УХВАЛА

03 грудня 2025 року

м. Київ

cправа № 925/1353/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Зуєва В.А.,

за участю секретаря судового засідання - Кравченко О.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Комунального підприємства «Управління по експлуатації Будинку рад і об`єктів обласної комунальної власності»

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2025 (головуючий - Скрипка І. М., судді: Мальченко А. О., Тищенко А. І.) у справі

за позовом Комунального підприємства «Управління по експлуатації Будинку рад і об`єктів обласної комунальної власності»

до Черкаської міської ради

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Комунальна установа «Черкаське обласне бюро судово-медичної експертизи»

про визнання рішення незаконним та визнання права постійного користування земельною ділянкою

ВСТАНОВИВ:

Верховний Суд ухвалою від 13.10.2025 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Комунального підприємства «Управління по експлуатації Будинку рад і об`єктів обласної комунальної власності» (далі -Підприємство, позивач) на постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2025.

Суд, ознайомившись з матеріалами справи та касаційної скарги, встановив наступне.

Підприємство звернулося до суду з позовом до Черкаської міської ради (далі - Рада) про: (1) визнання незаконним рішення Ради від 17.10.2024 №65-4 (далі - Рішення № 65-4) про припинення Комунальній установі «Черкаське обласне бюро судово-медичної експертизи» (далі - Установа) права постійного користування земельною ділянкою по вул. Грузиненка, 11 з кадастровим номером :02:010:060 (далі - земельна ділянка) та про надання дозволу на поділ земельної ділянки з метою формування частини земельної ділянки для подальшого продажу на земельних торгах; (2) визнання права постійного користування земельною ділянкою.

Мотивує позов тим, що, припинивши право постійного користування Установи земельною ділянкою, Рада позбавила позивача права на перехід до нього права постійного користування цією земельною ділянкою в порядку частини 7 статті 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України).

Господарський суд Черкаської області рішенням від 18.02.2025 позов задовольнив. Визнав незаконним Рішення №65-4 та визнав за Підприємством право постійного користування земельною ділянкою.

Суд виходив з того, що внаслідок набуття речового права на нерухоме майно до позивача на підставі частини 5 статті 120 ЗК України перейшло право постійного користування земельною ділянкою у тому ж обсязі та розмірі, що належало попередньому користувачу - Установі. Відмова Установи від права постійного користування вже після фактичної втрати цього права внаслідок переходу до позивача речових прав на нерухомість не породжує правових наслідків. Припинення відповідачем права постійного користування Установи земельною ділянкою та її поділ суперечить закону та порушує право позивача на користування земельною ділянкою, на якій знаходяться належні йому об`єкти нерухомого майна.

Північний апеляційний господарський суд постановою від 30.06.2025 рішення суду першої інстанції скасував. Ухвалив нове рішення про відмову в позові.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що пункт «а» частини 1 статті 141 ЗК України підставою припинення права користування земельною ділянкою визначає добровільну відмову від такого права. Рада не мала законних підстав для відмови у припиненні права постійного користування Установи на підставі її заяви, як колишнього землекористувача. Тому спірне рішення прийнято на підставі закону та в межах повноважень Ради, як власника земельної ділянки. Рішення №65-4 стосується виключно речових прав Установи та жодним чином не впливає на права та інтереси позивача.

Не погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції, позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Мотивує касаційну скаргу тим, що Установа втратила право користування розташованим на спірній земельній ділянці нерухомим майном у зв`язку із передачею власником речового права на це майно позивачу. Одночасно до позивача перейшло і право користування земельною ділянкою. Суд апеляційної інстанції не надав юридичної оцінки тому факту, що звернення Установи до Ради із заявою про припинення права постійного користування після його втрати внаслідок переходу до позивача не породжує правових наслідків. Наведене узгоджуються з позицією Верховного Суду у постанові від 01.12.2020 у справі № 921/99/18 щодо застосування частини 5 статті 120 ЗК України, відповідно до якої набуття права на майновий комплекс створює підстави для переходу права на земельну ділянку до набувача майна (на підставі чого останній має право вимагати оформлення свого права).

Розглянувши доводи та аргументи касаційної скарги разом з матеріалами справи, Верховний Суд приходить до висновку про необхідність закриття касаційного провадження за поданою касаційною скаргою з таких підстав.

Зі змісту пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України випливає, що оскарження судових рішень з зазначеної підстави може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Отже, для касаційного перегляду судових рішень з цієї підстави наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається. Тобто застосування правового висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду, залежить від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі за результатом оцінки поданих сторонами доказів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 зазначено, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. Самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.

За твердженням скаржника, апеляційний суд не врахував висновок Верховного Суду у справі № 921/99/18 про застосування статті 120 ЗК України щодо права нового власника нерухомості на оформлення прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, що розміщений на ній. У вказаній справі позивач набув право власності на майновий комплекс, розташований на земельній ділянці державної власності, яка перебувала в постійному користуванні попереднього власника нерухомості. З метою оформлення речових прав на землю новий власник нерухомості заявив позов про припинення права постійного користування земельною ділянкою попереднього землекористувача та визнання недійсним державного акта на право постійного користування землею. Верховний Суд у цій справі погодився з висновком апеляційного суду про відмову в позові з тих підстав, що внаслідок відчуження нерухомого майна у відповідача право постійного користування земельною ділянкою припинилося автоматично в силу закону. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я права користування земельною ділянкою в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній.

Натомість у справі, що переглядається, позивач оскаржує рішення міської ради про припинення права постійного користування земельною ділянкою попереднього землекористувача на підставі статті 141 ЗК України у зв`язку з його добровільною відмовою від цього права та вимагає визнати за собою право постійного користування земельною ділянкою. Посилається на порушення Радою його права на оформлення речового права на землю під нерухомим майном внаслідок набуття такого права від попереднього землекористувача. Відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції встановив, що Рада право позивача на оформлення речового права на земельну ділянку під нерухомим майном не порушила. Спірне рішення Ради стосується виключно речових прав Установи та не перешкоджає позивачу в оформленні речового права на земельну ділянку, яка необхідна для обслуговування розташованих на ній об`єктів нерухомості.

Отже у справі, що розглядається, обставини, які характеризують зміст спірних правовідносин і впливають на застосування норм права, очевидно не є подібними зі справою № 921/99/18.

При цьому колегія суддів наголошує, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Відповідно неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини. Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №696/1693/15-ц та від 12.10.2021 у справі №233/2021/19.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про неподібність вказаної вище справи зі справою, що переглядається, з огляду на суттєву відмінність фактичних обставин справи, характеру спірних правовідносин, а тому застосування норм права за неподібності правовідносин у цих справах не може бути аналогічним, а вказане для порівняння судове рішення Верховного Суду - релевантним до обставин цієї справи.

Таким чином визначений позивачем виключний випадок для касаційного перегляду судових рішень не підтвердився.

За вказаних обставин касаційне провадження за касаційною скаргою позивача підлягає закриттю відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України.

У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження, судові витрати за розгляд касаційної скарги по суті спору покладаються на скаржника та поверненню відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» не підлягають.

Керуючись статтями 234, 287, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Комунального підприємства «Управління по експлуатації Будинку рад і об`єктів обласної комунальної власності» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2025 у справі № 925/1353/24 закрити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І.С.

Судді Берднік І.С.

Зуєв В.А.