ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" грудня 2025 р. Справа№ 910/4245/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Коробенка Г.П.

Кравчука Г.А.

секретар судового засідання: Гріщенко А.О.

за участі представників сторін: відповідно до протоколу судового засідання від 03.12.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Столичний лісовий офіс»

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2025

у справі №910/4245/25 (суддя - Морозов С.М.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Плюта Вікторії Миколаївни

до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Столичний лісовий офіс»

про стягнення 2 447 787,65 грн

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

1.1. короткий зміст позовних вимог

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Плюта Вікторії Миколаївни (позивач) про стягнення з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Столичний лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (відповідач) суми основної заборгованості в розмірі 2 106 030,42 грн, суми 3% річних в розмірі 64 653,77 грн та суми інфляційних втрат в розмірі 277 103,46 грн, у зв`язку з невиконанням Договору №12 від 02.01.2024 року в частині оплати наданих позивачем послуг.

1.2. короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.09.2025 у справі №910/4245/25 позов задоволено повністю.

Стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Столичний лісовий офіс» на користь Фізичної особи-підприємця Плюта Вікторії Миколаївни суму заборгованості в розмірі 2 106 030,42 грн, суму 3% річних в розмірі 64 653,77 грн, суму інфляційних втрат в розмірі 277 103,46 грн, суму судового збору в розмірі 29 373,46 грн та суму витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000,00 грн.

Суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог щодо стягнення суми заборгованості. Розрахунок суми 3% річних та інфляційних втрат судом визнано арифметично правильним.

1.3. короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Столичний лісовий офіс» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва по справі № 910/4245/25 від 23.09.2025 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви Фізичної особи-підприємця Плюти Вікторії Миколаївни до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про стягнення 2 106 030,42 грн., 3 % річних від суми боргу, що становить 64 653,77 грн.; суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення по зобов`язанню, що становить 277 103,46 грн в повному обсязі.

2. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ:

2.1. визначення складу суду, заяви, клопотання

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.10.2025 для розгляду даної справи визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Тарасенко К.В., судді: Кравчук Г.А., Коробенко Г.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.10.2025 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/4245/25 та відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Столичний лісовий офіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2025 у справі до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи №910/4245/25.

27.10.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/4245/25.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2025 відкрито апеляційне провадження у справі №910/4245/25 pа апеляційною скаргою Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Столичний лісовий офіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2025, розгляд апеляційної скарги призначено на 03.12.2025.

20.11.2025 через систему «Електронний суд» від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

26.11.2025 через систему «Електронний суд» від представника Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Столичний лісовий офіс» надійшла заява про участь у судових засіданнях у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.11.2025 заяву представника Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Столичний лісовий офіс» про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.

2.2. узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Скаржник вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права, неповним з`ясуванням всіх обставин справи, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.

В обгрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає наступне:

(1) Щодо вирішення даного спору шляхом укладення мирової угоди:

у зв`язку із значним фінансовим навантаженням, ДСГП «Ліси України» в особі Філії «Столичний лісовий офіс» ДСГП «Ліси України» не має можливості оплатити всю суму заборгованості одразу, а тому 21.07.2025 адвокат Зубчук О.Р. на електронну адресу ФОП Плюти Вікторії Миколаївни направила проект мирової угоди по справі № 910/4245/25. Станом на день подання апеляційної скарги ФОП Плюта Вікторія Миколаївна не надала відповіді на пропозицію щодо укладання мирової угоди;

(2) Щодо витрат на правову допомогу:

акт приймання-передачі наданих послуг від 02.04.2025 не може за своїм змістом вважатись детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, оскільки є загальним описом та не містить деталізації щодо конкретного обсягу роботи, витраченого часу та підтвердження фактичного надання таких послуг, що унеможливлює оцінку їх обґрунтованості та необхідності;

(3) Щодо повноти дослідження доказів по справі судом першої інстанції:

судом не враховано той факт, що відповідачем направлявся позивачу проект мирової угоди, на що позивачем відповіді не було надано, а тому відповідач вважає, що судом першої інстанції поверхнево було досліджено докази, матеріали справи та не надано час на укладення мирової угоди, узгодження її ключових позицій тощо;

(4) Щодо реорганізації підприємства у період з 2022 року по 2025 рік:

у зв`язку із фактичним припиненням філії «Вищедубечанське лісове господарство» та переданням майна до Філії «Столичний лісовий офіс» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», відповідач готовий в повній мірі сплатити усі зобов`язання, які наявні у нього перед Позивачем з урахуванням умов запропонованої мирової угоди.

2.3. узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Позивач в поданому відзиві на апеляційну скаргу просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, позивач зазначає наступне:

- відповідач визнає обставини, що стали підставою подання позовної заяви, майнову вимогу та її розмір що заявлений Позивачем до стягнення;

- апелянт не наводить фактичних обставин щодо підстав та предмету спору, на яких могли б ґрунтуватися його заперечення щодо скасування рішення місцевого суду та відмові в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, а натомість посилається на єдину підставу для скасування рішення - ненадання достатнього часу судом для укладення мирової угоди сторонами судового процесу;

- укладення мирової угоди Позивачем є його диспозитивним правом;

- позивач зазначає, що якщо сторона у судовій справі не реагує на ініціативу Відповідача щодо укладення мирової угоди, очевидним є те, що її укладення позивач визнає недоцільним, Позивач не має такого волевиявлення, що спрямоване на укладення мирової угоди з Відповідачем та вважає за необхідне скористатись правом на вирішення спору, результатом якого є Рішення суду.

2.4. явка в судове засідання

У судове засідання 03.12.2025 з`явилися представники учасників справи.

Представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд її задовольнити.

Представник позивача заперечив проти доводів апеляційної скарги та просив суд залишити її без задоволення.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА.

3.ПОЗИЦІЯ СУДУ:

3.1. встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини

02.01.2024 року між Державним спеціалізованим господарським підприємством «Ліси України» в особі директора філії «Вищедубечанське лісове господарство» (замовник) та Фізичною особою-підприємцем Плютою Вікторією Миколаївною (виконавець) укладено Договір №12 (надалі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого виконавець зобов`язується виконати роботу за завданням замовника, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Замовник доручає, а виконавець виконує послуги по навантаженню та перевезенню лісопродукції. (п. 1.2. Договору).

Робота вважається виконаною після підписання уповноваженим представником замовника акту виконаних робіт. Замовник приймає виконану роботу і оплачує її результат на умовах Договору. (п. 1.3. Договору).

Пунктом 2.1. Договору сторонами передбачено, що загальна ціна Договору орієнтовно складає до 5 000 000,00 грн (з ПДВ).

Розрахунок проводиться шляхом перерахування грошових коштів на р/р виконавця протягом 10 календарних днів з моменту підписання повноважними представниками обох сторін акту виконаних робіт чи іншого документу, що підтверджує виконання робіт та отримання рахунку-фактури на оплату та податкової накладної. (п. 2.4. Договору).

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 30 вересня 2024 року. (п. 6.1. Договору в редакції Додаткової угоди №1 від 29.03.2024 року).

Закінчення строку Договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії Договору. (п. 6.10. Договору).

Так, на виконання умов Договору між сторонами підписано Акти виконаних робіт на загальну суму в розмірі 5 927 720,33 грн, а саме:

- Акт виконаних робіт за січень 2024 року на суму 187 416,87 грн;

- Акт виконаних робіт за січень 2024 року на суму 418 040,48 грн;

- Акт виконаних робіт за лютий 2024 року на суму 459 468,90 грн;

- Акт виконаних робіт за лютий 2024 року на суму 153 691,80 грн;

- Акт виконаних робіт за лютий 2024 року на суму 457 206,53 грн;

- Акт виконаних робіт за березень 2024 року на суму 111 161,53 грн;

- Акт виконаних робіт за березень 2024 року на суму 216 364,74грн;

- Акт виконаних робіт за березень 2024 року на суму 808 136,78 грн;

- Акт виконаних робіт за квітень 2024 року на суму 499 113,18 грн;

- Акт виконаних робіт за квітень 2024 року на суму 120 709,98 грн;

- Акт виконаних робіт за квітень 2024 року на суму 41 536,44 грн;

- Акт виконаних робіт за квітень 2024 року на суму 10 366,80 грн;

- Акт виконаних робіт за травень 2024 року на суму 456 429,23 грн;

- Акт виконаних робіт за травень 2024 року на суму 173 881,08 грн;

- Акт виконаних робіт за травень 2024 року на суму 24 615,60 грн;

- Акт виконаних робіт за червень 2024 року на суму 194 895,30 грн;

- Акт виконаних робіт за червень 2024 року на суму 695 193,91 грн;

- Акт виконаних робіт за червень 2024 року на суму 16 980,24 грн;

- Акт виконаних робіт за липень 2024 року на суму 158 353,20 грн;

- Акт виконаних робіт за липень 2024 року на суму 707 093,61 грн;

- Акт виконаних робіт за липень 2024 року на суму 17 064,00 грн.

У подальшому, відповідачем проведено частковий розрахунок з позивачем на суму в розмірі 3 821 689,91 грн згідно наступних платіжних інструкцій:

- №1768 від 21.03.2024р.. на суму 200 000,00 грн;

- №1771 від 22.03.2024р.. на суму 405 457,35 грн;

- №2028 від 22.05.2024р.. на суму 671 726,40 грн;

- №2175 від 21.06.2024р. на суму 200 000,40 грн;

- №2176 від 25.06.2024р. на суму 454 925,91 грн;

- №2235 від 10.07.2024р. на суму 200 000,40 грн;

- №2256 від 12.07.2024р. на суму 200 000,40 грн;

- №2331 від 26.07.2024р. на суму 507 069,44 грн;

- №2442 від 21.08.2024р. на суму 200 000,00 грн;

- №2460 від 22.08.2024р. на суму 400 000,00 грн;

- №2496 від 27.08.2024р. на суму 100 000,00 грн;

- №2503 від 28.08.2024р. на суму 100 000,00 грн;

- №2524 від 30.08.2024р. на суму 82 510,81 грн;

- №2612 від 20.09.2024р.. на суму 100 000,00 грн.

3.2. обставини встановлені судом апеляційної інстанції і визначення відповідно до них правовідносин та доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції, а також посилання на норми права

У зв`язку з непроведенням повної оплати вартості послуг 25.02.2025 року позивачем направлено відповідачу лист-претензію щодо оплати, відповідно до якого він вимагав відповідача здійснити розрахунок за Договором.

У зв`язку з неотриманням відповіді від відповідача та непроведенням розрахунку за Договором, позивач звернувся до суду з даним позовом, і з вимогою про стягнення з відповідача суми заборгованості в розмірі 2 106 030,42 грн, суми інфляційних втрат в розмірі 277 103,46 грн, та суми 3% річних розмірі 64 653,77 грн.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог зазначив щодо пропозиції укласти мирову угоду, яка залишилась позивачем без реагування.

Оцінивши доводи учасників справи та наявні у справі докази як окремо, так і в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову, виходячи з наступного.

Як було зазначено вище, на підставі Договору позивачем було надано відповідачу послуги на загальну суму в розмірі 5 927 720,33 грн, що підтверджується переліченими вище актами виконаних робіт.

Відповідно до п. 2.4. Договору сторонами передбачено, що Розрахунок проводиться шляхом перерахування грошових коштів на р/р виконавця протягом 10 календарних днів з моменту підписання повноважними представниками обох сторін акту виконаних робіт чи іншого документу, що підтверджує виконання робіт та отримання рахунку-фактури на оплату та податкової накладної.

Отже, сторонами в Договорі узгоджено, що оплата за надані послуги здійснюється протягом 10 календарних днів з моменту підписання повноважними представниками обох сторін акту виконаних робіт.

Враховуючи, що акти виконаних робіт сторонами підписано без зауважень, тому термін для здійснення оплати вартості послуг настав та виконаний відповідачем був лише частково на суму в розмірі 3 821 689,91 грн, що підтверджується наведеним вище переліком платіжних інструкцій.

Проте, суд зазначає, що двосторонній характер договору зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. З укладенням такого договору виконавець бере на себе обов`язок надати послуги і водночас набуває права вимагати їх оплати, а замовник зі свого боку набуває права вимагати від виконавця передачі цих послуг та зобов`язаний здійснити їх оплату.

Як вже зазначено, п. 2.4 Договору сторонами визначено кінцевий строк здійснення відповідачем оплати наданих позивачем послуг.

Оскільки послуги позивачем надані, а відповідачем прийняті, проте оплачені останнім лише частково, відповідач є таким, що не виконав свого обов`язку передбаченого умовами укладеного між сторонами Договору.

Таким чином, з огляду на те, що відповідачем не здійснено оплату наданих позивачем послуг в повному обсязі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у встановлений законом, статтею 530 ЦК України та п. 2.4. Договору, строк, заборгованість за надані послуги в розмірі 2 106 030,42 грн, погашена не була; позивачем належним чином відповідно до статей 525, 526, 901, 903 ЦК України та статей 181, 193 ГК України доведена, документально підтверджена і відповідачем не спростована.

Враховуючи те, що загальна сума основного боргу відповідача в розмірі 2 106 030,42 грн, підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що у вказаній частині позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Водночас, судова колегія враховує, що фактично відповідач не заперечує факту наявної у нього перед позивачем заборгованості та її розміру.

Крім того, позивачем було заявлено вимоги про стягнення з відповідача 64 653,77 грн суми 3% річних та 277 103,46 грн суми інфляційних втрат, нарахованих за період з 08.03.2024 року по 02.04.2025 року.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Індекси споживчих цін (індекси інфляції), які є показниками загального рівня інфляції в економіці, розраховуються в цілому за місяць, а не на конкретні дати. Встановлено, що вони розраховуються Державним комітетом статистики України щомісячно та публікуються в наступному за звітним місяці.

Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.

Згідно з Листом Державного комітету статистики України № 11/1-5/73 від 13.02.2009 також не має практичного застосування середньоденний індекс інфляції, що може бути розрахований за формулою середньої геометричної незваженої (корінь з місячного індексу в 31 (30) степені). Так, він вказує лише на темп приросту цін за 1 день та не є показником реальної величини знецінення грошових коштів кредитора за період прострочення боржником своїх зобов`язань.

Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997, відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Таким чином, інфляційні втрати мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу.

Зазначене відповідає п. 6 Наказу Держкомстату №265 від 27.07.2007 «Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін», відповідно до якого розрахунки базового індексу споживчих цін проводяться за міжнародною класифікацією індивідуального споживання за цілями та здійснюються відповідно до модифікованої формули Ласпейреса. Розрахунки базового індексу споживчих цін за квартал, період з початку року і т.п. проводяться «ланцюговим» методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів.

При цьому, коли відносно кожного грошового зобов`язання, які мають різні строки виникнення, проводиться оплата частинами через короткі проміжки часу, розрахунок інфляційних втрат необхідно здійснювати щодо кожного окремого платежу, як складової загальної суми окремого грошового зобов`язання, за період з моменту виникнення обов`язку з оплати та який буде спільним для всіх платежів по конкретному грошовому зобов`язанню, до моменту фактичного здійснення платежу з подальшим сумуванням отриманих результатів для визначення загальної суми інфляційних втрат.

Крім того, необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 910/21564/16 від 10.07.2019.

Базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці.

Суд першої інстанції, перевіривши наданий позивачем розрахунок суми 3% річних та інфляційних втрат, на предмет арифметичної правильності та відповідності вимогам закону, встановив, що здійснений він правильно, а тому, колегія суддів погоджується з висновком суду про задоволення позовних вимог в цій частині та стягнення з відповідача сум 3% річних в розмірі 64 653,77 грн та сум інфляційних втрат в розмірі 277 103,46 грн.

Щодо розподілу судових витрат в суді першої інстанції.

Оскаржуваним рішенням зокрема було задоволено вимогу позивача про покладення на відповідача понесених ним витрат на оплату послуг адвоката на суму в розмірі 40 000,00 грн.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно зі ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України «Про адвокатуру». Дія вказаного закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Згідно зі ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

За приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок позивача має бути встановлено, що позов позивача не підлягає задоволенню, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Законом України „Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04, п. 269). (Аналогічна правова позиція викладена у постанові вищого господарського суду України від 22.11.2017 року у справі №914/434/17).

Як вбачається з матеріалів справи, 27.03.2025 року між адвокатським бюро «Вапельник і партнери» та позивачем (клієнт) було укладено Договір про надання правничої допомоги №2025/27/03, відповідно до якого адвокатське бюро зобов`язалось надати клієнту правничу допомогу з представлення його інтересів.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат позивачем було подано до суду:

- Акт приймання-передачі наданих послуг від 02.04.2025 року на суму в розмірі 40 000,00 грн до Договору про надання правничої допомоги №2025/27/03 від 27.03.2025 року;

- платіжна інструкція №161 від 03.04.2025 року на суму в розмірі 40 000,00 грн.

Проаналізувавши зазначені вище докази, заперечення відповідача, враховуючи час на підготовку матеріалів, юридичну кваліфікацію правовідносин у справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та ціною позову, а відтак з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000,00 грн.

З наведеним висновком погоджується також і судова колегія апеляційного господарського суду.

В апеляційній сказі відповідач зазначає, що акт приймання-передачі наданих послуг від 02.04.2025 не може за своїм змістом вважатись детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, оскільки є загальним описом та не містить деталізації щодо конкретного обсягу роботи, витраченого часу та підтвердження фактичного надання таких послуг, що унеможливлює оцінку їх обґрунтованості та необхідності.

Колегія суддів враховує, що адвокатське бюро та позивач погодили фіксований гонорар у розмірі 40 000,00 грн, про що зазначено у пункті 5.1. Договору про надання правничої допомоги №2025/27/03 від 27.03.2025, а також у пункті 2 Акту приймання - передачі наданих послуг від 02.04.2025.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку (додаткова постанова Верховного Суду від 12.07.2024 у справі №913/205/23).

Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

З наведених підстав колегія суддів відхиляє доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, щодо розподілу судових витрат, як необґрунтовані.

4. ВИСНОВКИ СУДУ ТА ДЖЕРЕЛА ПРАВА:

4.1. висновки за результатами розгляду матеріалів справи

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог у повному обсязі з огляду на їх доведеність та обґрунтованість, а також вважає обґрунтованими висновки суду щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу, заявлених позивачем.

4.2. посилання на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).

Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини, воно закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною.

Відповідно до ч. 1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ст. ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією із підстав виникнення зобов`язань та обов`язковим для виконання сторонами.

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором послуг.

Статтею 901 ЦК України закріплено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії, або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Відповідно до ст. 905 ЦК України строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

5. ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ:

5.1. мотиви прийняття або відхилення аргументів учасників справи

Доводи скаржника щодо ненадання сторонам часу на укладення мирової угоди колегія суддів сприймає критично та наголошує, що укладення мирової угоди є процесуальним правом сторін у справі, водночас як це право може бути реалізоване у двосторонньому випадку, натомість як зазначив позивач, він не має волевиявлення на укладення мирової угоди, а тому аргументи відповідача в цій частині є необґрунтованими, не свідчать про порушенням судом норм процесуального права чи порушення норм матеріального права, як і не спростовують обов`язку відповідача щодо оплати заборгованості, наявність якої ним не заперечується.

Усі інші доводи апелянта судом враховано, однак судова колегія визнає їх необґрунтованими та вважає, що судом першої інстанції було ретельно досліджено матеріали справи, детально та належним чином мотивовано висновки суду, правильно застосовано норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, а твердження апелянта не спростовують наведених вище висновків суду та не можуть бути достатньою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

6. ВИСНОВКИ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ:

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2025 у справі № 910/4245/25 підлягає залишенню без змін.

Апеляційна скарга Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Столичний лісовий офіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2025 у справі № 910/4245/25 задоволенню не підлягає.

7. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ:

Судові витрати у вигляді судового збору за розгляд апеляційної скарги згідно з ч. 1 ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Столичний лісовий офіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2025 у справі №910/4245/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2025 у справі №910/4245/25 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/4245/25 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 09.12.2025.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко

Судді Г.П. Коробенко

Г.А. Кравчук