ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2025 року м.Дніпро Справа № 904/3330/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач)

суддів: Іванова О.Г., Паруснікова Ю.Б.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Лисікова Павла Михайловича на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 10.12.2024 року у справі №904/3330/24 (суддя Назаренко Н.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТКД Україна", м. Дніпро

до Фізичної особи-підприємця Лисікова Павла Михайловича, смт. Слобожанське, Дніпровський район, Дніпропетровська область

про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТКД Україна" (далі - позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просило суд стягнути з Фізичної особи підприємця Лисікова Павла Михайловича (далі - відповідач) суму попередньої оплати в розмірі 18 985, 61 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем своїх зобов`язань щодо поставки оплаченого товару.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 10.12.2024 року у справі №904/3330/24 позов задоволено.

Стягнуто з Фізичної особи підприємця Лисікова Павла Михайловича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТКД Україна" (49041, м. Дніпро, вул. Стартова, буд. 20, офіс 405, ідентифікаційний код 42777424) основний борг у розмірі 18 985,61 грн., судовий збір у розмірі 3 028,00 грн.

Рішення суду обгрунтовано порушенням відповідачем своїх зобов`язань щодо поставки оплаченого товару, а саме - інкрементного поворотного енкодеру IRC 125/250 КВ в кількості 1 одиниці на суму 18 985,61 грн.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.

Апелянт вважає оскаржуване рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, прийнятим на підставі невірної оцінки доказів та невірному встановленні обставин справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї позиції зазначає наступне:

- суд першої інстанції, всупереч ст. 581 Господарського кодексу України поставив під сумнів видаткову накладну № 0815 від 15.08.2022 року як доказ поставки товару через відсутність на документі печатки позивача;

- відповідно до ч. 3 ст. 58-1 Господарського кодексу України наявність або відсутність відбитка печатки суб`єкта господарювання на документі не створює юридичних наслідків; печатку на видатковій накладній ставити не обов`язково, адже згідно зі ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" печатка не є обов`язковим реквізитом первинних документів. Не вимагає цього й Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджене наказом Мінфіну № 88 від 24.05.1995 року, згідно з пунктом 2.5 якого документ має бути підписаний особисто, а підпис може (а не має) бути скріплений печаткою;

- суд першої інстанції внаслідок незастосування вказаної норми Господарського кодексу України безпідставно відхилив вагомий доказ у справі, що підтверджує факт поставки товару, та дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача грошових коштів;

- суд, оцінюючи докази порівняв спірну накладну від 15.08.2022 року з іншими накладними - від 25.07.2022 року та 26.09.2022 року, вказавши на те, що на цих двох накладних наявна печатка позивача. Але при цьому суд не взяв до уваги, що вищезазанчені видаткові накладні, які суд взяв до порівняння, є екземплярами позивача, у якого в доступі є своя печатка, тоді як видаткова накладна від 15.08.2022 року (без печатки), є екземпляром відповідача. Отже за таких умов дане порівняння не може бути об`єктивним;

- судом першої інстанції було не вірно зроблено висновок про те, що позивачем 19.12.2022 року була здійснена саме передоплата за товар, а не оплата заборгованості за отриманий товар;

- оплата за отриманий позивачем товар була здійснена ним несвоєчасно, платіжною інструкцією № 607 від 19.12.2022 року у сумі 90 477,41 грн, що складає суму товарів по трьом вказаним поставкам товарів. В призначенні платежу зазначено: "За ТМЦ згідно рахунків № П-0725 від 25.07.2022, № П-0815 від 15.08.2022, № П-0926 від 29.09.2022 без ПДВ".

- зважаючи на викладені факти, цілком очевидно, що покупець, здійснюючи оплату у грулні 2022 року по рахункам, виставленим продавцем у липні, серпні, грудні 2022 року, з призначенням платежу "За ТМЦ... ", без зазначення, що це передоплата, здійснив оплату своєї заборгованості за отриманий товар, а не передоплату;

- позивач не заперечує і підтверджує отримання ним товару від відповідача за видатковими накладними від 25.07.2022 року та від 26.09.2022 року, які також оплачено платіжною інструкцією № 607 від 19.12.2022 року;

- відповідач після винесення рішення судом першої інстанції знайшов можливість зв`язатись із колишнім директором позивача Ємельяновим Євгеном Олеговичем, який був директором ТОВ "ТКД Україна" у 2022 році та особисто отримував товар від відповідача і підписував видаткові накладні. До цього часу у відповідача не було такої можливості з незалежних від нього причин. Ємельяновим Євгеном Олеговичем підтверджено факт отримання товару від ФОП Лисікова Павла Михайловича за накладною № 0815 від 15.08.2022 року, про що ним надано нотаріально посвідчену заяву свідка від 03.01.2025 року.

- оскільки заява свідка як доказ отримана відповідачем лише 03.01.2025 року, отримання цього доказу раніше було неможливим з причин, що не залежали від відповідача, апелянт просить апеляційний суд визнати причину пропуску строку на подання доказу поважною і прийняти додатковий доказ - заяву свідка.

Апелянт просить рішення господарського суду Дніпропетровської області від 10.12. 2024 року по справі № 904/3330/24 скасувати; прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі; судові витрати покласти на позивача.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу спростовує доводи скаржника. Вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального та процесуального права, за належної оцінки наданих доказів.

Також позивач заперечує щодо прийняття судом доказу скаржника - заяви свідка і щодо цього зазначає на те, що відповідач належним чином не обґрунтував пропуск процесуального строку для надання цього доказу.

Просить відмовити відповідачу в задоволені апеляційної скарги, рішення господарського суду Дніпропетровської області від 10.12. 2024 року по справі № 904/3330/24 - залишити без змін.

Положенням ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Відповідно до ч.5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справи, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За приписами ч.10 ст.270 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.02.2025 року було відкрито апеляційне провадження в порядку письмового провадження.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За доводами апеляційної скарги відповідач стверджує про належне виконання ним умов укладеного з позивачем усного договору в частині поставки товару та надав щодо цього додатковий доказ.

Колегією суддів встановлено, що між сторонами відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України виникли договірні відносини на підставі усної домовленості.

Обидві сторони не заперечують, що між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТКД Україна" та Фізичною особою підприємцем Лисіковим Павлом Михайловичем було досягнуто домовленості про постачання товару.

За загальним правилом відповідно до статті 208 Цивільного кодексу України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

При цьому, відповідно до статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони

укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно статті 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина 2 стаття 640 Цивільного кодексу України).

Отже, судом встановлено, що між сторонами укладено договір поставки у спрощений спосіб.

Відповідач виставив позивачу рахунок на оплату №П-0815 від 15.08.2022 року на суму 18 985,61 грн. за інкрементний поворотний енкодер ІRС 125/250 КВ.

25.08.2022 року відповідачем виставлено позивачу рахунок на оплату № П-0725 на суму 3 456, 00 грн. за глюкометр One Тouch Ultra Plus Flex в кількості 5 одиниць.

26.09.2022 року відповідачем виставлено позивачу рахунок на оплату № П-0926 за вентиль Т-114 Ду10 Ру400 в кількості 12 одиниць на суму 68 035,80 грн.

Отже, всього позивач за вказаними рахунками мав сплатити відповідачу 90 477,41 грн.

Платіжною інструкцією № 607 від 19.12.2022 року позивачем сплачено вартість товару за вказаними рахунками на суму 90 477,41 грн.

В призначенні платежу визначено: "За ТМЦ згідно рахунків № П-0725 від 25.07.22, № П-0815 від 15.08.22, № П-0926 від 29.09.22, без ПДВ".

Позивач стверджував суду, що інкрементний поворотний енкодер ІRС 125/250 КВ в кількості 1 одиниця на 18 985, 61 грн. відповідач не поставив.

Позивач звернувся до відповідача з листом-вимогою за вих. № 21-06/1 від 21.06.2024 року, в якому вимагав здійснити поставку товару інкрементного поворотного енкодера ІRС 125/250 КВ або повернення суми передоплати в розмірі 18 985,61 грн. (а.с.18-24).

За твердженням позивача вимога залишена відповідачем без задоволення.

Відповідно до вимог статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Отже, строк на поставку товару на момент звернення позивача до суду є таким, що настав.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу; у разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу; якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати

Правова позиція відповідача у даній справі обґрунтовується посиланням на те, що позивачем отримано товар згідно видаткової накладної № 0815 від 15.08.2022 року на суму 18 985,81 грн.

Позивач стверджував, що інший оплачений товар позивач отримав за видатковими накладними № П-0725 від 25.07.2022 року на суму 3 456,00 грн. на поставку глюкометру One Тouch Ultra Plus Flex в кількості 5 одиниць на підставі рахунку № П-0725 від 25.07.2022 року, № П-0926 від 26.09.2022 року на суму 68 035,80 грн. на поставку вентилів Т-114 Ду10 Ру400 в кількості 12 одиниць на суму 68 035,80 грн., на яких містяться як підпис особи, яка отримала товар, так і печатка підприємства, що свідчить про те, що підприємство позивача при отриманні товару використовує свою печатку.

Також позивач звертав увагу, що видаткова ж накладна № 0815 від 15.08.2022 року на суму 18 985,81 грн в графі: "Отримав" містить лише підпис невідомої особи без печатки позивача, що ставить під сумнів цей документ, як належний доказ.

Колегія суддів повністю поділяє доводи суду першої інстанції щодо оцінки вказаної видаткової накладної № 0815 від 15.08.2022 року на суму 18 985,81 грн.

Згідно із частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 78 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

17.10.2019 року набув чинності Закон України від 20.09.2019 року №132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України та змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доводити таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Водночас сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

Подібну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі №917/1307/18.

Як вказано вище, видаткова накладна, на яку як доказ поставки товару посилається скаржник, не містить печатки позивача та посилання на дані особи, яка товар отримала (довіреність, анкетні дані).

Між тим, позивач надав суду інші видаткові накладні на поставку оплаченого відповідачу товару - від 25.07.2022 року №П-0725 і від 26.09.2022 року №П-0926, які містять печатку позивача.

Як встановив суд першої інстанції, для підтвердження факту поставки товару не достатньо надати до суду видаткову накладну з підписом не встановленої особи.

Позивачем було надано суду докази придбання товару, який в подальшому було поставлено в адресу ПАТ "Нікопольський ремонтний завод", натомість відповідачем не було надано суду жодних доказів на підтвердження джерела походження в нього інкрементного поворотного енкодеру, який, нібито, було ним передано позивачу за видатковою накладною № 0815 від 15.08. 2022 року

Отже, наведене свідчить, що у господарській діяльності ТОВ "ТКД Україна" печатку використовувало. Відповідно, наданий відповідачем доказ суд належним чином оцінив і дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач не довів факт належного виконання ним свого зобов`язання, що доводи позивача обгрунтовані.

Скаржник стверджує, що судом здійснено хибний висновок про те, що позивачем 19.12.2022 року була здійснена саме передоплата за товар, а не оплата заборгованості за отриманий товар.

Щодо вказаного колегія суддів звертає увагу, що як вказано вище, ФОП Лисіковим П.М. виставлено позивачу три рахунки, всього на суму 90 477,41 грн., які оплачені позивачем однією платіжною інструкцією № 607 від 19.12.2022 року.

В якості призначення платежу визначено: "За ТМЦ згідно рахунків № П-0725 від 25.07.2022, № П-0815 від 15.08.2022, № П-0926 від 29.09.2022 без ПДВ".

Наведене дає змогу встановити, що позивач здійснив оплату отриманих від відповідача рахунків по погоджених господарських операціях. Наявність інших господарських операцій між сторонами судом не встановлена.

Тому доводи скаржника, що позивач здійснив оплату отриманого товару, а суд вказав на здійснення переплати не приймається апеляційним судом, оскільки висновки суду це не спростовує.

Щодо заяви свідка, ці доводи та клопотання колегією відхиляються в силу наступного:

Відповідно до частин 3-5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи представника позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, щодо пов`язаності осіб Лисікова П.М. та свідка ОСОБА_2 , щодо можливості надати суду першої інстанції відповідну заяву свідка.

Колегія суддів визнає недоведеними причини, за яких відповідач не міг надати суду першої інстанції вказаний доказ. Тому вказане скаржником клопотання відхилено судом.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку, що належними та допустимими доказами висновки оскаржуваного рішення апелянт не спростував. Апеляційна скарга не доведена і задоволенню не підлягає. Судові витрати за її розгляд покладаються на відповідача згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 276 , 281-283 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 10.12.2024 року у справі №904/3330/24 залишити без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на апелянта.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Т.А. Верхогляд

Суддя О.Г. Іванов

Суддя Ю.Б. Парусніков