ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження у справі

12.12.2025м. СумиСправа № 920/1666/25

Господарський суд Сумської області у складі

судді Резніченко О.Ю.,

розглянув матеріали позовної заяви б/н від 10.12.2025 (вх №6346 від 10.12.2025)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Консалтинговий центр «Мірекол»/Miracle» (вул Дм. Ульянова, б. 62, м. Херсон, 73000, )

до відповідачів: 1. Фермерського господарства «Калюх О.М.» (вул. Кардашівська, б. 13, с. Кардашівка, Охтирський район, Сумська область, 42760, )

2. ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ),

3. ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )

4. ОСОБА_3 (в особі законного представника ОСОБА_1 ) ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

про стягнення 786187 грн 62 коп.

Суть питання, що вирішується ухвалою суду.

Позивач просить суд стягнути в солідарному порядку з: Фермерського господарства «Калюх О.М.»; ОСОБА_1 ; ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 (в особі законного представника ОСОБА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МІРЕКОЛ"/MIRACLE» заборгованість за Договором про надання правничої допомоги № 05/13/2025 ВМ від 13.05.2025р. у загальному розмірі 786187,62 грн., а також судові витрати по справі.

Разом з позовною заявою подано заяву про забезпечення позову № б/н від 10.12.2025 (вх. №6347 від 10.12.2025).

Суд дійшов висновку, що вказана позовна заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких суд дійшов вищезазначеного висновку. Законодавство, що підлягає застосуванню.

Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Його визначено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною.

Європейська Комісія з прав людини в справі «Лео Занд проти Австрії» (Leo ZAND v. Austria), заява №7360/76, доповідь Комісії від 12.10.1978, зазначила, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» (п.68). З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви №29458/04 та №29465/04). Суд, який без жодних пояснень, перевищує звичайні межі повноважень своєї юрисдикції, що є умисним порушенням закону, не є «судом, встановленим на законних підставах» у провадженнях, що розглядаються судом (пункти 27-28).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) суд, «встановлений законом», має бути утворений безпосередньо на підставі закону, діяти в законному складі в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції. Тобто поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання всіх правил юрисдикції та підсудності.

Правова конструкція «суд, встановлений законом» стосується ще й таких аспектів, як механізм правового регулювання у сфері судоустрою та правомірність діяльності суду у процесі здійснення своїх повноважень.

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини вважають здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Також у розумінні частини першої статті 6 Конвенції право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена належним судом, тобто судом, встановленим законом.

Судова практика Європейського суду з прав людини право на розгляд справи тлумачить як право особи звернутися до суду, так і право на розгляд та вирішена її справи судом.

Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів.

Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Правила юрисдикції визначені процесуальними законами, які регламентують предметну та суб`єктну юрисдикцію адміністративних, господарських та цивільних судів.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наводила критерії розмежування судової юрисдикції.

Такими критеріями є передбачені законом умови, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, як-то: суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка у законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ (аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.01.2021 у справі №127/21764/17 та від 23.03.2021 у справі №367/4695/20).

Відповідно до частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно з частиною 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Так, ознаками господарського спору є те, що: 1) спір виник із правовідносин, що врегульовані нормами цивільного та господарського права; 2) вимога ініціатора звернення до суду зумовлена прагненням відновити своє порушене приватне (цивільне чи господарське) суб`єктивне право та/або захистити приватний (цивільно- чи господарсько-правовий) інтерес; 3) процесуальне законодавство містить пряму норму, згідно з якою відповідний спір належить до юрисдикції саме господарських судів; 4) у процесуальному законі відсутня пряма норма, яка визначає юрисдикцію іншого суду для відповідного спору.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Згідно з частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Тобто у порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин. Приватноправові відносини відрізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Тож, при визначенні юрисдикції цієї справи слід виходити з характеру та змісту спірних правовідносин, у межах яких і за захистом яких звернувся позивач.

Як убачається з матеріалів позовної заяви, позивач заявляє вимоги, у тому числі, до фізичних осіб - ОСОБА_1 ; ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 (в особі законного представника ОСОБА_1 ), які у спірних правовідносинах не є фізичними особами підприємцями.

Також зазначені фізичні особи відповідачі не забезпечували виконання зобов`язання ,яке є предметом спору.

Крім цього, спір, який є предметом позову, не є корпоративним.

Також, правовідносини у цій справі урегульовані договором про надання правової допомоги.

Відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч.1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» №5076-VI від 05.07.2012 адвокат це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом, а адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту, договір про надання правової допомоги. Договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Види адвокатської діяльності, пов`язані з наданням правової допомоги фізичним та юридичним особам на професійній, систематичній оплатній основі адвокатами, регульовані ст. 19 Закону №5076-VI від 05.07.2012.

Тому адвокатська діяльність не є господарською і, зокрема, підприємницькою, а адвокат не є суб`єктом господарювання, який здійснює підприємницьку діяльність.

Таким чином, спір між позивачем та відповідачами виник не у зв`язку із господарською діяльністю позивача.

На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку, що спір у даній справі не відноситься до юрисдикції господарських судів, визначеної у п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України, а позовна заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Враховуючи те, що суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження, суд не розглядає по суті і заяву про забезпечення позову, яка була подана разом з позовною заявою.

Відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої п. 1 ч.1 ст. 175 ГПК України, суд роз`яснює позивачу, що справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 175, 234, 235 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом б/н від 10.12.2025 (вх №6346 від 10.12.2025) Товариства з обмеженою відповідальністю Консалтинговий центр «Мірекол»/Miracle» до відповідачів: 1. Фермерського господарства «Калюх О.М.»; 2. ОСОБА_1 ; 3. ОСОБА_2 ; 4. ОСОБА_3 (в особі законного представника ОСОБА_1 ) про стягнення 786187,62 грн (разом з заявою про забезпечення позову №б/н від 10.12.2025, вх №6347 від 10.12.2025).

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею. Дана ухвала може бути оскаржена в порядку, встановленому ст. ст. 255-257 ГПК України.

Ухвала підписана суддею 12.12.2025.

Суддя О.Ю. Резніченко