального резерву.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Центренерго» (08711, Київська обл., Облухівський р-н, смт Козин, вул. Рудиківська, 49; ) в дохід Державного бюджету України 1.700 (одну тисячу сімсот) грн 00 коп. державного мита.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 09.12.2025.

СуддяВ.В.Сівакова