ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року м. ОдесаСправа № 916/2122/25
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Богацької Н.С.,

суддів: Діброви Г.І., Савицького Я.Ф.

секретар судового засідання: Алієва К.О.,

за участю представників учасників справи:

від позивача - Гнидка М.В.,

від відповідача - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Житомирський меблевий комбінат»

на рішення Господарського суду Одеської області від 18.09.2025, ухвалене суддею Бездолею Д.О., м. Одеса

у справі № 916/2122/25

за позовом: Приватного акціонерного товариства «Житомирський меблевий комбінат»

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Єзреця Леоніда

про: стягнення 832 700 грн,

ВСТАНОВИВ

У травні 2025 року Приватне акціонерне товариство «Житомирський меблевий комбінат» (далі ПрАТ «Житомирський меблевий комбінат», Товариство) звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Єзреця Леоніда (далі ФОП Єзрець Л.) про стягнення з останнього 832700 грн в порядку ст. 1212 ЦК України.

Позов мотивований тим, що вказана сума була перерахована відповідачу помилково, за відсутності жодних договірних правовідносин між сторонами.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 18.09.2025 у справі № 916/2122/25 у задоволенні позову відмовлено.

Місцевий господарський суд виходив з того, що позивач 5 разів, з травня по вересень 2024 року, тобто систематично і не в один день, маючи час розібратись, окремими платежами, з вказанням призначення платежу, добровільно сплачував відповідачу ці кошти, а потім, після спливу 8 місяців, звернувся до суду з цим позовом та просить їх повернути.

За висновком суду, такі дії позивача є вочевидь суперечливими та недобросовісними.

Також суд зазначив, що позивач не довів суду, що у спірних відносинах сторін дійсно мала місце помилка, оскільки суду не подано доказів, які б підтверджували: з яких же джерел позивач отримав реквізити відповідача, як він встановив номер та дату договору, які були вказані ним в платіжних інструкціях.

Крім того, суд врахував, що в матеріалах справи відсутні відомості щодо наявності/відсутності у позивача речових прав на нерухоме майно, відомості про яке також зазначені в цих же платіжних інструкціях, а також відомості щодо проведення за цей час на підприємстві позивача службової перевірки, з метою встановлення обставин перерахування спірних коштів та/або щодо звернення позивача до правоохоронних органів із заявою про вчинення певною особою протиправних дій, спрямованих на перерахування цих коштів або оптимізацію оподаткування тощо.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга ПрАТ «Житомирський меблевий комбінат» мотивована наступним:

- суд першої інстанції неправильно застосував положення ст. 1212 ЦК України;

- судом не було встановлено існування між сторонами цивільно-правових правовідносин, зокрема договору про надання послуг, відтак, не встановлено й наявності правової підстави для набуття відповідачем спірних коштів;

- відповідач не надав жодних доказів існування між сторонами договірних відносин (в усній чи письмовій формі), якихось особистих чи інших відносин;

- позивачем не було пропущено строк позовної давності;

- суд першої інстанції не врахував висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (щодо застосовування положень глави 83 ЦК України);

Окремо ПрАТ «Житомирський меблевий комбінат» звертає увагу на наступне:

- основним видом діяльності позивача є надання в оренду власного та орендованого нерухомого майна. Позивач є власником низки торгівельних та офісних центрів, а також житлового комплексу. Загальна кількість орендарів становить близько двох тисяч різних суб`єктів господарювання. Загальна кількість бухгалтерських операцій, які здійснюються щоденно на підприємстві, сягає близько 200 штук.

- у власності позивача дійсно перебуває частина житлового комплексу за адресою: м. Київ, вул. Антоновича, 118, в якому міститься приблизно 200 квартир та близько 100 нежитлових приміщень. З метою їх обслуговування позивач залучає відповідні підрядні організації.

- причиною перерахуванню відповідачу грошових коштів стала неуважність бухгалтера підприємства;

- передумовою ситуації було те, що під час відбору контрагентів для виконання спеціалізованих робіт з дизайну на об`єкті, відповідач розглядався серед можливих виконавців зазначених послуг. З ним велися переговори, проте остаточний договір укладено не було, оскільки органи управління підприємством не погодили його кандидатуру.

- водночас бухгалтер не був належним чином повідомлений про прийняте рішення. Реквізити відповідача залишилися у бухгалтерських архівах, як дані можливого майбутнього виконавця, послугами якого підприємство могло скористатися в майбутньому;

- 12 липня 2024 року, коли було здійснено перший платіж, головний бухгалтер підприємства, через значний обсяг роботи та надмірне навантаження, помилково використав саме ці реквізити, які знаходилися «під рукою», замість реквізитів виконавця робіт, які варто було сплачувати у цей день.

- номер та дата договору були взяті з шаблонного проєкту договору, сформованого у внутрішніх документах підприємства, який фактично так і не був підписаний з відповідачем;

- на підставі цих даних бухгалтер помилково оформив перший платіж, у результаті чого кошти були спрямовані за неналежними реквізитами. Більше того, цей платіж було збережено як «шаблон», і всі наступні перерахування у період з липня по вересень здійснювалися за вже помилковими реквізитами, змінювалася лише сума переказів.

- не перевіривши достовірність реквізитів, бухгалтер був переконаний у правильності своїх дій та не мав сумнівів у правомірності здійснення платежів. Водночас відповідач, отримуючи систематичні надходження коштів, не повідомив позивача про факт помилкових перерахувань.

- лише на початку травня 2025 року, у процесі підготовки до планової податкової перевірки, запланованої контролюючими органами Державної податкової служби на листопад 2025 року, було виявлено, що позивач зазнав збитків на спірну суму.

- у зв`язку з цим, підприємством було розпочато внутрішнє службове розслідування, за результатом якого на головного бухгалтера було покладено дисциплінарну відповідальність у вигляді догани.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України за результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду справи визначено судову колегію у складі головуючого судді Богацької Н.С., Діброви Г.І., Савицького Я.Ф.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.10.2025 витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали справи № 916/2122/25, вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою відкладено до надходження матеріалів з суду першої інстанції.

16.10.2025 матеріали цієї справи надійшли до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.10.2025 апеляційну скаргу ПрАТ «Житомирський меблевий комбінат» залишено без руху на підставі ч. 3 ст. 260 ГПК України як таку, що не відповідає вимогам ч. 1 ст. 256 ГПК України та встановлено скаржнику 10-ти денний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом подання суду заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Одеської області від 18.09.2025 у справі № 916/2122/25.

23.10.2025 від ПрАТ «Житомирський меблевий комбінат» надійшла заява про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.10.2025 ПрАТ «Житомирський меблевий комбінат» поновлено пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Одеської області від 18.09.2025 у справі № 916/2122/25, за апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження, встановлено відповідачу строк до 14.11.2025 для подання відзиву на апеляційну скаргу, роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, призначено дану справу до розгляду на 09.12.2025 о 14:30 год., зупинено дію рішення Господарського суду Одеської області від 18.09.2025 у справі № 916/2122/25.

05.11.2025 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про її безпідставність та необґрунтованість, зокрема, що перераховані на його рахунок грошові кошти не є безпідставно набутим майном, оскільки між сторонами було укладено відповідний договір про надання послуг, на виконання якого складені та підписані Акти приймання-передачі наданих послуг.

До відзиву на апеляційну скаргу відповідачем додані нові докази, а саме: копії договору про надання послуг, додаткових угод до нього, актів приймання-передачі наданих послуг.

05.11.2025 від ПрАТ «Житомирський меблевий комбінат» надійшла заява (вх. № 4448/25) про участь його представника у судовому засіданні 09.12.2025 о 14:30 год. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, яка ухвалою суду від 10.11.2025 задоволена.

13.11.2025 від позивача надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якій позивач наголошує, що не підписував з відповідачем жодних договорів та Актів, та не має їх в наявності.

14.11.2025 від позивача надійшло клопотання про витребування у відповідача оригінали зазначених доказів.

08.12.2025 від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності його представника.

08.12.2025 від відповідача надійшли письмові пояснення, в яких вкотре наголошено про укладення та виконання між сторонами договору про надання послуг.

До письмових пояснень відповідачем додані нові докази, а саме: а також скрін-шоти переписки в месенджері WhatsApp.

Будь-яких інших заяв чи клопотань від учасників справи не надходило.

В судове засідання 09.12.2025 в режимі відеоконференції з`явився представник ПрАТ «Житомирський меблевий комбінат». Представник відповідача в судове засідання не з`явився.

В судовому засіданні 09.12.2025 колегія суддів, розглянувши надані відповідачем до відзиву на апеляційну скаргу, а також до письмових пояснень нові докази (копії договору про надання послуг, додаткових угод до нього, актів приймання-передачі наданих послуг, а також скрін-шоти переписки в месенджері WhatsApp), дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (частини 4, 5 ст. 80 ГПК України).

Згідно з ч. 8 ст. 80 ГПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

Таким чином, надання судом апеляційної інстанції оцінки доказам, які були подані стороною у справі лише до суду апеляційної інстанції, без дослідження причин неподання цих доказів до суду першої інстанції, буде вважатися порушенням положень статей 80, 269 ГПК України.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, відповідач був належним чином повідомлений про розгляд Господарським судом Одеської області даної справи.

До позовної заяви ПрАТ «Житомирський меблевий комбінат» надало докази її направлення відповідачу: опис вкладення у цінний лист на ім`я Єзрець Леонід (за адресою: АДРЕСА_1 ), поштову накладу № 360 від 29.05.2025, а також фіскальний чек АТ «Укрпошта» від 29.05.2025 (а.с.16 т.1).

Ухвала Господарського суду Одеської області від 16.06.2025 про прийняття позовної заяви ПрАТ «Житомирський меблевий комбінат» до розгляду та відкриття провадження даній у справі також була направлена судом на належну адресу відповідача - 65029, м. Одеса, вул. Манежна, буд. 32, кв. 56.

Так, вказане поштове направлення повернулося на адресу суду з довідкою оператора поштового зв`язку з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.41 т.1).

Разом з тим, відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України).

При цьому, цю ж саму адресу зазначає сам відповідач як власну у поданому відзиві на апеляційну скаргу, що також свідчить про її дійсність та, відповідно, змогу отримувати за цією адресою поштову кореспонденцію.

До повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, в разі коли фактичне місцезнаходження учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю особу.

Відтак, повна відповідальність за достовірність інформації про місцезнаходження, а також щодо наслідків неотримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням покладається саме на таку особу - учасника процесу.

У разі якщо копію прийнятого судового рішення (ухвали, постанови, рішення) направлено судом листом за належною адресою і повернено підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання чи закінчення строку зберігання поштового відправлення, то вважається, що адресат повідомлений про прийняте судове рішення (постанова Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 923/1432/15).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що неотримання відповідачем відповідних процесуальних документів можливе виключно через недотримання ним вимог законодавства щодо забезпечення отримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням (поштовою адресою), що слід розцінювати як фактичну відмову від отримання адресованих їй судових рішень.

До аналогічного висновку приходить і Верховний Суд у постанові від 11.06.2021 у справі № 2-6236/11, де зауважує, що у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернена поштою у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Сам лише факт неотримання заявником поштової кореспонденції, яку суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав за належною адресою та яка повернулася до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки це зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції.

Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19 також зазначає, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі М 800/547/17, постановах Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі М10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі М 24/260-23/52-6).

Крім того, з матеріалів цієї справи вбачається, що додатково, ухвала Господарського суду Одеської області від 16.06.2025 була направлена відповідачу на його електронну адресу , яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.19 т.1), про що свідчить довідка про доставку електронного листа, складена відповідальним працівником Господарського суду Одеської області (а.с.38 т.1).

Також для повідомлення ФОП Єзреця Л. про розгляд справи № 916/2122/25 секретарем судового засідання здійснювалися спроби зв`язатися з ним засобами телефонного зв`язку (за тел. 43, який також зазначений в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.19 т.1)), про що свідчить телефонограма (а.с.43 т.1). Однак, зі змісту вказаної телефонограми вбачається, що особа, яка відповіла на телефонний дзвінок, повідомила секретаря судового засідання, що даний номер не належить відповідачу.

Враховуючи вищевикладене у сукупності, колегія суддів зазначає, що судом було вчинено всі можливі та необхідні дії щодо повідомлення відповідача про розгляд судом даної справи, надано можливість викласти свої заперечення проти задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин 1-4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Колегія суддів зауважує, що наведені положення ГПК України пов`язують вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів з одночасним виконанням критеріїв: «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи». При цьому, тягар доведення зазначених обставин покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою) про долучення доказів.

Така правова позиція Верховного Суду викладена у постановах від 08.09.2022 у справі № 910/5011/18, від 13.04.2021 у справі № 909/722/14 та від 01.07.2021 у справі № 46/603.

Отже відповідач вважається таким, що належним чином був повідомлений про розгляд судом даної справи. Однак, своїм право на подання відзиву на позовну заяву, до якого і мали бути додані відповідні докази, відповідач не скористався. Відповідач жодного разу не повідомляв суд ні про існування у нього цих доказів, ні про причини, з яких вони не можуть бути подані разом з відзивом на позов. Відповідачем не обґрунтовано неможливість неподання цих доказів під час розгляду справи в суді першої інстанції, ним не наведено ні «винятковість випадку», ні «причин, що об`єктивно не залежали від нього». Неподання відповідних доказів в суд першої інстанції залежало виключно від суб`єктивної поведінки самого відповідача, який несе ризик вчинення або не вчинення певної процесуальної дії.

За таких підстав, колегія суддів вирішила не приймати надані відповідачем до відзиву на апеляційну скаргу, а також до письмових пояснень нові докази (копії договору про надання послуг, додаткових угод до нього, актів приймання-передачі наданих послуг, а також скрін-шоти переписки в месенджері WhatsApp).

Щодо заявленого позивачем 14.11.2025 клопотання про витребування у відповідача оригіналів зазначених доказів, колегія суддів враховує, що в судовому засіданні 09.12.2025 представник позивача просив залишити це клопотання без розгляду.

В судовому засіданні 09.12.2025 представник ПрАТ «Житомирський меблевий комбінат» просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 18.09.2025 у справі № 916/2122/25, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на рахунок відповідача були перераховані 12.07.2024, 31.07.2024, 06.08.2024, 06.09.2024, 27.09.2024 грошові кошти у загальному розмірі 832700 грн, що підтверджується платіжними інструкціями: від 12.07.2024 № 18829 на суму 155000 грн; від 01.08.2024 № 19287 на суму 130000 грн; від 06.08.2024 № 18851 на суму 135000 грн; від 06.09.2024 № 19641 на суму 135500 грн; від 27.09.2024 № 19989 на суму 277200 грн (а.с.6-10, т.1).

У вказаних п`яти платіжних інструкціях позивачем були зазначені найменування, код, рахунок отримувача - відповідача, а у призначенні платежів вказаних інструкцій вказано: «попередня оплата за послуги у сфері спеціалізованої діяльності з дизайну на об`єкті нерухомого майна по вулиці Антоновича, 118/19 в місті Києві згідно договору № 1207/2024 від 12.07.2024».

В матеріалах справи відсутні подані у встановленому процесуальним законом порядку докази укладення між сторонами договору від 12.07.2024 № 1207/2024.

Позивач обставину наявності будь-яких правовідносин з відповідачем заперечує, наголошуючи, що кошти за вищевказаними платіжними інструкціями були п`ять разів перераховані відповідачу помилково.

Відповідач будь-яких пояснень з цього приводу в суд першої інстанції не подавав, як і не повернув позивачу спірні грошові кошти.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову та зазначає наступне.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №910/13271/18, від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18, від 16.09.2022 у справі №913/703/20).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності.

Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Колегія суддів вбачає наявність суперечливої поведінки позивача у здійсненні ним оплати на користь відповідача, а потім вимаганні у судовому порядку повернення таких коштів як безпідставно набутих відповідачем.

Так, позивач 5 разів, протягом періоду з 29.05.2024 - 27.09.2024, тобто систематично і не в один день, маючи час розібратись, окремими платежами з вказанням призначення платежу добровільно сплачував відповідачу ці кошти.

Досить тривалий проміжок часу між здійсненими платежами (з 29.05.2024 - 27.09.2024) та зверненням до суду (30.05.2025) свідчить про сумнівність ознаки помилковості у перерахуванні платежу.

Такі дії позивача є вочевидь суперечливими та недобросовісними, про що цілком обґрунтовано зауважив місцевий господарський суд.

Позивач не надав суду першої інстанції жодних належних, допустимих та (або) вірогідних доказів того, що у спірних відносинах сторін дійсно мала місце помилка.

Дослідивши матеріали справи, колегією суддів при з`ясуванні характеру спірних правовідносин встановлено, що позивач чітко був обізнаний про ідентифікаційні дані відповідача, якому він переказав грошові кошти.

Позивач не подавав в суд першої інстанції ні доказів, ні пояснень з приводу того, яким чином він був обізнаний про реквізити відповідача для перерахування коштів, а також реквізити договору, який вказаний в призначенні платежів. Як і не подавав суду першої інстанції жодних пояснень щодо наявності/відсутності у позивача речових прав на нерухоме майно, відомості про яке зазначені в цих же платіжних інструкціях, а також відомості щодо проведення на підприємстві позивача службової перевірки, з метою встановлення обставин перерахування спірних коштів та/або звернення позивача до правоохоронних органів із заявою про вчинення певною особою протиправних дій, наслідком яких є перерахування цих коштів відповідачу тощо.

Позивач, перераховуючи кошти відповідачу, знав, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків).

Згідно статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Визначений статтею 13 ГПК України принцип змагальності у господарському процесі забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК України).

За таких обставин, враховуючи вищевикладене у сукупності, колегія суддів вважає цілком обґрунтованим та правильним висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України та стягнення з відповідача безпідставно отриманих від позивача коштів.

Інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки по-перше: вони не були предметом дослідження в суді першої інстанції, а по-друге: вони не спростовують висновків суду та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті.

Згідно з статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Житомирський меблевий комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 18.09.2025 у справі № 916/2122/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 286 ГПК України.

Повна постанова складена 10.12.2025.

Головуючий суддя Н.С. Богацька

Судді Г.І. Діброва

Я.Ф. Савицький