ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року м. ОдесаСправа № 916/4046/23
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №1

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Савицького Я.Ф.,

суддів: Богацької Н.С.,

Ярош А.І.,

секретар судового засідання Полінецька В.С.,

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача: Явченко Д.В., у порядку самопредставництва;

від відповідача: Кудрік К.І., за ордером;

від третьої особи: Мельничук М.С., у порядку самопредставництва;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю СІТІО.

на рішення Господарського суду Одеської області

від 04 січня 2024 року (повний текст складено 09.01.2024)

у справі № 916/4046/23

за позовом: Одеської міської ради

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю СІТІО.

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради

про стягнення безпідставно збережених коштів, -

суддя суду першої інстанції: Рога Н.В.

місце винесення рішення: м. Одеса, проспект Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області

Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.

В судовому засіданні 10.12.2025, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 Одеська міська рада (далі також - позивач, Міська рада, ОМР) звернулась до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СІТІО.» (далі також відповідач, ТОВ «СІТІО.», Товариство), про стягнення з останнього на користь позивача безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою комунальної власності у період з 03.12.2021 по 31.05.2023 у загальній сумі 591 066,23 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані фактом використання відповідачем земельної ділянки комунальної власності загальною площею 1,9206 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, 21 км. Старокиївської дороги (територія промислового вузла «Куліндорово») (кадастровий номер :02:001:0007) та на якій розміщений належний відповідачу об`єкт нерухомого майна, за відсутності належним чином оформлених документів, які надають право використовувати земельну ділянку. Внаслідок використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів, відповідачем в період з 03.12.2021 по 31.05.2023 отримано дохід шляхом нездійснення орендних платежів до бюджету в розмірі 591 066,23 грн.

В процесі розгляду справи Господарським судом Одеської області було залучено до участі в останню в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради (далі також Департамент, третя особа).

Рішенням Господарського суду Одеської області 04.01.2024 у справі №916/4046/23 (суддя Рога Н.В.) позовні вимоги Одеської міської ради задоволені у повному обсязі.

Задовольняючи позов Одеської міської ради, суд першої інстанції виходив з того, що право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди, але, у матеріалах справи відсутні та відповідачем не надані докази на підтвердження оформлення ТОВ СІТІО. права власності на земельну ділянку або укладення договору оренди (користування) спірною земельною ділянкою.

Місцевим господарським судом було зазначено, що за підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. При цьому, орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності є обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Суд першої інстанції встановив, що ТОВ СІТІО., будучи власником об`єкта нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером :02:001:0007, у заявлений позивачем період використовувало відповідну земельну ділянку, не сплачуючи орендну плату за таке користування, за відсутності укладеного договору. Вказане мало наслідком збільшення вартості власного майна (для відповідача), а позивач (потерпілий) втрачав належне йому майно (кошти від орендної плати), таким чином, відбувся факт безпідставного збереження саме орендної плати відповідачем за рахунок позивача.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості, місцевий господарський суд дійшов висновку, що даний розрахунок є правильним, у зв`язку з чим позовні вимоги були задоволені у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю СІТІО. звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області 04.01.2024 у справі №916/4046/23 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Одеської міської ради відмовити.

Відповідач вважає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права; при винесенні оскаржуваного рішення судом не були досліджені усі обставини та докази у даній справі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги полягають у наступному:

- відповідач не повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду судом першої інстанції даної справи, що позбавило останнього права на захист та є окремою підставою скасування судового рішення;

- позивачем не вживались заходи досудового врегулювання спору (ОМР не виходила з пропозицією до відповідача щодо укладення договору оренди, не надсилала Товариству матеріалів щодо відводу земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номеру, встановлення меж земельної ділянки тощо);

- додані до позовної заяви документи землеустрою надані не у повному обсязі. Зокрема, відсутні Акт огляду земельної ділянки, проведення її обмірів, встановлення меж, Акт узгодження меж з суміжними землекористувачами. При формуванні земельної ділянки не проводилося її обстеження та геодезичне дослідження, не складався геодезичний план, який би відповідав дійсному її розміру. Таким чином, надані позивачем документи не дають можливості суду об`єктивно встановити те, що спірна земельна ділянка є сформованою;

- створення документації з землеустрою проводилося на підставі договору від 07.09.2021 №26 про закупівлю послуг з розробки технічної документації із землеустрою. Однак, саму технічну документацію було затверджено рішенням Одеської міської ради лише 24.04.2024, тобто позивач просить стягнути заборгованість за період, коли ще не було затверджено технічної документації та оформлено право власності на землю;

- при цьому, матеріали землеустрою вилучені правоохоронним органами, у зв`язку з проведенням досудового розслідування у кримінальному провадженні. Отже, позивач не тільки подав суду недостовірні документи, але і ввів суд в оману, посилаючись на своє право вимоги;

- Міська рада не довила, що відповідач користується усією площею земельної ділянки, оскільки остання перейшла у користування до Товариства на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, а відтак, після придбання нерухомості, у користування відповідача перейшла площа землі безпосередньо під будівлями та в межах площі, необхідної для їх обслуговування. Уся інша частина земельної ділянки у користування ТОВ «СІТІО.» не переходила;

- доказів того, що спірна земельна ділянка у повному обсязі фактично перебуває у користуванні ТОВ «СІТІО.» позивачем також не надано;

- позивачем не обґрунтовано розмір заборгованості, оскільки розрахунок ОМР не відповідає ні розміру земельної ділянки, ні основним критеріям проведення розрахунку. В матеріалах справи відсутні основні документи, які б надавали можливість суду встановити розмір ставки орендної плати.

Детальніше доводи ТОВ «СІТІО.» наведені в апеляційній скарзі. Разом з апеляційною скаргою заявлене клопотання про поновлення пропуску строку на апеляційне оскарження.

За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом від 21.07.2025, для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Савицького Я.Ф., суддів: Богацької Н.С., Ярош А.І.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.07.2025 вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю СІТІО. на рішення Господарського суду Одеської області від 04.01.2024 у справі №916/4046/23 було відкладене до надходження витребуваних цією ж ухвалою з Господарського суду Одеської області матеріалів справи №916/4046/23 до суду апеляційної інстанції.

29.07.2025 матеріали справи №916/4046/23 надійшли до Південно-західного апеляційного господарського суду.

Однак, з 28.07.2025 по 01.09.2025 (включно) головуючий суддя Савицький Я.Ф. та з 04.08.2025 по 05.09.2025 (включно) суддя-учасник колегії Ярош А.І. перебували у щорічних планових відпустках, що зумовило вирішення питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги ТОВ СІТІО. після закінчення відпускної компанії судової колегії.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.09.2025 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю СІТІО. пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Одеської області від 04.01.2024 у справі №916/4046/23; відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою та призначено розгляд справи №916/4046/23 на 12.11.2025 року о 13:45 год. Крім того, вказаною ухвалою продовжено розгляд апеляційної скарги ТОВ СІТІО. на розумний строк та встановлено відповідачу та третій особі строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та пояснень відносно останній.

25.09.2025 від Одеської міської ради до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким позивач не погоджується з її доводами, вважає їх безпідставними, у зв`язку з чим просить у задоволенні останньої відмовити повністю, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Так, Міська рада зазначає, що 03.12.2021 було сформовано та проведено державну реєстрацію спірної земельної ділянки, присвоєно їй кадастровий номер, а відтак, саме з цього часу земельна ділянка стала об`єктом цивільних прав.

У свою чергу, ТОВ «СІТІО.» є власником нежитлових будівель, розташованих на цій земельній ділянці, але право користування землею і досі не оформлено. Таким чином, відповідач використовує земельну ділянку без достатньої правової підстави.

Позивач наполягає на тому, що саме у відповідача з моменту утворення земельної ділянки як об`єкта цивільних прав виникли обов`язки щодо оформлення прав на неї, проте останні виконані не були. Разом з цим, обов`язок ТОВ «СІТІО.» сплатити суму безпідставно збережених коштів виникає в силу самого факту користування спірною земельною ділянкою без достатньої правової підстави, і не залежить від того, чи сталося це внаслідок поведінки набувача, потерпілого чи інших осіб, або сталось поза їх волею.

Посилаючись на положення Конституції України, Земельного кодексу України та п. 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», Одеська міська рада наполягає на тому, що право комунальної власності підтверджено розташуванням спірної земельної ділянки у межах населеного пункту м. Одеса, а відсутність державної реєстрації речового права не впливає на обставини виникнення права комунальної власності на неї.

Також, позивач вказує, що ним належним чином обґрунтовано розмір безпідставно збережених коштів, надані належні та допустимі докази, зокрема, витяг із технічної документації з нормативної грошової оцінки, витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, рішення Ради від 20.09.2011 «Про затвердження фіксованих відсотків при визначенні ставок орендної плати за земельні ділянки в м. Одесі».

Водночас, також 25.09.2025 від ТОВ «СІТІО.» до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання про приєднання до матеріалів даної справи додаткових доказів, а саме: копії Акту обстеження земельної ділянки від 07.10.2021, копії Пояснювальної записки до технічного звіту, копії Технічного звіту з кадастрової зйомки меж земельної ділянки, фотофіксація земельної ділянки; копії Пропозицій ТОВ «Земельне кадастрове бюро» щодо узгодження даних, отриманих в результаті проведення інвентаризації земель з інформацією, що міститься в документах та посвідчують право на земельні ділянки в Державному земельному кадастрі; Витягу з ЄДР щодо реєстрації кримінального провадження за заявою ТОВ «СІТІО.» щодо підробки документів із землеустрою посадовими особами Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради; копії Заяви ТОВ «СІТІО.» від 18.08.2025 про укладення договору оренди, копії відповіді Департаменту від 19.08.2025 №01-15/309.

Обґрунтовуючи своє клопотання, апелянт посилається на те, що вищевказані документи, які були отримані відповідачем вже після надходження апеляційної скарги до суду, підтверджують позицію ТОВ «СІТІО.» відносно того, що спірна земельна ділянка не сформована, не досліджувалася, обмір її за фактичним використанням взагалі не проводився (відсутні документи які б були підписані жодним з працівників або директором ТОВ «СІТІО.», Акт узгодження меж з суміжними землекористувачами в матеріалах технічної документації взагалі відсутній). На переконання відповідача, надані ним документи щодо землеустрою носять підробний характер і це підтверджується відкриттям кримінального провадження.

Разом з цим, апелянт зауважує, що обов`язок щодо укладення договору оренди виник не тільки у ТОВ «СІТІО.», а і у Міської ради, однак, остання протиправно ухиляється від оформлення орендних правовідносин.

Крім того, відповідач знов наполягає на тому, що він не користується та не користувався всією цією площею земельної ділянки, для підтвердження чого ТОВ «СІТІО.» самостійно замовило геодезичне досліджування земельної ділянки, за результатами якого вбачається, що відповідач фактично використовує лише 1,3587 га.

02.10.2025 ТОВ «СІТІО.» надіслало до суду клопотання про приєднання до матеріалів справи копії відповіді (листа) Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин ОМР від 18.09.2025 року за вих. №01-18/534 на заяву відповідача про укладення договору оренди, згідно з якою останнього повідомлено про можливість укладення відповідного договору.

При цьому, на переконання апелянта, вказаним листом Департамента розпочато перемовини щодо вирішення спору мирним шляхом.

З огляду на вищезазначене, 03.11.2025 ТОВ «СІТІО.» подало до суду Пропозицію щодо врегулювання спору мирним шляхом, в якій зазначило про те, що відповідачем ініційовано питання перед Одеською міською радою щодо можливості укладення Мирової угоди, за якою ТОВ «СІТІО.» пропонує сплатити позивачу 367 857,36 грн за фактичне користування земельною ділянкою площею 1,3587 га (відповідно до інформації з Технічного звіту з кадастрової зйомки меж земельної ділянки), виходячи з нормативно грошової оцінки, яка заявлена позивачем, за період з 03.12.2021 по 31.05.2023.

При цьому, відповідачем пропонується встановити порядок погашення заборгованості у розмірі 367 857,36 грн. рівними платежами, починаючи з 01.01.2026 по 31.10.2026, тобто по 36 785,74 грн щомісяця.

Крім того, за даною Пропозицією, судовий збір у розмірі 8 865,99 грн сплачується відповідачем позивачу протягом місяця з часу укладення Мирової угоди на рахунки, які зазначає позивач.

Також, 03.11.2025 апелянтом надано суду клопотання, в якому останній просить зупинити апеляційне провадження у даній справі - №916/4046/23 до розгляду кримінальних проваджень № 0000062 від 26.09.2024 та №0001398 від 20.08.2025.

Так, відповідач зазначає, що в обґрунтування своїх позовних вимог в господарській справі №916/4046/23 Міською радою було надано матеріали документації щодо землеустрою земельної ділянки за адресою: м. Одеса, 21 км Старокиївської дороги (територія промислового вузла «Куліндорово»), які були складені на підставі договору №26 від 07.09.2021 про закупівлю послуг з розробки технічної документації із землеустрою ТОВ «Земельне кадастрове бюро», які були покладені в основу формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номеру. Однак, в провадженні правоохоронних органів Пересипського району міста Одеси перебуває кримінальне провадження №0000062, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26.09.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України, за фактом складання та видачі невстановленими особами завідомо підроблених документів за результатом виконання робіт за договором №26 від 07.09.2021 про закупівлю послуг з розробки технічної документації із землеустрою. Станом на даний час у вказаному провадженні триває розслідування. Крім того, ТОВ «СІТІО.» до Відділу поліції №3 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області було подано заяву про вчинення кримінального злочину щодо факту підробки документів із землеустрою виготовлених посадовими особами Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради. Відомості про вчинення кримінального злочину були внесені до ЄРДР 20.08.2025, кримінальне провадження №0001398. Вказане кримінальне провадження було долучено до кримінального провадження №0000062 від 26.09.2024.

Обґрунтовуючи клопотання про зупинення апеляційного провадження у даній справі, ТОВ «СІТІО.» вказує, що оскільки технічна документація із землеустрою є підставою формування земельної ділянки, то у випадку встановлення того, що зазначена технічна документація не виготовлялася або була виготовлена без огляду земельної ділянки, або має ознаки підробної, то у такому випадку земельна ділянка не може вважатися сформованою, а кадастровий номер підлягає скасуванню з подальшим скасуванням державної реєстрації такої земельної ділянки. Скасування державної реєстрації земельної ділянки тягне за собою відмову у задоволенні позову, оскільки підставою звернення з таким позовом може бути тільки сформована земельна ділянка та її земельна реєстрація.

Враховуючи вказане, на думку апелянта, неможливо розглядати справу за позовом Одеської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «СІТІО.» про стягнення 447 843,21 грн. до закінчення та прийняття рішення по кримінальним провадженням №0000062 від 26.09.2024 та №0001398 від 20.08.2025.

Крім того, 07.11.2025 апелянтом надано суду клопотання про долучення до матеріалів справи доказів звернення ТОВ «СІТІО.» до Одеської міської ради із заявою про укладення договору оренди, яке було надіслано до позивача 03.11.2025, про що свідчить кур`єрська накладна, долучена відповідачем до даного клопотання.

11.11.2025 Одеська міська рада подала до суду заперечення на клопотання відповідача про зупинення розгляду даної господарської справи до закінчення та прийняття рішення по кримінальним провадженням №0000062 від 26.09.2024 та №0001398 від 20.08.2025 з посиланням на те, що здійснення відповідним органом досудового розслідування окремої стадії кримінального провадження досудового розслідування, не може виступати підставою для зупинення провадження у справі на підставі п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши клопотання ТОВ «СІТІО.» про зупинення апеляційного провадження у справі №916/4046/23 до закінчення та прийняття рішення по кримінальним провадженням №0000062 від 26.09.2024 та №0001398 від 20.08.2025 судова колегія дійшла висновку у відмові у його задоволенні, з огляду на наступне.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі, зокрема, у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

У пункті 4 ч. 1 ст. 229 Господарського процесуального кодексу України установлено, що провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому п. 5 ч. 1 ст. 227 цього Кодексу - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.

З огляду на приписи п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України, суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом даного судового розгляду.

У контексті наведеного апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідачем не наведено мотивів саме про неможливість встановити та оцінити певні конкретні обставини (факти), що мають суттєве значення для вирішення цього спору, на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відсутність судового рішення у кримінальному провадженні, яке винесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000062 за ознаками ч. 3 ст. 358 КК України щодо підроблення документів, вчинене за попередньою змовою групою осіб, не може бути підставою для зупинення провадження у справі.

Кримінальний процесуальний кодекс України визначає досудове розслідування як стадію кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

На даний час, в межах кримінального провадження за №0000062 досудове розслідування триває, кримінальне провадження на розгляд до суду не передано.

Окрім того, досудове розслідування - діяльність компетентних правоохоронних органів, що полягає у збиранні, дослідженні, оцінці, перевірці та використанні доказів з метою попередження, запобігання та розкриття злочинів, встановлення об`єктивної істини, забезпечення правильного застосування закону, та закінчується винесенням правозастосовного акта за її наслідками.

Відтак, кримінальне провадження за №0000062 не є справою, що розглядається в порядку кримінального судочинства.

Так, підставою зупинення провадження є не сам факт перебування у провадженні органу досудового розслідування кримінального провадження, яке тим чи іншим чином пов`язане з розглядом цієї справи, а саме об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої.

Тобто, судова колегія ще раз наголошує, що саме лише існування кримінального провадження на стадії досудового розслідування не є підставою для зупинення провадження у цій справі.

Разом з тим, в даному випадку є всі процесуальні можливості розглянути дану господарську справу без зупинення провадження до завершення кримінального провадження за №0000062.

З огляду на предмет та підстави позову у даній справі, усі обставини даної справи можуть бути судом встановлені самостійно, за наявними у матеріалах цієї справи доказами, тобто без очікування результатів кримінальної справи у кримінальному провадженні.

У зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для зупинення провадження у даній справі згідно п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України.

12.11.2025 від Одеської міської ради до суду надійшло клопотання про заміну третьої особи на стороні позивача у даній справі його її правонаступником, а саме - Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради позивач просить замінити на Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради, у зв`язку із припиненням Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради шляхом його ліквідації та створення Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради, який є правонаступником повноважень Департаменту земельних ресурсів.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.11.2025 задоволено клопотання Одеської міської ради та замінено третю особу на стороні позивача у справі №916/4046/23 Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради його правонаступником Департаментом архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради.

Судове засідання, призначене на 12.11.2025 не відбулось, у зв`язку з оголошенням системою цивільної оборони на території м. Одеса повітряної тривоги.

Разом з тим, ухвалою суду від 12.011.2025 учасників справи №916/4046/23 повідомлено про те, що її розгляд відбудеться 10.12.2025 о 14:30 год.

04.12.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить залишити без задоволення апеляційну скаргу відповідача, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні 10.12.2025 представник ТОВ СІТІО. підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити.

Представники позивача та третьої особи заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

У судовому засіданні 10.12.2025 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Згідно зі ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

З огляду на матеріали справи вбачається, що ТОВ «СІТІО.» з 08.11.2019 належить на праві власності нерухоме майно, а саме: нежитлові будівлі (А-Е) загальною площею 2 265,4 кв.м., які розташовані на земельній ділянці територіальної громади м. Одеса. Кадастровий номер даної земельної ділянки - :02:001:0007, площа - 1,9206 га, цільове призначення земельної ділянки землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення; вид використання 11.02 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості. Місцезнаходження земельної ділянки: м. Одеса, 21 км. Старокиївської дороги (територія промислового вузла Куліндорово). Адреса нерухомості - м. Одеса, 21 км. Старокиївської дороги, буд. 31.

Підставою набуття ТОВ «СІТІО.» права власності на відповідну нерухомість є акт приймання-передачі від 08.11.2019 №989 та №990, складений між ТОВ «КПС-07» та ТОВ «СІТІО.» щодо внесення майна до статутного капіталу.

Вказане підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, а також Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 23.03.2023 №НВ-023 (т. 1 а.с. 20-23).

При цьому, відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 23.03.2023 №НВ-023 вказану земельну ділянку сформовано та зареєстровано 03.12.2021; державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0007 здійснено на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель від 11.11.2021 ТОВ «Земельне кадастрове бюро»; орган, який реєстрував земельну ділянку - Відділ у Городоцькому районі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області; нормативна грошова оцінка станом на 22.02.2023 складає 14 617 421,85 грн.

Водночас, згідно вказаного Витягу, інформація щодо зареєстрованого права власності на спірну земельну ділянку у Державному земельному кадастрі відсутня.

У матеріалах справи міститься Технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель комунальної власності щодо земельної ділянки з цільовим призначенням 11.02., яка розташована за адресою: м. Одеса, 21 км. Старокиївської дороги (територія промислового вузла Куліндорово) (т. 1 а.с. 24-31). Вказана Технічна документація виконана ТОВ «Земельне кадастрове бюро» у 2021 році.

Також, у матеріалах справи міститься Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, виданий 08.12.2021 Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області за №4603/483-21, відповідно до якого нормативна грошова оцінка земельної ділянки за кадастровим номером :02:001:0007 складає 11 555 274,19 грн. (т. 1 а.с. 39).

Відповідно до рішення Одеської міської ради від 20.09.2011 №1267-VI Про затвердження фіксованих відсотків при визначенні ставок орендної плати за земельні ділянки в м. Одесі з урахуванням змін, внесених рішеннями від 27.08.2014 №5275-VI та від 08.02.2017 №1742-VII, фіксований відсоток при визначені орендної плати за використання земельної ділянки за цільовим призначенням Промисловість розраховується у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (т. 1 а.с. 41-44).

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що право користування (оренди) чи інші речові права за ТОВ СІТІО. на земельну ділянку по 21 км. Старокиївської дороги (територія промислового вузла Куліндорово) площею 1,9206 га, кадастровий номер: :02:001:0007, на якій розташований належний відповідачу об`єкт нерухомого майна, - не зареєстровано.

При цьому, вони не зареєстровані і за іншими особами, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №336297125 від 20.06.2023.

Договір оренди земельної ділянки по 21 км. Старокиївської дороги (територія промислового вузла Куліндорово), площею 1,9206 га, кадастровий номер: :02:001:0007 між відповідачем та позивачем не укладався.

Таким чином, за твердженням позивача, відповідач, набувши право власності на об`єкт нерухомості, розташований на земельній ділянці територіальної громади, по теперішній час належним чином не оформив правовідносин щодо користування земельною ділянкою.

Позивачем надано розрахунок суми орендної плати за користування ТОВ «СІТІО.» спірною земельною ділянкою з кадастровим номером :02:001:0007 у період з 03.12.2021 по 31.05.2023, з якого вбачається що:

з 03.12.2021 по 31.12.2021 орендна плата становила 27 024,43 грн.;

з 01.01.2022 по 31.12.2022 орендна плата становила 381 324,05 грн.;

з 01.01.2023 по 31.05.2023 орендна плата становила 182 717,75 грн.

Таким чином, сума збереженої (заощадженої) у себе відповідачем орендної плати становить 591 066,23 грн.

Розрахунок розміру доходу, одержаного відповідачем за користування земельною ділянкою територіальної громади м. Одеса здійснювався на підставі нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки, визначеної згідно Витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 08.12.2021 №4603/483-21 з урахуванням коефіцієнту індексації нормативної грошової оцінки земель, який у 2021 становив 1,1 (застосовується у 2022), а у 2022 - 1,15 (застосовується у 2023).

Для врегулювання спору в досудовому порядку Департаментом земельних ресурсів Одеської міської ради на адресу відповідача направлялась вимога від 28.07.2022 № 01-13/1601 щодо сплати у місячний термін коштів за користування земельною ділянкою, але зазначену вимогу ТОВ СІТІО. не отримано та повернуто до Департаменту за закінченням терміну зберігання.

Використання відповідачем земельної ділянки територіальної громади м. Одеса без укладання договору оренди землі з ОМР або іншого правовстановлюючого документу, відсутність звільнення ТОВ «СІТІО.» від сплати орендної плати та несплата останньої протягом періоду з 03.12.2021 по 31.05.2023 стали підставою для звернення Одеської міської ради до Господарського суду Одеської області з відповідним позовом.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.

Щодо аргументів відповідача про те, що він не повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду судом першої інстанції даної справи, що є підставою скасування судового рішення.

Як свідчать матеріали даної справи, під час розгляду останньої в суді першої інстанції поштова кореспонденція суду, а саме: ухвала про відкриття провадження у справі від 19.09.2023, ухвала про відкладення розгляду справи від 10.10.2023, ухвала про відкладення розгляду справи від 20.10.2023, ухвала від 11.12.2023 про призначення судового засідання до розгляду на 04.04.2024 направлялись судом на офіційну (зареєстровану) адресу відповідача, а саме: 65025, м. Одеса, вул. 21-км. Старокиївської дороги, буд. 31.

Вказана адреса також зазначена безпосередньо самим апелянтом в апеляційній скарзі.

Однак, як вбачається з наявних у матеріалах справи рекомендованих повідомлень АТ «Укрпошта» про вручення поштового відправлення, відповідна поштова кореспонденція не була вручена відповідачу, у зв`язку звідсутністю адресата за вказаною адресою, а тому усі процесуальні документи повертались до відправника Господарського суду Одеської області.

У контексті наведеного судова колегія зауважує, що відповідно до вимог ч. 1 та ч. 4 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного держаного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

У матеріалах справи не міститься, а відповідачем не надано суду доказів зміни інформації щодо його поштової адреси, яка є зареєстрованою у Єдиному державному реєстрі фізичних осіб-підприємців.

Водночас, апеляційний суд наголошує, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу на те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку, - суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

Більш того, судова колегія зазначає, що 18.10.2023 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами", яким з метою запровадження обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів у Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі представниками правничих професій, юридичними особами та фізичними особами-підприємцями було внесено зміни, в тому числі в Господарський процесуальний кодекс України.

Отже, з 18.10.2023 ТОВ «СІТІО.» було зобов`язано зареєструватися в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі).

Проте, судовою колегією встановлено, що всупереч вимог чинного законодавства, відповідач, будучі юридичною особою, станом на момент звернення Одеської міської ради до суду з позовом та на день прийняття рішення у справі №916/4046/23 електронний кабінет в ЄСІТС не зареєструвало, хоча було зобов`язаним це зробити.

Реєстрація електронного кабінету в системі ЄСІТС є імперативним обов`язком юридичної особи. Невиконання цього обов`язку не може бути виправдане організаційними або технічними складнощами, що виникають у внутрішній діяльності Товариства.

Тому, відсутність реєстрації електронного кабінету з боку відповідної юридичної особи має наслідком покладення на неї відповідальності за невчинення таких дій, а відтак, враховуючи все вищенаведене, судова колегія відхиляє аргументи ТОВ «СІТІО.» щодо неповідомлення останнього судом першої інстанції про існування судової справи №916/4046/23.

Вказане аналогічно спростовує доводи апелянта відносно того, що позивачем не вживались заходи досудового врегулювання спору, враховуючи наявність доказів надсилання відповідачу вимоги від 28.07.2022 № 01-13/1601 щодо сплати у місячний термін коштів за користування земельною ділянкою, яка була повернута до Департаменту земельних ресурсів за закінченням терміну зберігання.

Щодо перебування спірної земельної у комунальній власності.

Судова колегія звертає увагу на те, що за змістом ч. 2 ст. 60 Закону України від 21.05.1997 «Про місцеве самоврядування в Україні», підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

У п. 10 прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону передбачено, зокрема, що з набранням чинності цим Законом майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому законодавством порядку передане державою до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць та набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому законом порядку, є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст. Майно, передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, управління яким відповідно до Конституції України здійснюють районні і обласні ради або уповноважені ними органи.

Із уведенням у дію 01.01.2002 нового Земельного кодексу України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності, про що зазначено у ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України.

Отже, принцип розмежування земель державної і комунальної власності відображено у положеннях Земельного кодексу України, який, зокрема, полягає у визнанні пріоритету належності земель у межах населеного пункту відповідній територіальній громаді.

Тобто, всі землі у межах населеного пункту вважаються такими, що із 01.01.2002 перебувають у комунальній власності, крім земель, належність яких державі або приватним власникам зафіксована у Земельному кодексі України.

З 01.01.2013 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», за змістом п. 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» якого з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються:

а) земельні ділянки на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій;

б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах «а» і «б» пункту 4 цього розділу.

Таким чином, у комунальній власності територіальної громади м. Одеси перебувають усі землі в межах м. Одеси, крім земельних ділянок приватної та державної власності, незалежно від стану формування земельної ділянки (такі висновки наведено у постанові Верховного Суду від 19.09.2023 у справі №902/639/22).

Розташування земельної ділянки на території відповідного міста свідчить про те, що така земельна ділянка перебуває у комунальній власності територіальної громади міста в силу закону через її територіальне розташування в межах населеного пункту, а тому право власності на таку земельну ділянку та право розпорядження нею шляхом прийняття відповідного рішення належить органу місцевого самоврядування, який діє у відповідних правовідносинах від імені територіальної громади міста, - міській раді.

Отже, право власності територіальної громади виникає на відповідні землі комунальної власності в силу їх територіального розташування в межах населеного пункту (постанова Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 910/6317/18).

Відтак, даному випадку право комунальної власності на земельну ділянку площею 1,9206 га за адресою: м. Одеса, 21 км Старокиївської дороги (територія промислового вузла «Куліндрово»), кадастровий номер: :02:001:0007, підтверджено розташуванням цієї земельної ділянки у межах м. Одеси.

В той же час обов`язок щодо спростування зазначеної презумпції належними, допустимими та достовірними доказами покладається саме на ту особу, яка її заперечує, а оцінка таких доказів здійснюється судами з урахуванням вимог ст. 86 Господарського процесуального кодексу України.

Разом з тим, відповідачем не спростовано за допомогою належних, допустимих та вірогідних доказів той факт, що саме Одеська міська рада є власником земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0007 загальною площею 1,9206 га за адресою: м. Одеса, 21 км. Старокиївської дороги (територія промислового вузла «Куліндорово»).

При цьому, судова колегія зауважує, що відсутність державної реєстрації речового права не впливає на обставини виникнення права комунальної власності на цю землю.

Так, положення п. 9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» передбачає, що «державна реєстрація речових прав на земельні ділянки … здійснюється в порядку, встановленому законом», що з урахуванням змісту п. 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону лише визначає порядок державної реєстрації права, однак не змінює моменту, з якого земля вважається комунальною власністю відповідних територіальних громад в силу закону.

Державна реєстрація є не підставою набуття права власності, а лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, і ототожнювати факт набуття права власності із фактом його державної реєстрації не можна (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.02.2018 у справі №917/553/17).

Щодо формування спірної земельної ділянки.

Згідно із частинами 1 - 4, 9 ст. 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав.

Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах 6, 7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

У постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20 зазначено, що земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 922/1646/20 та від 04.03.2021 у справі № 922/3463/19.

Як вбачається матеріалів цієї справи, спірній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер та реєстровано її у Державному земельному кадастрі 03.12.2021, про що свідчить витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 23.03.2023 №НВ-023.

Отже саме з 03.12.2021 земельна ділянка площею 1,9206 га за адресою: м. Одеса, 21 км Старокиївської дороги (територія промислового вузла «Куліндрово»), кадастровий номер: :02:001:0007, є сформованою як об`єкт цивільних прав.

Щодо суті спору.

Відповідно до ст.13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

У відповідності до вимог ст. 12 Земельного кодекс України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, у тому числі, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно зі ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, незалежно від того, зареєстрована земельна ділянка за територіальною громадою чи ні.

За змістом ст.ст. 122, 123, 124 Земельного кодексу України селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передання в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Особи, які отримують земельну ділянку комунальної власності в користування за договором оренди (договором купівлі-продажу права оренди), зобов`язані сплачувати за неї орендну плату. Орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди, як це передбачено ч. 1 ст. 21 Закону України Про оренду землі.

Принцип платного використання землі передбачено й статтею 206 Земельного кодексу України, за змістом якої використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Згідно пп. 14.1.147., 14.1.136., 14.1.72. п. 14.1. статті 14 Податкового кодексу України, плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Орендна плата - обов`язковий платіж за користування земельною ділянкою державної або комунальної власності на умовах оренди. Земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Предметом позову в даному випадку у справі є стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій цій об`єкт розміщений.

Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується Земельним кодексом України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт е ч. 1 ст. 141 цього Кодексу).

Звідси власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.

За змістом глави 15 Земельного кодексу України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди.

Частина 1 ст.і 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт в частини першої статті 96 Земельного кодексу України).

Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 Земельного кодексу України).

Отже, за змістом наведених приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.

Таким чином, положення глави 15, статей 120, 125 Земельного кодексу України, статті 1212 Цивільного кодексу України дають підстави вважати, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа яка придбала такий об`єкт стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №320/5877/17, а також у постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі №912/1188/17, від 21.01.2019 у справі №902/794/17, від 04.02.2019 у справі №922/3409/17, від 12.03.2019 у справі №916/2948/17, від 09.04.2019 у справі №922/652/18, від 21.05.2019 у справі №924/552/18, від 17.03.2020 у справі № 922/2413/19.

Отже, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Такий самий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц та від 20.09.2018 у справі №925/230/17.

Тобто, апеляційна колегія звертає увагу, що фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний сплатити ці кошти власнику земельної ділянки.

Узагальнюючи наведене, Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у постанові від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20 вказав, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано. При цьому, до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими.

Як зазначалося раніше, станом на 08.11.2019 ТОВ «СІТІО.» оформлено право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлові будівлі (А-Е) загальною площею 2 265,4 кв.м., які розташовані на земельній ділянці комунальної власності територіальної громади м. Одеса.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів належного оформлення права користування вказаною земельною ділянкою відповідачем, з огляду на що судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає, що ТОВ «СІТІО.» користується цією земельною ділянкою без достатньої правової підстави.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає, що в даному випадку відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондиційними.

З огляду на зазначене, у зв`язку з використанням відповідачем земельної ділянки без достатніх правових підстав, а також безпідставного збереження відповідачем коштів у розмірі орендної плати за її використання, суд апеляційної інстанції доходить висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин саме приписів ст.ст. 1212 - 1214 Цивільного кодексу України, оскільки для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, а також у постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі №912/1188/17, від 11.11.2019 у справі №923/626/18, від 04.08.2021 у справі № 922/3507/20.

Щодо визначеного позивачем розміру заборгованості.

З огляду на матеріали справи вбачається, що розрахунок грошових коштів, отриманих відповідачем за використання земельної ділянки позивача без належної правової підстави протягом заявленого позивачем періоду (з 03.12.2021 по 31.05.2023) здійснюється Міською радою шляхом використання відомостей про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки, процентної ставки, кількість днів користування відповідачем земельною ділянкою та площі земельної ділянки.

Відповідно до п. 289.1 ст. 289 Податкового кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства.

Основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями п. 288.5.1 ст. 288 Податкового кодексу України (постанова Верховного Суду від 10.09.2018 у справі № 920/739/17).

Згідно з ч. 2 ст. 20 та ч. 3 ст. 23 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц дійшла висновку, що обов`язковими для визначення орендної плати є відомості у витягах з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, про що також наголошено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №320/5877/17 (п. 71).

Одеська міська рада здійснювала розрахунок заборгованості ТОВ «СІТІО.», з урахуванням вище перелічених у даній постанові документів, а саме:

- рішення Одеської міської ради від 20.09.2011 №1267-VI «Про затвердження фіксованих відсотків при визначенні ставок орендної плати за земельні ділянки в м. Одесі» з урахуванням змін, внесених рішеннями від 27.08.2014 №5275-VI та від 08.02.2017 № 1742-VII, відповідно до якого фіксований відсоток при визначені орендної плати за використання земельної ділянки з цільовим призначенням «Промисловість» становить 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки;

- Витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, виданий 08.12.2021 Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області за №4603/483-21, відповідно до якого нормативна грошова оцінка земельної ділянки за кадастровим номером :02:001:0007 складає 11 555 274,19 грн.;

- інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо площі спірної земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0007 - 1,9206 га.

При цьому, позивач застосував коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель, який у 2021 становив 1,1 (застосовується у 2022), а у 2022 - 1,15 (застосовується у 2023).

Позивачем заявлено до стягнення грошові кошти, які отримані відповідачем за користування земельною ділянкою без належної правової підстави, в наступні періоди:

- з 03.12.2021 по 31.12.2021 - 27 024,43 грн за вказаний період;

- з 01.01.2022 по 31.12.2022 - 381 324,05 грн. (по 31 777,00 грн за кожен місяць з січня по листопад та 31 777,05 грн за грудень 2022);

- з 01.01.2023 по 31.05.2023 - 182 717,75 грн.(по 36 543,55 грн за кожен місяць).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок колегія суддів вважає його обґрунтованим та арифметично правильним.

За таких обстави, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що внаслідок використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів та не здійснюючи плату за землю за період з 03.12.2021 по 31.05.2023, ТОВ «СІТІО.» за рахунок Одеської міської ради отримало дохід (безпідставно набуте майно) у вигляді збереженої (заощадженої) у себе орендної плати у загальному розмірі 591 066,23 грн.

Щодо доводів скаржника про те, що ним використовується менша площа земельної ділянки, ніж зазначена позивачем, а також про те, що саме Міська рада протиправно ухиляється від оформлення орендних правовідносин, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 13 Закону України «про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частинами 1. 2 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб (абз. 2 ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України).

Згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній об`єктів нерухомості, особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття.

Отже, власники споруди мають право на користування земельною ділянкою, на якій вона розташована.

У постанові від 16.06.2020 у справі № 689/26/17 Велика Палата Верховного Суду підтримала правовий висновок Верховного Суду України щодо застосування статті 120 ЗК України, висловлений у постановах від 11.02.2015 у справі № 6-2цс15, від 12.10.2016 у справі № 6-2225цс16, від 13.04.2016 у справі № 6-253цс16 та інших, визначивши, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно з виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці.

При цьому, зазначено, що це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Якщо сторони в договорі, спрямованому на відчуження будинку, не обумовили розміру земельної ділянки, на якій такий будинок розташований, то встановлення розміру здійснюється відповідно до нормативів, визначених у цій місцевості, та мети, з якою земельна ділянка використовується.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давного Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований.

Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані.

Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності. Тому власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване.

Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.

Подібні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 15.12.2021 у справі № 924/856/20, від 15.12.2021 у справі № 906/109/21, від 23.12.2020 у справі № 914/2057/18, яка розглядається.

Колегія суддів зазначає, що оскільки в матеріалах цієї справи відсутні докази на підтвердження набуття попереднім власником нерухомого майна земельної ділянки у власність або користування, відповідач, придбавши нерухоме майно мав оформити право на землю.

Розташування на спірній земельній ділянці належного відповідачу на праві власності нерухомого майна зумовлює застосування щодо процедури надання земельної ділянки в оренду виняткового застереження, передбаченого абз. 2 ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України, та, як наслідок, виключає застосування суб`єктом права комунальної власності на землю конкурентних засад (земельних торгів) при продажу права на оренду спірної земельної ділянки.

При цьому, відповідач має право на формування та отримання в користування без проведення земельних торгів земельної ділянки виключно для обслуговування та експлуатації належного йому на праві власності об`єкта нерухомого майна, розташованого на такій земельній ділянці.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам, іноземцям і особам без громадянства, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

Так, за змістом ч. 1 ст. 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Частиною 2 ст. 123 Земельного кодексу України визначено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки).

Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з абзацом 1 ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до абзацу 3 ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України у разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення документації із землеустрою або мотивовану відмову у його наданні, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, і якій належить право власності на об`єкт нерухомості (жилий будинок, іншу будівлю, споруду), розташований на такій земельній ділянці, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення документації із землеустрою або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Згідно з ч. 6 ст. 123 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду (ч. 16 ст. 123 Земельного кодексу України).

Отже, вказаними правовими нормами передбачено обов`язок органу місцевого самоврядування прийняти рішення про надання земельних ділянок комунальної власності у користування.

Водночас, прийняттю цього рішення передує процедура надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за якою уповноважений орган місцевого самоврядування у місячний строк приймає відповідне рішення.

Якщо ж рішення про надання дозволу не прийнято, особа має право замовити розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє уповноважений орган.

У постановах від 26.03.2020 у справі №823/175/17, від 21.07.2020 у справі №823/176/17, від 13.10.2020 у справі №2340/4242/18, від 09.11.2021 у справі №823/2592/18 Верховний Суд зазначав, що неприйняття жодного з рішень за заявою протягом зазначеного строку, як це передбачено в абз. 3 ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України, слід визнати мовчазною згодою на надання дозволу на розроблення проекту землеустрою.

В такому випадку (неприйняття жодного рішення у місячний строк), Земельний кодекс України, пов`язує виникнення у особи права на замовлення розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу з такими умовами: 1) замовлення розроблення документації у місячний строк з дня закінчення строку, встановленого для прийняття рішення щодо заяви про надання дозволу на розроблення технічної документації; 2) письмове повідомлення органу, який мав прийняти рішення щодо його заяви; 3) укладення та надання до письмового повідомлення договору на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Як вже зазначалось, відповідач є власником нерухомості ще з 08.11.2019, а земельна ділянка під цією нерухомістю сформована 03.12.2021 (з визначенням площі ділянки 1,9206 га та її меж).

Разом з тим, відповідачем, як особою, зацікавленою в одержанні у користування земельної ділянки комунальної власності саме тієї площі, необхідної для експлуатації та обслуговування належних йому об`єктів нерухомості, не було вчинено жодних конкретних дій, передбачених ст. 123 Земельного кодексу України, щодо реалізації свого права на отримання земельної ділянки у користування.

Станом на момент подання Одеською міською радою позову у даній справі, відповідач не звертався до останньої з відповідним клопотанням про розробку проекту землеустрою, не укладав договору із спеціалізованою організацією про розроблення технічної документації із землеустрою, відповідно, не повідомлено про це Міську раду та не направляв їй виготовлений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (з визначенням бажаної площі ділянки та її меж) для того, щоб Одеська міська рада прийняла відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апелянтом не спростовані висновки суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з ТОВ «СІТІО.» заборгованості за фактичне користування земельною ділянкою комунальної власності саме площею 1,9206 га.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), згідно з якими обов`язок суду давати обґрунтування свого рішення не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи (справа "Руїз Торіха проти Іспанії").

У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що апелянта надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

З огляду на встановлені обставини судова колегія зазначає, що наведені апелянтом у апеляційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення і ухвалення нового рішення, оскільки вони спростовуються встановленими у справі обставинами, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СІТІО.» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 04.01.2024 у справі №916/4046/23 залишити без змін.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний тест постанови складений та підписаний 11.12.2025.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Богацька Н.С.

Суддя Ярош А.І.