ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"26" листопада 2025 р.м. Одеса Справа № 916/3761/25

Господарський суд Одеської області у складі: суддя Волков Р. В.,

при секретарі судового засідання Чолак Ю. В.,

розглянувши справу

за позовом Відділу освіти, молоді та спорту Визирської сільської ради Одеського району Одеської області (67541, Одеська обл., Одеський район, с. Причорноморське, вул. миру, буд. 4; )

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЛД КОНСТРАКШН ГРУП» (65033, Одеська обл., м. Одеса, вул. Стуса Василя, буд. 2/1, корпус Б6, офіс 8; ),

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Південного офісу Держаудитслужби (65012, Одеська обл., м. Одеса, вул. Канатна, буд. 83; )

про стягнення 443 553,51 грн;

представники учасників справи:

від позивача Мирончак А. П.,

від відповідача не з`явився,

від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Бойко К. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відділ освіти, молоді та спорту Визирської сільської ради Одеського району Одеської області (далі позивач, Відділ) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЛД КОНСТРАКШН ГРУП» (далі відповідач, Товариство) про стягнення грошових коштів у розмірі 443 553,51 грн.

В обґрунтування позову покликається на перерахування відповідачу згідно платіжних доручень № 80 від 20.10.2021, № 81 від 20.10.2021, № 86 від 27.10.2021, № 105 від 15.12.2021 грошових коштів у загальному розмірі 2 909 765,95 грн за здійснення капітального ремонту харчоблоку Першотравневого навчально-виховного комплексу "Загальносвітня школа І-ІІІ ступенів-ліцей" за Договором № 182 від 08.10.2021, в тому числі ПДВ у розмірі 484 960,99 грн. При цьому звертає увагу на включення до сплаченої на користь відповідача суми ПДВ у розмірі 443 553,51 грн без належних правових підстав, оскільки в період з 13.08.2021 по 26.11.2021 відповідач не був платником ПДВ. Стверджує, що листом від 1736/01-11 від 12.12.2024 звернувся до відповідача з проханням про повернення надлишково сплачених коштів у розмірі 443 553,51 грн в якості ПДВ. Втім, як зазначає позивач, відповіді на надісланий лист не надійшло, у зв`язку з чим він звернувся до господарського суду з даним позовом.

Ухвалою від 17.09.2025 позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення виявлених недоліків позовної заяви протягом семи днів з дня вручення даної ухвали шляхом надання до суду: копії свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю адвоката Мирончака Анатолія Павловича; обґрунтованого розрахунку суми, що стягується; попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

18.09.2025 до суду надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою від 23.09.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 916/3761/25, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 22.10.2025, запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву.

Цією ж ухвалою залучено до участі у справі Південний офіс Держаудитслужби у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, якому водночас запропоновано подати до суду письмові пояснення по суті справи.

09.10.2025 до суду надійшли письмові пояснення Південного офісу Держаудитслужби (т. 1 а.с. 170-171), який підтримав заявлені Відділом позовні вимоги. Свою позицію аргументував тим, що відповідно до пункту 1.1.1 Плану проведення заходів державного фінансового контролю Південного офісу Держаудитслужби на ІV квартал 2024 року проведена планова ревізія окремих питань фінансово-господарської діяльності Відділу за період з 01.01.2021 по 30.09.2024, за результатами якої складено акт від 22.11.2024 № 151503-11/132, який підписано 27.11.2024 без заперечень. Під час ревізії було встановлено, що між Відділом та Товариством укладено договір про закупівлю робіт від 08.10.2021 № 182 на здійснення капітального ремонту харчоблоку Першотравневого навчально-виховного комплексу загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-ліцей за адресою: Україна, Одеська область, Одеський район, с. Першотравневе, вул. Учительська, 3. Згідно платіжних доручень № 80 від 20.10.2021, № 81 від 20.10.2021, № 86 від 27.10.2021, № 105 від 15.12.2021 Відділ перерахував Товариству 2 909 765,95 грн за здійснення капітального ремонту харчоблоку Першотравневого навчально-виховного комплексу загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-ліцей за Договором № 182 від 08.10.2021, в тому числі ПДВ у розмірі 484 357,99 грн. Південним офісом Держаудитслужби було направлено запит до Головного управління ДПС в Одеській області від 17.10.2024 № 151503 14/4718-2024 щодо надання інформації про реєстрацію Товариства платником податку на додану вартість та анулювання реєстрації із зазначенням дат реєстрації та анулювання. Згідно отриманої відповіді від 24.10.2024 № 22671/5/15-32-12-01-05, відділом адміністрування ПДВ управління з питань виявлення та опрацювання податкових ризиків Головного управління ДПС в Одеській області прийнято рішення про анулювання реєстрації платника ПДВ від 13.08.2021 № 1163/15-32-18-03-19, а в подальшому, на підставі реєстраційної заяви Товариства від 24.11.2021 № 45888, останнє зареєстроване платником ПДВ з 26.11.2021. Отже, на переконання Південного офісу Держаудитслужби, в порушення вимог п. 3.3 договору про закупівлю робіт від 08.10.2021 № 182, не було внесено зміни до договору в частині зменшення договірної ціни внаслідок анулювання реєстрації платника ПДВ, що призвело до завищення вартості виконаних робіт на суму податку на додану вартість у розмірі 443 553,51 грн, які були сплачені в період з 13.08.2021 по 26.11.2021, та підлягають стягненню з Товариства на користь Відділу.

09.10.2025 надійшов відзив на позовну заяву (т. 1 а.с. 183-188), згідно якого відповідач заперечує проти задоволення позову. Свою позицію мотивує наступними доводами:

- спливли строки позовної давності щодо заявлених позовних вимог;

- до позовної заяви не додано належних доказів щодо підстав для перерахування коштів відповідачу, а саме оригіналів або належним чином засвідчених копій актів виконаних робіт форми КБ-2в та довідок про вартість виконаних будівельних робіт форми КБ-3, підписаних уповноваженими представниками сторін;

- отримавши від позивача кошти, Товариство здійснило оплату за виконані роботи субпідряднику ТОВ «МІСЬКІ ТЕХНОЛОГІЇ» з урахуванням ПДВ;

- для правильного вирішення спору існує необхідність у проведенні будівельно-технічної експертизи із вирішенням питання щодо правомірності перерахування Відділом на користь Товариства коштів за Договором № 182 від 08.10.2021, що включають ПДВ згідно платіжних доручень № 80 від 20.10.2021 на суму 253 822,76 грн (в т.ч. ПДВ 42 303,79 грн), № 81 від 20.10.2021 на суму 857 962,38 грн (в т.ч. ПДВ 142 993,73 грн), № 86 від 27.10.2021 на суму 1 549 535,92 грн (в т.ч. ПДВ 258 255,99 грн), а всього ПДВ 443 553,51 грн;

- у позовній заяві, яку підписано 10.09.2025, Відділ посилається на положення ст. 174 та 193 Господарського кодексу України, який втратив чинність з 28.08.2025.

Протокольною ухвалою від 22.10.2025 суд встановив позивачу строк для подання відповіді на відзив до 30.10.2025, а відповідачу для подання заперечень до 05.11.2025. Також суд відклав підготовче судове засідання на 05.11.2025.

27.10.2025 до суду надійшла відповідь на відзив (т. 2 а.с. 10-11), в якій позивач, серед іншого, зазначив про безпідставність тверджень відповідача щодо спливу строку позовної давності. Також надав додаткові аргументи щодо обґрунтованості позовних вимог, правомірності посилань на положення Господарського кодексу України та відсутності правових підстав для призначення будівельно-технічної експертизи.

Протокольною ухвалою від 05.11.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 26.11.2025.

У судовому засіданні, яке відбулось 26.11.2025, представник позивача просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник Південного офісу Держаудитслужби підтримав позицію позивача.

Відповідач правом на подання заперечень на відповідь на відзив не скористався, явку свого представника у судове засідання не забезпечив, в той час як про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

26.11.2025 суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

08.10.2025 між Відділом, як замовником, та Товариством, як підрядником, укладено Договір про закупівлю робіт № 182 (далі Договір; т. 1, а.с. 7-11), згідно якого підрядник зобов`язався за завданням замовника, відповідно до проєктної (проєктно-кошторисної) документації замовника та умов Договору, на свій ризик виконати та здати в установлений Договором строк закінчені будівельні роботи - «Капітальний ремонт харчоблоку Першотравневого навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - ліцей» за адресою: Україна, Одеська область, Одеський район, с. Першотравневе, вул. Учительська, 3…, а замовник зобов`язався надати підряднику будівельний майданчик (фронт робіт), прийняти від підрядника закінчені роботи та оплатити їх.

Відповідно до п. 3.1. Договору ціна робіт визначається на основі кошторису та інших документів, пов`язаних із складанням і необхідних для визначення кошторисної вартості робіт та договірної ціни, що є невід`ємною частиною Договору, є твердою і складає 2 909 765,95 грн, в тому числі 484 961,00 грн.

Правова природа суми 484 961,00 грн у п. 3.1. Договору не зазначена, проте очевидно, що вона є податком на додану вартість, про що додатково свідчить підписана сторонами Договірна ціна (т. 1 а.с. 14), згідно якої податок на додану вартість по розділу І «Будівельні роботи» становить 442,6572 тис. грн, а по розділу ІІ «Устаткування» - 42,30379 тис. грн.

На виконання договірних зобов`язань, Відділ перерахував Товариству грошові кошти у загальному розмірі 2 909 765,95 грн, з них ПДВ 484 960,99 грн, що підтверджується наступними платіжними дорученнями (т. 1, а.с. 98-99):

- № 80 від 20.10.2021 на суму 857 962,38 грн (в т.ч. ПДВ 142 993,73 грн);

- № 81 від 20.10.2021 на суму 253 822,76 грн (в т.ч. ПДВ 42 303,79 грн);

- № 86 від 27.10.2021 на суму 1 549 535,92 грн (в т.ч. ПДВ 258 255,99 грн);

- № 105 від 15.12.2021 на суму 248 444,89 грн (в т.ч. ПДВ 41 407,48 грн).

Відповідно до пункту 1.1.1 Плану проведення заходів державного фінансового контролю Південного офісу Держаудитслужби на ІV квартал 2024 року проведено планову ревізія окремих питань фінансово-господарської діяльності Відділу за період з 01.01.2021 по 30.09.2024, за результатами якої складено Акт від 22.11.2024 № 151503-11/132 (далі - Акт; т. 1, а.с. 102-137).

У вказаному Акті йдеться, зокрема про те, що Південним офісом Держаудитслужби було направлено запит до Головного управління ДПС в Одеській області від 17.10.2024 № 151503 14/4718-2024 щодо надання інформації про реєстрацію Товариства платником податку на додану вартість та анулювання реєстрації із зазначенням дат реєстрації та анулювання.

Згідно листа ГУ ДПС в Одеській області від 24.10.2024 року №22671/5/15-32- 12-01-05 Товариство з 13.08.2021 по 26.11.2021 було позбавлено статусу платника ПДВ (т. 1 а.с. 101).

Листом від 12.12.2024 № 1736/01-11 Відділ просив Товариство усунути порушення, виявлені під час виконання, зокрема Договору про закупівлю робіт № 182 від 08.10.2021, шляхом повернення надлишково сплачених коштів (т. 1 а.с. 139).

Предметом позову є вимога про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 443 553,51 грн, які було перераховано Відділом на користь Товариства у якості ПДВ в період з 13.08.2021 по 26.11.2021, в той час як відповідач у вказаний період не був зареєстрований платником ПДВ.

Здійснюючи аналіз обґрунтованості позовних вимог, господарський суд виходить з наступного.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Зобов`язанням відповідно до частини 1 та 2 ст. 509 Цивільного Кодексу України є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 Цивільного кодексу України.

За приписами ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 875 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх. Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов`язаних з місцезнаходженням об`єкта. До договору будівельного підряду застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Як свідчать матеріали справи, 08.10.2025 між Відділом, як замовником, та Товариством, як підрядником, укладено Договір на виконання підрядних робіт з капітального ремонту харчоблоку Першотравневого навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів ліцей».

Відповідно до п. 3.1. Договору ціна робіт визначається на основі кошторису та інших документів, пов`язаних із складанням і необхідних для визначення кошторисної вартості робіт та договірної ціни, що є невід`ємною частиною Договору, є твердою і складає 2 909 765,95 грн, в тому числі 484 961,00 грн.

Правова природа суми 484 961,00 грн у п. 3.1. Договору не зазначена, проте очевидно, що вона є податком на додану вартість, про що додатково свідчить підписана сторонами Договірна ціна (т. 1 а.с. 14), згідно якої податок на додану вартість по розділу І «Будівельні роботи» становить 442,6572 тис. грн, а по розділу ІІ «Устаткування» - 42,30379 тис. грн.

Втім, згідно листа ГУ ДПС в Одеській області від 24.10.2024 року №22671/5/15-32- 12-01-05 Товариство з 13.08.2021 було позбавлено статусу платника ПДВ.

Вказані обставини додатково підтверджуються Актом Південного офісу Держаудитслужби від 22.11.2024 № 151503-11/132.

У матеріалах справи відсутні докази того, що Товариство сповістило Відділ про обставини анулювання реєстрації платника ПДВ з 13.08.2021.

Вищезазначене призвело до того, що в ході виконання Договору Відділ перерахував Товариству грошові кошти у загальному розмірі 2 909 765,95 грн, з них ПДВ 484 960,99 грн, що підтверджується наступними платіжними дорученнями (т. 1, а.с. 98-99):

- № 80 від 20.10.2021 на суму 857 962,38 грн (в т.ч. ПДВ 142 993,73 грн);

- № 81 від 20.10.2021 на суму 253 822,76 грн (в т.ч. ПДВ 42 303,79 грн);

- № 86 від 27.10.2021 на суму 1 549 535,92 грн (в т.ч. ПДВ 258 255,99 грн);

- № 105 від 15.12.2021 на суму 248 444,89 грн (в т.ч. ПДВ 41 407,48 грн).

В подальшому, Товариство було повторно зареєстровано платником ПДВ лише з 26.11.2021.

Отже, частину грошових коштів у сумі 443 553,51 грн, перерахованих згідно платіжних доручень № 80 від 20.10.2021, № 81 від 20.10.2021 та № 86 від 27.10.2021 як ПДВ, Відділ перерахував Товариству, статус платника ПДВ якого було анульовано.

При цьому, як вбачається із вказаних платіжних доручень, оплату було здійснено на підставі актів виконаних робіт, які датовані 20.10.2021 (№№ 80 та 81) та 26.10.2021 (№ 86).

У пп. 14.1.178 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що ПДВ - непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу.

Відповідно до п.п. 194.1.1 п. 194.1 ст. 194 Податкового кодексу України ПДВ становить 20, 7 і 14 відс. бази оподаткування та додається до ціни товарів/послуг.

Згідно з п.п. «а» і «б» п. 185.1 ст. 185 ПКУ об`єктом оподаткування є операції платників податку з:

а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу у володіння та користування лізингоодержувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст. 186 Податкового кодексу України.

Відповідно до п. 180.1. ст. 180 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платником ПДВ є:

1) будь-яка особа, яка провадить або планує провадити господарську діяльність і реєструється за своїм добровільним рішенням як платник податку у порядку, визначеному статтею 183 цього розділу;

2) будь-яка особа, яка зареєстрована або підлягає реєстрації як платник податку;

3) будь-яка особа, яка ввозить товари на митну територію України в обсягах, які підлягають оподаткуванню, та на яку покладається відповідальність за сплату податків у разі переміщення товарів через митний кордон України відповідно до Митного кодексу України, а також:

особа, на яку покладається дотримання вимог митних режимів, які передбачають повне або часткове умовне звільнення від оподаткування, у разі порушення таких митних режимів, встановлених митним законодавством;

особа, яка використовує, у тому числі при ввезенні товарів на митну територію України, податкову пільгу не за цільовим призначенням та/або всупереч умовам чи цілям її надання згідно із цим Кодексом, а також будь-які інші особи, що використовують податкову пільгу, яку для них не призначено.

Норми цього пункту не застосовуються до операцій з ввезення на митну територію України фізичними особами (громадянами) чи суб`єктами підприємницької діяльності, які не є платниками податку, культурних цінностей, зазначених у пункті 197.7 статті 197 цього Кодексу;

4) особа, яка веде облік результатів діяльності за договором про спільну діяльність без утворення юридичної особи;

5) особа - управитель майна, яка веде окремий податковий облік з податку на додану вартість щодо господарських операцій, пов`язаних з використанням майна, що отримане в управління за договорами управління майном.

Для цілей оподаткування господарські відносини між управителем майна з власної господарської діяльності та його діяльності з управління майном прирівнюються до відносин на основі окремих цивільно-правових договорів. Норми цього підпункту не поширюються на управителів майна, які здійснюють управління активами інститутів спільного інвестування, фондів банківського управління, фондів фінансування будівництва та фондів операцій з нерухомістю, створених відповідно до закону;

6) особа, яка проводить операції з постачання конфіскованого майна, знахідок, скарбів, майна, визнаного безхазяйним, майна, за яким не звернувся власник до кінця строку зберігання, та майна, що за правом успадкування чи на інших законних підставах переходить у власність держави (у тому числі майна, визначеного у статті 243 Митного кодексу України), незалежно від того, чи досягає вона загальної суми від здійснення операцій із постачання товарів/послуг, визначеної пунктом 181.1 статті 181 цього Кодексу, а також незалежно від того, який режим оподаткування використовує така особа згідно із законодавством;

7) особа, яка уповноважена вносити податок з об`єктів оподаткування, що виникають внаслідок поставки послуг підприємствами залізничного транспорту з їх основної діяльності, що перебувають у підпорядкуванні платника податку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;

8) особа - інвестор (оператор), який веде окремий податковий облік, пов`язаний з виконанням угоди про розподіл продукції;

9) особа, визначена у підпункті "д" підпункту 14.1.139 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу.

Відповідно до п. 184.5 ст. 184 Податкового кодексу України з моменту анулювання реєстрації особи як платника податку така особа позбавляється права на віднесення сум податку до податкового кредиту, складання податкових накладних.

Суд наголошує, що згідно з п. 185.1 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування ПДВ є операції саме платників ПДВ, яким відповідач на момент здійснення частини господарських операцій за Договором не був.

Відповідно до положень статті 2 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України підставою для захисту прав (охоронюваних законом інтересів) є їх порушення, невизнання або оспорювання. Отже, задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин наявності в нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорювання) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способами захисту цивільних (господарських) прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

У процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19).

При вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на "норму права", що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення Господарського процесуального кодексу України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia".

Зазначення позивачем конкретних приписів для обґрунтування позову не є визначальним для вирішення судом питання про те, які приписи слід застосувати, вирішуючи спір. З`ясувавши під час розгляду справи, що позивач або інший учасник справи для обґрунтування вимог або заперечень вказує інші нормативні приписи, ніж ті, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює юридичну кваліфікацію останніх і застосовує для ухвалення рішення ті нормативні приписи, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17).

Суд зазначає, що під час вирішення спору суди повинні оцінювати не лише буквальний зміст позовних вимог, а і їх спрямованість, правову суть і фактичний контекст, у якому такі вимоги заявлено.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено право особи, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, на їх відшкодування. До збитків віднесено: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Велика Палата Верховного суду у постанові від 12.03.2019 у справі № 920/715/17 визначила, що збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.

Пунктом 6 статті 3 Цивільного кодексу України закріплений принцип справедливості, добросовісності та розумності. За висновками Великої Палати Верховного Суду (зокрема постанови від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц), зазначений принцип включає, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість та добросовісно вести переговори; сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності.

Для застосування такого заходу відповідальності як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: 1) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; 2) шкідливого результату такої поведінки - збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; 4) вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з цих елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає.

Доведення наявності таких збитків та їх розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між правопорушенням і збитками покладено на позивача. Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, отже, доведенню підлягає те, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд також звертає увагу на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначає, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно він не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відмінну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Зміст цієї статті свідчить, що нею на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. У рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи є вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

З урахуванням усього вищевикладеного, суд виснує, що наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності доводять завдання позивачу збитків на суму 443 553,51 грн, спричинених в результаті бездіяльності відповідача, яка виявилася у неповідомленні про анулювання реєстрації Товариства платником ПДВ, в результаті чого в період, коли Товариство не було зареєстровано платником ПДВ, а саме з 13.08.2021 по 26.11.2021, Відділ згідно платіжних доручень № 80 від 20.10.2021, № 81 від 20.10.2021 та № 86 від 27.10.2021 безпідставно перерахував Товариству грошові кошти у розмірі 443 553,51 грн у якості ПДВ.

При цьому суд зазначає, що станом на момент укладення Договору умова щодо включення ПДВ до договірної ціни була цілком правомірною, оскільки відповідач був зареєстрований платником ПДВ, з огляду на що відсутні підстави для визнання недійсним частини Договору про включення ПДВ до договірної ціни та у даному випадку не підлягають застосуванню висновки, викладені Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03.12.2021 у справі № 910/12764/20.

Відтак, на переконання суду, єдиним правильним з точки зору ефективності способом захисту у спірних правовідносинах є стягнення з відповідача збитків, що фактично і прагнув досягти позивач своїм зверненням до господарського суду у даній справі.

Отже, оцінивши наявні докази у справі в їх сукупності, здійснивши ґрунтовний аналіз законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд виснує, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі як обґрунтовані, підтверджені належними доказами та наявними матеріалами справи.

Щодо доводів відповідача про те, що строк позовної давності за заявленими позовними вимогами сплинув, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Приписи ст. 260 Цивільного кодексу України передбачають, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Згідно з ч 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Про порушення свого права у спірних правовідносинах позивач міг довідатися з моменту завершення проведення Південним офісом Держаудитслужби ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Відділу, за результатами якої складено акт від 22.11.2024 № 151503-11/132, який підписано, у тому числі, представником Відділу 27.11.2024.

Тобто, саме з 27.11.2024 позивачу стало відомо про результати цієї ревізії та про інформацію, надану ГУ ДПС в Одеській області листом від 24.10.2024 року № 22671/5/15-32- 12-01-05.

Отже, трирічний строк позовної давності не сплинув.

Водночас суд зазначає, що 11.03.2020 Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", відповідно до якої з урахуванням внесених до неї в подальшому численних змін, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 на усій території України з 12.03.2020 встановлено карантин.

Законом України № 540-IX від 30.03.2020 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема пунктом 12 такого змісту:

"12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19 такого змісту, в редакції Закону України № 3450-IX від 08.11.2023:

"У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану".

Суд зазначає, що карантин відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 (постанова Кабінету міністрів України від 27.06.2023 № 651), проте правовий режим воєнного стану продовжує діяти і на даний час.

Отже, на час дії установленого на території України карантину строки, визначені статтями 257, 258 Цивільного кодексу України, були продовжені, а у подальшому - зупинені на строк дії воєнного стану.

Лише з 04.09.2025 набув чинності Закон № 4434-IX, який відновлює перебіг строків позовної давності.

З урахуванням всього вищевикладеного, суд констатує, що підстави для застосування інституту позовної давності відсутні.

Щодо доводів відповідача про ненадання позивачем оригіналів або належним чином засвідчених копій актів виконаних робіт форми КБ-2в та довідок про вартість виконаних будівельних робіт форми КБ-3, підписаних уповноваженими представниками сторін, суд зазначає, що відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Так, письмові докази, про які згадує відповідач, а саме акти виконаних робіт форми КБ-2в та довідки про вартість виконаних будівельних робіт форми КБ-3 не стосуються предмета доказування у справі про стягнення з відповідача збитків, завданих в результаті неповідомлення Відділу про анулювання у Товариства статусу платника ПДВ. Належними у даному випадку є докази, які дозволяють встановити розмір збитків (платіжні доручення про переказ коштів) та факт втрати статусу платника ПДВ (лист ГУ ДПС в Одеській області від 24.10.2024 року № 22671/5/15-32- 12-01-05).

Доводи відповідача щодо здійснення оплати за виконані роботи з урахуванням ПДВ субпідряднику Товариства - ТОВ «МІСЬКІ ТЕХНОЛОГІЇ» жодним чином не спростовують висновків суду про правомірність та обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Також, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача щодо необхідності проведення будівельно-технічної експертизи із вирішенням питання щодо правомірності перерахування Відділом на користь Товариства коштів за Договором № 182 від 08.10.2021, що включають ПДВ, оскільки у даному випадку відсутня сукупність умов, передбачених частиною 1 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, які необхідні для призначення експертизи.

Надаючи оцінку доводам сторін, судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04) зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, § 54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

З огляду на викладене суд вважає, що при розгляді даної справи судом надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

За приписами ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із задоволенням позовних вимог, витрати зі сплати судового збору у розмірі 6 653,30 грн суд покладає на відповідача.

Керуючись ст. 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЛД КОНСТРАКШН ГРУП» (65033, Одеська обл., м. Одеса, вул. Стуса Василя, буд. 2/1, корпус Б6, офіс 8; ) на користь Відділу освіти, молоді та спорту Визирської сільської ради Одеського району Одеської області (67541, Одеська обл., Одеський район, с. Причорноморське, вул. миру, буд. 4; ) 443 553,51 грн заборгованості та 6 653,30 грн витрат зі сплати судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступну та резолютивну частини рішення оголошено 26 листопада 2025 р. Повне рішення складено та підписано 08 грудня 2025 р.

Суддя Р.В. Волков