ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року Справа № 926/3204/25

Господарський суд Чернівецької області у складі судді Ніколаєва Михайла Ілліча

секретар судового засідання Голіней Я.І.

представники сторін:

позивача: Іванченко А.В.

відповідача: Хлапоніна О.Р.

розглянувши матеріали

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська енергосервісна компанія»

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Національна енергетична група»

про стягнення інфляційних втрат 105 108, 45 грн

І. Стислий виклад позицій сторін по суті позовних вимог.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Київська енергосервісна компанія» звернулося до Господарського суду Чернівецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Національна енергетична група» про стягнення інфляційних втрат у сумі 105 108, 45 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що між сторонами 25.04.2024 укладено договір купівлю-продажу електричної енергії №25/04/2024-1. Протягом дії договору сторонами підписано ряд додаткових угод. В порушення умов договору, відповідач несвоєчасно сплачував за електричну енергію, що стало підставою для нарахування інфляційних втрат у сумі 105 108, 45 грн.

Відповідач у відзиві на позов заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що заборгованість погашено в період з 06.02.2025 по 14.03.2025.

Позивач шляхом звернення до суду з позовними вимогами про стягнення коштів за договором №25/04/2024-1 від 25.04.2025 купівлю продажу електричної енергії в сумі 1 482 373,52 грн, з яких: 3% річних в розмірі 51 074,04 грн, пеня в розмірі 497 168,78 грн та штраф в розмірі 934 130,70 грн намагався отримати ніщо інше, як невиправдані додаткові прибутки, незважаючи на те, що у останнього взагалі відсутні правові підстави для нарахування та стягнення з відповідача штрафних санкцій.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що початок перебігу строку, період у часі, упродовж якого має місце прострочення боржника (відповідача) щодо виконання зобов`язання з оплати перед кредитором (позивачем), починається з наступного дня після закінчення строку здійснення оплати. Якщо останній день строку для оплати товару припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, то в силу частини п`ятої статті 254 ЦК України, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Поданий розрахунок позивача включає в себе дні оплати відповідачем, проте не враховує суму оплат, що є наслідком невірного обчислення суми залашку основного боргу, на яке і відбуваєтьсяі нарахування суми інфляційних втрат.

Згідно розрахунку відповідача сума інфляційних втрат становить 103 908, 45 грн.

Позивач у відповіді на відзив зазначив, що виходячи з вказаних відповідачем вихідних даних та застосовуючи для обрахування алгоритму, який використовується в системі «ЛІГА: ЗАКОН», загальна сума інфляційних втрат за час прострочення виконання зобов`язань складає 105 108,45 грн, однак аж ніяк не 103 908,45 грн, що були вирахувані відповідачем.

Алгоритми розрахунку інфляційних втрат в системі «ЛІГА: ЗА КОН» розроблено у відповідності до Листа Верховного Суду України від 03.04.1997 року № 62-97р та практики Верховного Суму (зокрема, постанова від 20 11 2020 року у справі №910/13071/19), згідно з якими: якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число відповідного місяця, інфляційна зміна розраховується, без урахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 число місяця - інфляційна зміна розраховуються з урахуванням цього місяця.

Позивач вважає, що платежі, які були проведені після 16.02.2025 та, відповідно, розмір заборгованості, який існував з 19.02.2025 - не враховується в розрахунок інфляційних втрат за лютий 2025 року.

ІІ. Рух справи у суді

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.09.2025 позовну заяву передано на розгляд судді Ніколаєву М.І.

Ухвалою суду від 25.09.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено розгляд справи по суті на 23.10.2025.

08.10.2025 від представника відповідача надійшов відзив на позов в якому останній заперечує проти задоволення позову.

10.10.2025 від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

21.10.2025 від представника позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні 23.10.2025 поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та електронного підпису із використанням підсистеми Електронний суд.

Ухвалою суду від 21.10.2025 відмовлено в задоволені клопотання представника позивача про участь у судовому засіданні 23.10.2025 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою суду від 23.10.2025 розгляд справи відкладено на 19.11.2025.

30.10.2025 від представника позивача надійшло клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу до 5000,00 грн.

Подане клопотання обґрунтоване тим, що розмір гонорару адвоката не відповідає критеріям дійсної необхідності його понесення та розумності, а при підготовці наданих позивачем у межах даної справи заяв по суті спору не потребувалось збирання значного об`єму доказів в підтвердження заявлених позовних вимог, а також аналізу великої кількості законодавства.

11.11.2025 від представника позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні 19.11.2025 поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та електронного підпису із використанням підсистеми Електронний суд.

Ухвалою суду від 14.11.2025 задоволено клопотання представника позивача про участь у судовому засіданні 19.11.2025 поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

У судовому засіданні 19.11.2025 оголошено перерву до 03.12.2025.

24.11.2025 від представника позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні 03.12.2025 поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та електронного підпису із використанням підсистеми Електронний суд.

Ухвалою суду від 25.11.2025 задоволено клопотання представника позивача про участь у судовому засіданні 03.12.2025 поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Присутній в судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, та просив стягнути з відповідача 105 108,45 грн інфляційних втрат та 15 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.233 Господарського процесуального кодексу України (надалі ГПК України) суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Відповідно до ст.240 ГПК України рішення суду (повне або скорочене) проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим кодексом.

У судовому засіданні 03.12.2025 проголошено скорочене рішення.

III. Фактичні обставини справи, встановлені судом

25.04.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю Київська енергосервісна компанія (далі - продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю Національна енергетична група (далі - покупець) було укладено договір №25/04/2024-1 про купівлю-продаж електричної енергії (далі - договір), відповідно до якого продавець зобов`язаний продати електричну енергію покупцю, а покупець зобов`язаний купити (прийняти та оплатити) електричну енергію за ціною та в обсягах, що визначені цим договором (п.1.1 договору).

У відповідності до п.2.3 договору купівля-продаж електричної енергії здійснюється протягом розрахункового періоду, виходячи з підтвердженого обсягу електричної енергії, якщо даним договором не узгоджено інше.

Право власності на електричну енергію переходить від продавця покупцю після закриття воріт для реєстрації ДД на електронній платформі оператора системи передачі та прийняття поданих графіків ОСП та сторонами (п.2.8 договору).

Протягом дії договору, покупець та продавець узгоджують обсяги електричної енергії, які покупець планує купувати у продавця в розрахунковому періоді в додатковій угоді, що є невід`ємною частиною цього договору. Купівля-продаж електроенергії у розрахунковому періоді здійснюється у відповідності до договірних графіків погодинного обсягу купівлі-продажу електричної енергії, які узгоджені сторонами у додатковій угоді (п.п.3.1, 3.2 договору).

Фактичний обсяг купівлі-продажу електричної енергії визначається як сумарний, підтверджений відповідним повідомленням щодо реєстрації договорів на електронній платформі ОСП, обсяг за кожною годиною торгової доби розрахункового місяця (п.3.7 договору).

Згідно з п.п.4.1, 4.2 договору, вартість електричної енергії, придбаної покупцем у продавця, визначається на підставі фактичних обсягів купівлі-продажу електричної енергії та договірної ціни за 1 МВт*год. електричної енергії, узгодженої сторонами у додатковій угоді до цього договору. Розрахунок за куплену покупцем електроенергію здійснюється з урахуванням ПДВ грошовими коштами в національній валюті України відповідно до умов, зафіксованих у додатковій угоді до цього договору.

Проект акту купівлі-продажу електричної енергії складається продавцем та надсилається покупцю на його адресу електронної пошти для узгодження та підписання у термін до 5 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом. Акти купівлі-продажу електричної енергії вважаються узгодженими сторонами з моменту обміну їх сканованими копіями. Два примірники оригіналу узгодженого акту купівлі-продажу, що підписаний збоку продавця, надсилається покупцю протягом 2 (двох) днів, з моменту узгодження, що вказаний в п.4.3. договору. Після отримання оригіналу узгодженого акту купівлі-продажу, покупець підписує акт купівлі-продажу та не пізніше, ніж протягом 2 (двох) днів направляє один оригінальний примірник продавцю (п.п.4.3, 4.4 договору).

У відповідності до п.4.7 договору, датою виконання зобов`язань продавця за розрахунковий місяць є дата підписання обома сторонами акту купівлі-продажу електричної енергії.

Згідно з п.4.8. договору, моментом здійснення оплати від покупця вважається момент, у який сума, що підлягає сплаті, зараховується на банківський рахунок продавця. Якщо покупець не здійснив платіж відповідно до умов цього договору або здійснив платіж не в повному обсязі, продавець має право, але не зобов`язаний припинити або зменшити продаж електричної енергії покупцю з наступного дня, що слідує за днем, у якому не вистачає коштів для постачання електричної енергії, про що повідомляє покупця.

За невиконання або неналежне виконання умов договору сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України та договором (п.6.1 договору).

Пунктом 6.3 договору визначено, що у разі несплати або несвоєчасної оплати за електричну енергію у строки, зазначені в додатковій угоді до цього договору, покупець, крім суми заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення, сплачує на користь продавця пеню за кожний день прострочення, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Пеня нараховується від суми простроченого платежу за кожен день протягом всього періоду прострочення і не обмежується 6-місячним строком, згідно ч.6 ст.232 Господарського кодексу України.

У разі порушення порядку та терміну оплати за електричну енергію, продавець має право застосувати до покупця оперативно-господарські санкції, передбачені Господарським кодексом України, у тому числі не реєструвати на електронній платформі ОСП MMS повідомлення про погодинні обсяги продажу електричної енергії покупцю.

Якщо покупець не здійснив оплату за цим договором у строки, передбачені у додатковій угоді до цього договору, продавець має право в односторонньому порядку розірвати цей договір впродовж трьох робочих днів з моменту не здійснення оплати, шляхом направлення відповідного повідомлення на поштову адресу покупця. Договір вважається розірваним з дати отримання такого письмового повідомлення покупцем.

Пунктом 11.1 договору визначено, що договір набуває чинності з дати підписання сторонами та скріплення її підписів печатками та діє до 21.12.2024.

Сторонами протягом дії договору було укладено ряд додаткових угод, а саме: 1) додаткова угода №1 від 25.04.2024 року, якою сторони погодили передачу продавцем покупцю електричної енергії в період і 01.05.2024 року по 31.05.2024 року в обсязі 4093,60 тис.кВт*год; 2) додаткова угода №2 від 28.05.2024 року, якою сторони погодили передачу продавцем покупцю електричної енергії в період з 01.06.2024 року по 30.06.2024 року в обсязі 3318,00 тис.кВт*год; 3) додаткова угода №3 від 27.06.2025 року, якою погодили передачу продавцем покупцю електричної енергії в період з 01.07.2024 року по 31.07.2024 року в обсязі 3198,10 тис.кВт*год; 4) додаткова угода №4 від 29.07.2025 року, якою погодили передачу продавцем покупцю електричної енергії в період з 01.08.2024 року по 31.08.2024 року в обсязі 3012,40 тис.кВт*год; 5) додаткова угода №5 від 28.08.2025 року, якою погодили передачу продавцем покупцю електричної енергії в період з 01.09.2024 року по 30.09.2024 року в обсязі 3426,00 тис.кВт*год; 6) додаткова угода №6 від 24.09.2025 року, якою погодили передачу продавцем покупцю електричної енергії в період з 01.10.2024 року по 31.10.2024 року в обсязі 3579,30 тис.кВт*год; 7) додаткова угода №7 від 29.10.2025 року, якою погодили передачу продавцем покупцю електричної енергії в період з 01.11.2024 року по 30.11.2024 року в обсязі 4124,40 тис.кВт*год; 8) додаткова угода №8 від 28.11.2025 року, якою погодили передачу продавцем покупцю електричної енергії в період з 01.12.2024 року по 31.12.2024 року в обсязі 5105,20 тис.кВт*год; 9) додаткова угода №9 від 30.12.2024 року, якою погодили передачу продавцем покупцю електричної енергії в період з 01.01.2025 року по 31.01.2025 року в обсязі 5612,10 тис.кВт*год.

В період з 31.05.2024 у по 28.01.2025 між сторонами складено та підписано акти купівлі-продажу електричної енергії на загальну суму 232016556,65 грн, що підтверджується протоколом створення та перевірки кваліфікаційного та удосконаленого електронного підпису, однак покупець в порушення строків оплати розрахунок провів частково, у зв`язку із чим, станом на січень 2025 року, утворилась заборгованість в розмірі 14638556,65 грн.

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 25.02.2025 у справі №926/534/25 прийнято до розгляду заяву ТОВ «Київська енергосервісна компанія» про відкриття провадження у справі про банкругство.

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 20.03.2025 у справі №926/534/25 - відмовлено у відкритті провадження у справі про банкрутство ТОВ «Національна енергетична група».

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, господарський суд виходив з того, що на момент подання кредитором заяви борг боржника становив 14 638 556,65 грн., який на момент розгляду справи, погашений (остання проплата від 14.03.2025).

ТОВ «Київська енергосервісна компанія» звернувся до суду з позовом про стягнення з ТОВ «Національна енергетична група» 3% річних в розмірі 51 074,04 грн, за період прострочення з 25.01.2025 по 14.03.2025.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 05.08.2025 у справі №926/1760/25 позовну заяву ТОВ «Київська енергосервісна компанія» задоволено та стягнуто з ТОВ «Національна енергетична група» на користь ТОВ «Киїсська енергосервісна компанія» 3% річних в сумі 51 074,04 грн.

Оскільки, відповідач самостійно не компенсував всі матеріальні втрати позивача, що були йому спричинені внаслідок несвоєчасного виконання зобов`язання, ТОВ «Київська енергосервісна компанія» звернулася до нього з претензією, якою просила протягом 7 календарних днів з дати отримання претензії, сплатити інфляційне збільшення суми несвоєчасно сплаченої заборгованості у розмірі 105 108,45 грн.

Листом № 16/03 від 16.09.2025 ТОВ «Національна енергетична група» відмовила позивачу у задоволенні його претензії та сплаті інфляційних втрат.

Вищевказаний лист обґрунтований тим, що дії позивача спрямовані не на реальне відновлення права, а на одержання надмірної вигоди за рахунок відповідача, що суперечить принципу добросовісності та не відповідає попереднім заявам і поведінці позивача.

IV. Позиція суду по суті спору

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

У відповідності до ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 599 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 20.03.2025 у справі №926/534/25 - відмовлено у відкритті провадження у справі про банкрутство ТОВ «Національна енергетична група».

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, господарський суд виходив з того, що на момент подання кредитором заяви борг боржника становив 14 638 556,65 грн., який на момент розгляду справи, погашений (остання проплата від 14.03.2025).

Крім того, рішенням Господарського суду Чернівецької області від 05.08.2025 у справі №926/1760/25 позовну заяву ТОВ «Київська енергосервісна компанія» задоволено та стягнуто з ТОВ «Національна енергетична група» на користь ТОВ «Киїсська енергосервісна компанія» 3% річних в сумі 51 074,04 грн.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судове рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Згідно з положеннями пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з частиною 5 цієї статті у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Предметом розгляду даної справи є нараховані інфляційні втрати в сумі 105 108,45 грн, які розраховані за час прострочення виконання відповідачем своїх зобов`язань у період з 25.01.2025 по 14.03.2025.

Судом встановлено, що між сторонами склались договірні відносини, за якими кожна сторона взяла на себе зобов`язання, позивач свої зобов`язання по договору виконав, продав електричну енергію покупцю, за яку останній проводив розрахунок несвоєчасно, що не заперечується сторонами. Повне погашення заборгованості відбулось лише 14.03.2025, а відтак позивач скористався своїм правом на нарахування інфляційних втрат на прострочену заборгованість.

Відповідач не заперечував щодо того, що заборгованість виникла за період з 13.02.2025 по 19.02.2025, водночас, заперечуючи проти позовних вимог, посилається на те, що позивач невірно здійснив нарахування інфляційних втрат та надав свій розрахунок.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач проводив нарахування інфляційних втрат на суму боргу 13 138 556,65 грн, яка існувала в період з 13.02.2025 по 19.02.2025, натомість відповідач проводив нарахування на суму 12 988 556,65 грн, яка існувала в період з 19.02.2025 по 20.02.2025.

Судом перевірено розрахунки обох сторін, щодо нарахованих інфляційних втрат за період з 25.01.2025 року по 14.03.2025 року, та встановлено, що розрахунок позивача на суму 105 108,45 грн є арифметично вірним, відповідає вимогам чинного законодавства та положенням договору.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Сало проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

За таких обставин справи позов слід задовольнити у повному обсязі.

V. Розподіл судових витрат.

Згідно ч.1 ст.123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Суд зазначає, що частиною 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем при зверненні з позовною заявою через систему «Електронний суд» сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №4506 від 22.09.2025.

Відшкодування витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, суд покладає у повному обсязі на відповідача, з вини якого виник спір.

Щодо розподілу витрат на правничу допомогу адвоката суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 124 Господарського процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

За приписами ч.8 ст.129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Положеннями статті 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до пункту 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є: відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до статті 131 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При цьому розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас докази на підтвердження розміру витрат сторони на професійну правничу допомогу можуть бути подані у такому порядку: 1) докази можуть бути подані до закінчення судових дебатів у справі; 2) або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила заяву.

Наведені вище положення Господарського процесуального кодексу України у сукупності дають підстави дійти висновку про те, що сторона спору має обов`язок заявити про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу та подати докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Такий обов`язок сторони чітко визначено у статтях 124, 126, 221 Господарського процесуального кодексу України.

Разом з тим процесуальний закон не визначає конкретних вимог щодо змісту та форми такої заяви, зокрема не вказує на те, що вона повинна бути зроблена лише у письмовій формі, а також, що така заява має бути зроблена на певній процесуальній стадії. Закон лише встановлює граничний строк звернення із заявою - до закінчення судових дебатів. Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.01.2022 у справі №921/221/21, від 31.05.2022 у справі №917/304/21 та від 19.01.2024 у справі №910/2053/20.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який водночас повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Стаття 16 Господарського процесуального кодексу України вказує, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За пунктом 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини 1статті 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене статтею 129 Господарського процесуального кодексу України. Зазначена норма є загальною та повинна застосовуватись у системно-логічному зв`язку із частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

У частині 5 наведеної норми визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначеними частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та, відповідно, не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним, суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, зважаючи на приписи частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи, не розподіляти такі витрати повністю або частково та покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України (а саме пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно із попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

Така позиція випливає з правових висновків, які викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2022 у справі № 922/1964/21, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 02.02.2024 у справі №910/9714/22.

Сукупний аналіз норм процесуального кодексу, якими врегульовано питання критеріїв визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу (статті 126, 129 Господарського процесуального кодексу України), дає підстави дійти висновку, що вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу по суті (розміру суми витрат, які підлягають відшкодуванню) є обов`язком суду, зокрема, шляхом надання оцінки доказам поданим стороною із застосуванням критеріїв визначених у статті 126 та частинах п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Такий обов`язок у кожному конкретному випадку реалізовується на засадах змагальності та рівності сторін, шляхом надання сторонам можливості надати свої міркування/заперечення. За наслідками оцінки обставин справи і наведених учасниками справи щодо цього питання обґрунтувань та дослідження поданих стороною доказів за правилами статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд і ухвалює рішення в цій частині.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду суд, вирішуючи питання про судові витрати та своєчасність подання доказів понесених додаткових витрат на професійну правничу допомогу, повинен враховувати, що:

- не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі №922/1964/21);

- при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц);

- суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі №922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі №915/237/18).

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023 у справі №914/2355/21 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Такі критерії як обґрунтованість, пропорційність, співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката суд має враховувати як відповідно до частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, так і відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Критерії, визначені частиною 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини 4 статі 129 Господарського процесуального кодексу України. Водночас критерії, визначені частиною 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі і інших, передбачених частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Суд, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу може одночасно застосовувати критерії, що визначені як у частинах 5-7 статті 129 Господарського процесуального кодексу України (з власної ініціативи), так і в частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України (за клопотанням сторони).

Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (рішення у справі "East / West Alliance Limited" проти України"), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (постанова Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19).

Тобто, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (пункти 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Висновки, аналогічні наведеним вище, викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30.01.2024 у справі №902/616/23).

Відповідно до положень статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (постанова Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №922/1163/18).

Суд зауважує, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 126 цього Кодексу). Аналогічний правовий висновок викладено в постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У постанові Верховного Суду від 25.07.2019 у справі №904/66/18 зазначено, що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України.

Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на не співмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат.

Позивачем заявлено до стягнення 15 000, 00 грн витрат пов`язаних з правничою допомогою адвоката.

До позовної заяви адвокатом позивача додано договір про надання правничої допомоги №0512-1 від 12.05.2025, додаткову угоду до договору про надання правничої допомоги №0512-1 від 12.05.2025 №3 від 18.08.2025, акт від 23.09.2025 про приймання передачі наданої правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги №0512-1 від 12.05.2025.

12.05.2025 між адвокатом Іванченко Анастасією Валеріївною та ТОВ «Київська енергосервісна компанія» (клієнт) укладено договір про надання правничої допомоги №0512-1.

Пунктом 1.1. вищевказаного договору передбачено, що адвокат бере на себе зобов`язання надати клієнту правову (правничу) допомогу в обсягах та на умовах, передбачених даним договором та у відповідності із законодавством України.

18.08.2025 сторонами укладено додаткову угоду №3 до договору про надання правничої допомоги №0512-1 від 12.05.2025, згідно пункту 2 якої адвокат зобов`язується здійснювати представництво та захист інтересів клієнта у суді першої інстанції (Господарський суд Чернівецької області), вартість послуг:

підготовка та подання позовної заяви за позовом ТОВ «Київська енергосервісна компанія» до ТОВ «Національна енергетична група» про стягнення інфляційних втрат у сумі 105 108,45 грн до Господарського суду Чернівецької області з фіксованим гонораром в розмірі 15 000,00 грн.

Пунктом 3.1. вищевказаної додаткової угоди передбачено, що оплата послуг сплачується протягом 3-х робочих днів з дня набрання рішення першої інстанції законної сили.

Згідно пункту 6.1. додаткової угоди №3 правова допомога вважається наданою після підписання акту надання правової допомоги, який підписується сторонами та скріплюється печатками (за наявності).

23.09.2025 адвокатом Іванченко Анастасією Валеріївною та ТОВ «Київська енергосервісна компанія» підписано акт про приймання передачі наданої правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги №0512-1 від 12.05.2025.

В пункті 1 вищевказаного акту зазначено, що в період з 18.08.2025 по 23.09.2025 адвокат виконав наступні послуги:

підготовка та подання позовної заяви за позовом ТОВ «Київська енергосервісна компанія» до ТОВ «Національна енергетична група» про стягнення інфляційних втрат у сумі 105 108,45 грн до Господарського суду Чернівецької області, фіксований розмір гонорару відповідно до пункту 2 додаткової угоди №3 від 18.08.2025 становить 15 000,00 грн.

Адвокат і клієнт свідчать про належне надання юридичних послуг, їх обсягу і вартості, будь-яких претензій щодо наданих адвокатом послуг клієнт не має (пункт 2 акту).

Представник відповідача заперечував щодо вартості понесених позивачем витрат на правову допомогу оскільки розмір гонорару адвоката не відповідає критеріям дійсної необхідності його понесення та розумності, а при підготовці наданих позивачем у межах даної справи заяв по суті спору не потребувалось збирання значного об`єму доказів в підтвердження заявлених позовних вимог, а також аналізу великої кількості законодавства.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Суд, керуючись критеріями, визначеними у частині п`ятій статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може з власної ініціативи не розподіляти витрати на правову допомогу повністю або частково на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20, пункт 107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.06.2022 у справі №357/380/20 сформувала висновок, що з аналізу частини третьої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Зміст частини третьої статті 141 Господарського процесуального кодексу України є аналогічним змісту частини п`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України, керуючись якою суд з власної ініціативи може не розподіляти витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. Тобто до критеріїв розподілу судових витрат, передбачених частиною п`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відносяться: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи (з урахуванням висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 у справі №357/380/20).

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.02.2024 у справі №910/9714/22 висловлено правову позицію, відповідно до якої вирішенню заяви сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суд керуючись принципами пропорційності та справедливості, закріпленими у статтях 15 та 2 Господарського процесуального кодексу України має обов`язок дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Подані стороною докази на підтвердження її витрат підлягають оцінці як з точки зору відповідності цих дій вимогам законодавства (вимогам статей 123, 124, 126, 129 Господарського процесуального кодексу України), так і їх спрямованості на забезпечення права сторони (на користь якої ухвалене судове рішення) на відшкодування судових витрат.

Судом враховується, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю; суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, суд відзначає, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача відповідно до положень статті 126 Господарського процесуального кодексу України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням не тільки того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою і необхідною.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами на адвокатські послуги.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Враховуючи предмет та підстави позову дана справа не відноситься до категорії складних, розглядалась в спрощеному позовному провадженні, тож виходячи з розміру задоволених вимог та обсягу наданих адвокатом послуг (підготовка позову, відповіді на відзиву на позов, участь в двох судових засіданнях) та заперечення відповідача суд вважає за можливе стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 500,00 грн, що відповідає принципам співмірності та розумності судових витрат.

Керуючись статтями 2, 12, 129, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Національна енергетична група» (58005, вул. Ясська, 13, м. Чернівці, код 42828866) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська енергосервісна компанія» (03067, вул. Гарматна, буд. 8, каб.1.5, м. Київ, 41035808) 105 108, 45 грн інфляційних втрат, 7 500 грн витрат на професійну правничу допомогу та 2 422,40 грн судового збору.

У зв`язку з відсутністю електроенергії повний текст рішення складено та підписано 09.12.2025.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів до Західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://cv.arbitr.gov.ua/sud5027/

Суддя М.І. Ніколаєв