СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
25 листопада 2025 року м. Харків Справа № 905/1/24
Постановою Східного апеляційного господарського суду (у складі колегії суддів: головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Істоміна О.А., суддя Попков Д.О.) від 25.11.2025 у справі №905/1/24 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на ухвалу Господарського суду Донецької області від 26.09.2025 у справі №905/1/24 залишено без задоволення, ухвалу Господарського суду Донецької області від 26.09.2025 у справі №905/1/24 залишено без змін. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, віднесено на рахунок скаржника, Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго».
Керуючись ст.34 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) вважаю за необхідне письмово висловити свою незгоду із постановою судової колегії.
Насамперед, вважаю за необхідне вказати, що не погоджуюся із висновком судової колегії про можливість надання розстрочки виконання рішення на 12 місяців за наявності раніше наданого відстрочення виконання рішення на 12 місяців.
У силу приписів ст.129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Відповідно до ч.1 ст.18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ч.1 ст.326 ГПК України).
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 №18-рп/2012).
Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 №11-рп/2012).
Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Право людини на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби правова система Високої Договірної Сторони допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Горнсбі проти Греції").
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Пономарьов проти України" зазначив, що існування заборгованості, підтверджене обов`язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, "легітимні сподівання" на те, що заборгованість буде їй сплачена та така заборгованість становить "майно" цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Частиною 1 ст.239 ГПК України унормовано, що суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.
Разом з тим, порядок вирішення питання про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, зміну способу та порядку виконання судового рішення передбачений у ст.331 ГПК України.
Відповідно до ч.1 ст.331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.
При цьому згідно з ч.5 ст.331 ГПК України розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Необхідно враховувати, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених ст.331 ГПК України, вказана норма не вимагає, а господарський суд законодавчо обмежений конкретним терміном відстрочки чи розстрочки виконання рішення, який не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення. Подібні висновки неодноразово були викладені Верховним Судом, зокрема у постановах від 29.04.2025 у справі №917/1131/24, від 06.02.2025 у справі №904/1060/24.
У справі №905/1/24, розглянувши заяву Публічного акціонерного товариства Донбасенерго про відстрочення виконання рішення, Господарський суд Донецької області за змістом рішення від 07.10.2024 у справі №905/1/24 (тобто, на стадії ухвалення рішення) відстрочив його виконання на строк 12 місяців з дня ухвалення рішення суду. Тобто, місцевий господарський суд відстрочив виконання рішення на максимально можливий у розумінні положень ч.5 ст.331 ГПК України строк.
Оскаржуваною ухвалою від 26.09.2025 Господарський суд Донецької області, за результатом розгляду заяви Публічного акціонерного товариства Донбасенерго, розстрочив виконання рішення Господарського суду Донецької області від 07.10.2024 у справі №905/1/24 на 12 місяців щомісячними платежами згідно з графіком (перший платіж до 25.10.2025; останній платіж до 25.09.2026).
Тобто, сукупно наданий Господарським судом Донецької області строк відстрочення та розстрочення виконання рішення суду в два рази перевищує визначений ч.5 ст.331 ГПК України строк, що беззаперечно свідчить про допущене місцевим господарським судом порушення норм процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали.
Не можу підтримати міркування постанови про те, що застосоване судом у порядку ст.ст.238, 239 ГПК України на стадії ухвалення рішення (до моменту набрання рішенням законної сили) відстрочення виконання не містить строкового обмеження щодо його тривалості, у зв`язку із чим реалізація судом цього повноваження підпорядковується загальним принципам пропорційності (ст.15 ГПК України) та завданням господарського судочинства (ч.1 ст.2 ГПК України).
Вважаю, що за відсутності у ч.1 ст.239 ГПК України визначення конкретного строку, на який судом може бути надано відстрочення або розстрочення виконання рішення суду, застосуванню підлягає строк, передбачений у ст.331 ГПК України - а саме, один рік з дня ухвалення рішення, ухвали, постанови (ч.5 ст.331 ГПК України).
Законодавець чітко закріпив єдиний граничний строк для відстрочки/розстрочки виконання рішення. Відсутність строку в ст.239 ГПК України не свідчить про намір закласти інший (ширший або невизначений) строк. Межі відтермінування примусового виконання рішення регулює саме ст.331 ГПК України.
Вважаю, що надання відстрочки або розстрочки без строкового обмеження, відмінного від встановленого у ст.331 ГПК України, порушує законодавчі межі.
Погоджуюсь із висновками судової колегії про те, що надання судом першої інстанції відстрочки як способу і порядку виконання рішення, визначеного у самому рішенні, не позбавляє сторону права звернутися вже на стадії виконання такого рішення із заявою про його відстрочку/розстрочку.
Дійсно, діюче процесуальне законодавство не містить заборони застосовувати відстрочення/розстрочення виконання рішення більше ніж один раз. Тобто, господарський суд не обмежений у праві розстрочити виконання рішення суду за умови існування попереднього відстрочення і навпаки.
Однак, на моє переконання, загальний строк відстрочення/розстрочення виконання рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення суду, що відповідає приписам ч.5 ст.331 ГПК України. Протилежний підхід суперечить основним засадам (принципам) господарського судочинства, серед яких обов`язковість судового рішення, та загрожує самій сутності права на справедливий розгляд судом, невід`ємною складовою якого є виконання судового рішення.
Також не поділяю позицію судової колегії про те, що у розглядуваному випадку при постановленні оскаржуваної ухвали само по собі обмеження ч.5 ст.331 ГПК України дотримано, оскільки тривалість розстрочення не перевищує 12 місяців, відліковуючи як від дати постановлення оскаржуваної ухвали, так і від дати, коли рішення Господарського суду Донецької області від 07.10.2024 могло бути подано до примусового виконання.
Звертаю увагу, що ч.5 ст.331 ГПК України встановлює єдину вихідну точку обчислення максимальної тривалості відстрочення чи розстрочення - «з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови» (тобто, судового рішення, що може бути відстрочено або розстрочено). Закон не містить жодної альтернативної чи додаткової події, від якої може обраховуватись граничний строк. Отже, пов`язування строку з датою постановлення ухвали про розстрочення/відстрочення виконання рішення чи моментом можливості пред`явлення рішення до виконання прямо суперечить приписам процесуального закону та принципу верховенства права в аспекті передбачуваності процесуальних норм.
Окрім наведеного зауважую на тому, що довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.
У світлі викладеного вважаю, що у розглядуваному випадку апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства Національна енергетична компанія Укренерго мала бути задоволена, ухвала Господарського суду Донецької області від 26.09.2025 у справі №905/1/24 - скасована з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Донбасенерго» від 18.09.2025 про розстрочення виконання рішення Господарського суду Донецької області від 07.10.2024 у справі №905/1/24.
Суддя О.Є. Медуниця