ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" листопада 2025 р. Справа №914/3192/24

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

Якімець Г.Г.,

секретар судового засідання Бабій М.М.

явка учасників справи:

від позивача: Качула Р.Г.;

від відповідача: Шубка К.П.;

від третьої особи: Рисіч О.В.,

розглянув апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Карпати" б/н від 05.06.2025

на рішення Господарського суду Львівської області від 05.06.2025 суддя: Рим Т.Я., м.Львів, повний текст рішення складено 05.06.2025

у справі №914/3192/24

за позовом Головного центру капітального будівництва, реконструкції та закупівель Державної прикордонної служби України

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача адміністрація Державної прикордонної служби України

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Карпати"

про внесення змін до договору та зобов`язання укласти акт,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог позивача

Головний центр КБРЗ ДПС України звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до ТОВ "БК "Карпати" про внесення змін до договору та зобов`язання укласти акт.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час виконання договору про спільну діяльність № 312-07/40 від 24.12.2007 відповідач, всупереч визначеному пунктом 2.1 договору соціального характеру будівництва, сформував VI чергу об`єкта переважно з приміщень комерційного призначення (апартаменти, офіси, магазини), що не відповідає меті договору та вимогам статті 4 Закону України «Про використання земель оборони». Такі приміщення підлягають розподілу між сторонами у співвідношенні 19 % до 81 %, що зумовлює визначення частки позивача у розмірі 1 506,041 мІ та необхідність складання попереднього акту розподілу відповідно до пункту 5.1 договору. Крім того, зміна пункту 2.1 договору є необхідною у зв`язку зі зміною правового регулювання та ґрунтується на положеннях статті 652 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Львівської області від 05.06.2025 позов задоволено частково. Зобов`язано ТОВ "БК "Карпати" укласти попередній акт розподілу VI черги об`єкту ("Будівництво середнього загальноосвітнього навчального закладу 1-2 ступеня та спортивного комплексу з вбудованими приміщеннями громадського призначення, підземним паркінгом, апартаментами та даховою котельнею на вулиці Олени Степанівни, 8, зі знесенням існуючих на ділянці споруд у місті Львові") із визначенням частки Головного центру капітального будівництва, реконструкції та закупівель Державної прикордонної служби України розміром 19 %, що становить 1'275,73 м2 апартаментів. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з ТОВ "БК "Карпати" на користь Головного центру капітального будівництва, реконструкції та закупівель Державної прикордонної служби України 2 422,20 грн відшкодування витрат на оплату судового збору.

Рішення суду обґрунтовано тим, що посилання позивача на внесення змін до договору про спільну діяльність від 24.12.2007 на підставі змін у статті 4 Закону України «Про використання земель оборони» є необґрунтованим, оскільки ці зміни набрали чинності понад 17 років тому, а позивач не вжив заходів для приведення договору у відповідність із законодавством, як це передбачено пунктом 13.6 договору.

Суд зазначив, що задоволення позову про внесення змін до договору у запропонованій редакції могло б призвести до суттєвої зміни правил розподілу часток між сторонами та поставити під загрозу майнові права відповідача, який також розраховував на отримання відповідних приміщень за результатами реалізації проєкту та отримував їх в І-V чергах будівництва.

Окрім того, позивач протягом будівництва п`яти черг об`єкта неодноразово підтверджував свою згоду з визначеним договором порядком розподілу часток, зокрема приймав житло у розмірі 19 % від їх загальної площі, що підтверджується відповідними додатковими угодами та актами розподілу. Це свідчить про відсутність істотного впливу змін законодавства на виконання договору.

На підставі викладеного суд відмовив у задоволенні позову в частині внесення змін до договору про спільну діяльність від 24.12.2007.

Щодо зобов`язання ТОВ "БК "Карпати" укласти попередній акт розподілу, суд зазначив, що відповідно до пунктів 5.1- 5.3 Договору про спільну діяльність від 24.12.2007 після введення об`єкта в експлуатацію позивач має право на 19 % житлових приміщень, а відповідач - на 81 % житла та 100 % нежитлових приміщень соціально-побутового, торговельного та адміністративного призначення. Офісні приміщення та магазини належать відповідачу, тому вимоги позивача щодо їх включення до попереднього акта розподілу є необґрунтованими.

Щодо апартаментів збудованих в складі об`єкта, то такі за нормативними актами є нежитловими приміщеннями, проте за своїми функціональними характеристиками (наявність кухонних зон, санвузлів, окремого входу, комунікацій) призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання. Відповідно до статей 379 ЦК України, 6 Житлового кодексу України та статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» апартаменти, не будучи складовою готелю, слід відносити до житла.

Суд врахував, що позивач протягом будівництва підтверджував свою згоду з порядком розподілу часток, і відсутність квартир у межах VI черги не звільняє відповідача від обов`язку забезпечити частку позивача у апартаментах. Висновок експерта про те, що апартаменти не належать до житла, суд не прийняв, оскільки питання визначення функціонального призначення апартаментів є правовим, а не будівельно-технічним висновком.

На підставі вищезазначеного суд дійшов висновку, що апартаменти у складі VI черги об`єкта підлягають розподілу між сторонами у пропорції, визначеній договором про спільну діяльність від 24.12.2007, а інші нежитлові приміщення (офіси, магазини) - ні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги позивача та заперечення відповідача

06.06.2025 до Західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Карпати" б/н від 05.06.2025 на рішення Господарського суду Львівської області від 05.06.2025 у справі №914/3192/24. 23.06.2025 апелянт подав доповнення до апеляційної скарги б/н від 23.06.2025.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції у частині зобов`язання відповідача укласти попередній акт розподілу є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, дав хибну оцінку доказам, необґрунтовано відмовив у прийнятті певних доказів та врахував неналежні.

Зокрема, договір про спільну діяльність між позивачем і відповідачем передбачає розподіл результатів будівництва об`єкта між сторонами з урахуванням часток: 19% житла (квартир) отримує позивач, 81% житла та 100% нежитлових приміщень - відповідач. Апартаменти у складі VI черги об`єкта є нежитловими приміщеннями, що підтверджується нормативно-правовими актами, класифікаторами та висновком судового експерта. Суд першої інстанції помилково визнав їх житлом, посилаючись на можливість тимчасового або постійного проживання.

Договір чітко визначає, що позивач має право лише на 19% від загальної площі квартир, а не на нежитлові приміщення чи інші типи об`єктів. Рішення суду першої інстанції, яке розширює предмет розподілу на апартаменти, суперечить умовам договору, створює додаткові необґрунтовані зобов`язання для відповідача та порушує принципи цивільного права щодо обов`язковості договору.

Крім того, суд не врахував містобудівну документацію, листи Міністерства розвитку громад та територій України, Департаменту архітектури та просторового розвитку Львівської міської ради, ДП «Містопроект», які підтверджують неможливість будівництва житла на відповідній ділянці. Також суд неправильно оцінив та відхилив висновок судової будівельно-технічної експертизи №27/01/25 від 28.03.2025, яка встановила, що апартаменти не належать до житла та квартир. Всі ці докази підтверджують, що апартаменти не підлягають розподілу за договором і що суд першої інстанції прийняв необґрунтоване рішення.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу б/н від 27.06.2025 (вх. № ЗАГС 01-04/5077/25 від 30.06.2025), в якому заперечив доводи апелянта, просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа подала додаткові пояснення б/н від 09.07.2025 (вх. № ЗАГС 01-04/5359/25 від 09.07.2025), в якому заперечила доводи апелянта, просила суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями та протоколу передачі справи раніше визначеному складу суду від 06.06.2025 справу №914/3192/24 розподілено колегії суддів у складі: головуючого судді Бойко С.М., суддів Бонк Т.Б., Якімець Г.Г..

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 11.06.2025 з підстав, що визначені ч. 2 ст. 260 ГПК України апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Карпати" б/н від 05.06.2025 на рішення Господарського суду Львівської області від 05.06.2025 у справі №914/3192/24 залишено без руху.

Ухвалою від 23.06.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Карпати" б/н від 05.06.2025 на рішення Господарського суду Львівської області від 05.06.2025 у справі №914/3192/24.

Ухвалою від 10.07.2025 розгляд справи №914/3192/24 призначено на 10.09.2025.

Ухвалами Західного апеляційного господарського суду від 14.07.2025 та 04.08.2025 задоволено заяву представника адміністрації Державної прикордонної служби України - Рисіч О.В. та заяву представника Головного центру капітального будівництва, реконструкції та закупівель Державної прикордонної служби України - Качули Р.Г. про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів та електронного цифрового підпису.

У судовому засіданні 10.09.2025 оголошено перерву з розгляду справи на 22.10.2025, а 22.10.2025 оголошено перерву до 26.11.2025.

Ухвала судове засідання 26.10.2025 з`явились всі учасники справи.

Відповідач підтримав вимоги апеляційної скарги, навів доводи аналогічні викладеним у ній, просив її задоволити.

Представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому наводив доводи аналогічні викладеним у відзиві на апеляційну скаргу.

Третя особа підтримала позицію позивача та просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В стадії ухвалення рішення Західним апеляційним господарським судом проголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи.

Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до пункту 10 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (див. рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Таким чином, суд, враховуючи обставини справи, застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанції

Між Департаментом забезпечення Адміністрації Державної прикордонної служби та ТОВ "БК "Карпати" укладено договір № 312-07/40 про спільну діяльність у будівництві від 24.12.2007 (надалі Договір про спільну діяльність від 24.12.2007) (том 1, а. с. 17-26).

Правонаступником Департаменту забезпечення Адміністрації Державної прикордонної служби став 1 окремий відділ капітального будівництва Державної прикордонної служби України (накази Адміністрації Державної прикордонної служби України № 1055 від 29.12.2011, № 763 від 27.09.2012). В подальшому найменування правонаступника змінено на Головний центр КБРЗ ДПС України.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що предметом договору є спільна діяльність сторін з метою досягнення соціального ефекту: будівництва на земельній ділянці об`єкту (багатофункціонального комплексу житлових будинків з об`єктами соціальної інфраструктури та вбудовано-прибудованими приміщеннями соціально-побутового, торгівельного та адміністративного призначення, остаточна площа якого визначається згідно з проектно-кошторисною документацією) у тому числі житла для військовослужбовців та членів їх сімей, та подальшого розподілу результатів спільної діяльності відповідно до умов договору.

Сторони узгодили в пункті 3.2 Договору про спільну діяльність від 24.12.2007, що вкладом Департаменту забезпечення Адміністрації Державної прикордонної служби буде внесення права користування земельною ділянкою, у тому числі будівництва на ній об`єкта, а вкладом ТОВ "БК "Карпати" стовідсоткове фінансування будівництва об`єкта (попередньо оцінений у 194'400'000,00 грн). Цим пунктом договору сторони погодили, що результатом спільної діяльності буде набуття Департаментом забезпечення Адміністрації Державної прикордонної служби прав на 19 % від загальної площі житла у збудованому об`єкті, а ТОВ "БК "Карпати" 81 % від загальної площі житла у збудованому об`єкті та 100 % площ приміщень соціально-побутового, торгового та адміністративного призначення об`єкта.

Пунктом 5.1 Договору про спільну діяльність від 24.12.2007 передбачено, що після введення об`єкта будівництва в експлуатацію:

- Департамент забезпечення Адміністрації ДПС отримує житло (квартири), загальна площа яких становить 19 % загальної площі квартир об`єкта;

- ТОВ "БК "Карпати" отримує квартири, загальна площа яких становить 81 % загальної площі квартир об`єкта, 100 % нежитлових приміщень соціально-побутового, торгівельного та адміністративного призначення об`єкта, які необхідні для його обслуговування.

Сторони неодноразово укладали додаткові угоди до Договору про спільну діяльність від 24.12.2007, якими погоджували внести зміни до реквізитів сторін, показників будівництва, терміну дії договору, строків виконання робіт, затверджували попередні акти та акти розподілу квартир та приміщень у відповідних чергах будівництва, та інше.

Сторони не мають претензій одна до одної стосовно виконання договірних зобов`язань з розподілу нерухомості в І-V чергах будівництва.

Щодо VI черги будівництва судами встановлено наступне.

Як убачається з довідки ДПС України від 27.02.2025, на квартирному обліку та у списку на отримання службового житла в органах Держприкордонслужби Західного регіонального управління перебуває 2'634 сім`ї, з яких 1'801 сім`я перебуває на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення жилими приміщеннями для постійного користування, та 833 сім`ї перебувають у списку на отримання службового житла.

Рішенням ВК Львівської міської ради № 1035 від 10.11.2017 (том 1, а. с. 228-229) за зверненням позивача затверджено містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва на будівництво 1-м окремим відділом капітального будівництва ДПСУ навчального закладу 1-2 рівня акредитації та спортивного комплексу з вбудованими приміщеннями громадського призначення, підземним паркінгом, апартаментами та даховою котельнею на вул. О. Степанівни, 8 у місті Львові зі знесенням існуючих на ділянці споруд та внесення змін до містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на вул. О. Степанівни, 8, виданих управлінням архітектури департаменту містобудування, від 08.11.2015 № 215.

У містобудівних умовах та обмеженнях вказується, що земельна ділянка, на якій планується будівництво цього об`єкта, за функціональним призначенням належить до зони Г-3 (навчальні зони) та зони Г-3-1 (зони дитячих дошкільних установ та загальноосвітніх шкіл). Зазначена інформація підтверджена Департаментом архітектури та просторового розвитку від 24.02.2025 № 39-вих-27051 (том 3, а. с. 188).

Листом № 73/12-1 від 27.02.2025 ДП "Державний інститут проектування міст "Містопроект" повідомило, що в зоні Г-3-1 будівництво житлових будинків заборонено (том 3, а. с. 201).

В подальшому рішенням ВК Львівської міської ради від 23.02.2018 № 188 (том 1, а. с. 230) внесено зміни до вищезазначеного рішення шляхом заміни в рішенні слова «навчального закладу 1-2 рівня акредитації» словами «середнього загальноосвітнього навчального закладу 1-2 ступеня».

Після розроблення проєктної документації Державне підприємство "Спеціалізована державна експертна організація Центральна служба української державної будівельної експертизи" склало експертний звіт № 14-0744-18 від 01.06.2018 (том 1, а. с. 46-48) щодо розгляду документації за проектом: "Будівництво середнього загальноосвітнього навчального закладу 1-2 ступеня та спортивного корпусу з вбудованими приміщеннями громадського призначення, підземним паркінгом, апартаментами та даховою котельнею на вул. О. Степанівни, 8 зі знесенням існуючих на ділянці споруд" (том 1, а. с. 46-56). Цією документацією було передбачено побудувати 6'714,39 м2 апартаментів, 660,66 м2 магазинів, 551,48 м2 офісних приміщень.

Додатком до експертного звіту визначено, що проєктом передбачено одно-, дво-, три- та п`ятикімнатні апартаменти квартирного типу, до складу яких входять: житлові кімнати, кухні, санвузли, коридори, гардероби, літні приміщення.

Наказом № 28 від 09.07.2018 (том 2, а. с. 81-83) 1 окремий відділ капітального будівництва ДПС України затвердив проєктну документацію по об`єкту "Будівництво середнього загальноосвітнього навчального закладу 1-2 ступеня та спортивного корпусу з вбудованими приміщеннями громадського призначення, підземним паркінгом, апартаментами та даховою котельнею на вул. О. Степанівни, 8 зі знесенням існуючих на ділянці споруд" у м. Львові.

Листом від 11.02.2025 ТОВ "Швець та партнери" (розробник проєктної документації) (том 3, а. с. 84) повідомило, що позначення "квартира" в експлікаціях приміщень на аркушах 4-11 (поверхові плани) в розділі АР в першій черзі будівництва є технічною помилкою. Відповідні приміщення є апартаментами і запроєктовані з дотриманням ДБН до апартаментів.

Окремий відділ капітального будівництва ДПС України звернувся до Державної архітектурно-будівельної інспекції України із заявою про надання дозволу на виконання будівельних робіт (том 3, а. с. 91-93).

В подальшому генеральному підряднику надано дозвіл на виконання будівельних робіт від 07.08.2018 № ІУ 75 (том 1, а. с. 57-58).

Додатковою угодою № 22/312-07/40 від 30.12.2020 (том 1, а. с. 78-80) сторони передбачили прогнозований строк введення в експлуатацію VI черги: "Будівництво середнього загальноосвітнього навчального закладу 1-2 ступеня та спортивного корпусу з вбудованими приміщеннями громадського призначення, підземним паркінгом, апартаментами та даховою котельнею на вул. О. Степанівни, 8 зі знесенням існуючих на ділянці споруд" у місті Львові І черга "Будівля спортивного комплексу з вбудованими приміщеннями громадського призначення, підземним паркінгом, апартаментами та даховою котельнею" IV квартал 2022 року.

Між сторонами виникли розбіжності при виконанні Договору про спільну діяльність від 24.12.2007 стосовно будівництва VI черги будівництва об`єкта "будівництво середнього загальноосвітнього навчального закладу 1-2 ступеня та спортивного комплексу з вбудованими приміщеннями громадського призначення, підземним паркінгом, апартаментами та даховою котельнею на вулиці Олени Степанівни, 8, зі знесенням існуючих на ділянці споруд у місті Львові" (надалі VI черга).

Розбіжність полягає в різному тлумаченні правового режиму об`єктів, збудованих у VI черзі, а саме позивач вважає, що апартаменти, магазини та офіси є частиною спільного об`єкта та мають розподілятися між сторонами, тоді як відповідач наполягає, що це нежитлові приміщення, які за договором повністю належать йому і розподілу не підлягають.

Норми права та висновки, якими суд апеляційної інстанції керувався при прийнятті постанови.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення Господарського суду Львівської області від 05.06.2025 у цій справі оскаржується відповідачем в частині задоволених позовних вимог.

Предметом апеляційного перегляду є законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання відповідача укласти попередній акт розподілу, зокрема правильність застосування норм матеріального права та оцінки доказів щодо правового статусу апартаментів VI черги та їх належності чи неналежності до об`єктів, що підлягають розподілу між сторонами за договором.

Внаслідок укладення договору між сторонами у відповідності з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов`язки.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 626, 627, 628, 629 Цивільного кодексу України).

За своєю правовою природою, виходячи з його змісту, укладений між сторонами договір є договором про спільну діяльність.

Відповідно до частини 1 статті 1130 Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників (ч.2 ст.1130 ЦКУ).

Умовами договору про спільну діяльність №312-07/40 від 24.12.2007 встановлено, що кожна зі сторін здійснює свій внесок у спільну діяльність: Департамент надає право користування земельною ділянкою для будівництва об`єкта, а інша сторона забезпечує повне фінансування його спорудження.

Як встановлено судами, військова частина НОМЕР_1 Державної прикордонної служби є постійним користувачем земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (надалі Земельна ділянка), що підтверджується Державним актом на право постійного користування земельною ділянкою від 29.05.2007 (том 2, а. с. 18).

Оскільки Договір про спільну діяльність від 24.12.2007 чітко визначає мету позивача, яку він планував досягти при його укладенні (набуття у житла для військовослужбовців та членів їх сімей), а тому висновок суду першої інстанції, що держава виступає у цих відносинах інвестором, прагнучи досягти соціального ефекту в результаті такої діяльності є правильним.

Згідно з частиною 1 статті 1, частиною 1 статті 4, частинами 1 та 2 статті 5 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) та/або досягається соціальний та екологічний ефект. Такими цінностями можуть бути права користування землею. Об`єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі … інші об`єкти власності, а також майнові права. Суб`єктами (інвесторами і учасниками) інвестиційної діяльності можуть бути громадяни і юридичні особи України та іноземних держав, а також держави. Інвестори суб`єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об`єкти інвестування.

Враховуючи наведене правове регулювання та зміст договору укладеного між сторонами, дії позивача щодо надання права користування земельною ділянкою слід розглядати як форму здійснення інвестиційної діяльності держави, спрямованої на досягнення визначеного договором соціального результату - забезпечення житлом військовослужбовців та членів їх сімей. З огляду на це вклад позивача має не лише майнову, але й публічно-соціальну природу, що зумовлює особливий правовий режим використання земельної ділянки та результатів спільної діяльності. Усі роботи, здійснювані у межах реалізації договору, повинні відповідати цій визначеній меті та забезпечувати досягнення суспільно значущого результату, для якого сторони вступили у відповідні правовідносини.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що апартаменти, будівництво яких здійснюється у складі VI черги об`єкта за адресою: м. Львів, вул. Олени Степанівни, 8, є нежитловими приміщеннями за технічним статусом, проте за своєю функцією відповідають ознакам житла, оскільки призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання фізичних осіб.

Можливість віднесення апартаментів до житла підтверджується як їх функціональними характеристиками (наявність кухонних зон, санвузлів, окремого входу, комунікацій тощо), так і визначенням поняття "житла", закріпленим у статті 379 Цивільного кодексу України, відповідно до якої житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до статті 6 Житлового кодексу України жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

У статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що місце проживання житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.

Відповідно до вищезазначених нормативно-правових актів поняття "житло" охоплює не лише квартири, а й інші жилі приміщення, включаючи апартаменти. Визначальним критерієм віднесення таких приміщень до категорії житла є їхнє функціональне призначення придатність для постійного або тимчасового проживання. При чому апартаменти не належать до житла лише в одному випадку, якщо вони є складовою готелю.

Судами встановлено, що надана проєктна документація на будівництво VI черги об`єкта не містить відомостей про проєктування та подальшого будівництва готелю.

Враховуючи, що апартаменти є невід`ємною складовою об`єкта будівництва, не є складовою готелю, призначені та придатні для проживання, вони за своїми ознаками належать до категорії «інше жиле приміщення».

Окрім того, апеляційний суд зазначає, що апартаменти, збудовані в складі VI черги будівництва, не належать до нежитлових приміщень соціально-побутового, торгівельного або адміністративного призначення об`єкта, які призначені для його обслуговування. Отже безпідставними є твердження відповідача щодо відсутності обов`язку здійснювати розподіл апартаментів, оскільки відповідно до пункту 5.1 Договору сторони зобов`язані здійснювати розподіл житла, квартир та нежитлових приміщень саме соціально-побутового, торгівельного та адміністративного призначення об`єкта, необхідних для його обслуговування.

Суд першої інстанції правильно визначив, що у межах Договору про спільну діяльність від 24.12.2007 апартаменти у складі VI черги будівництва підлягають розподілу між сторонами, а відсутність квартир у цій черзі не звільняє відповідача від обов`язку забезпечити позивача часткою, пропорційною 19 % від загальної площі апартаментів. Відповідач не довів наявності обставин, які б змінювали або звільняли його від виконання цього зобов`язання.

Щодо доводу реляційної скарги про неврахування судом першої інстанції висновку експерта № 27/01/25 від 28.03.2025, поданого відповідачем, апеляційний суд погоджується з таким висновком та вважає його обґрунтованим.

Відповідно до статті 104 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Експерт, досліджуючи поняття "житло" та "апартаменти", зосередив свою увагу до дослідженні ДБН В.2.2-15-2005 "Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення" та ДБН В.2.2-20:2008 "Будинки і споруди. Готелі". Згідно з ДБН В.2.2-20:2008 апартаменти це номер підвищеної комфортності у складі готелів та вимоги до приміщень апартаментів ставляться як до приміщень в готельних будинках і комплексах, а також готелях, що входять до складу багатофункціональних будинків і будинків іншого призначення. У зв`язку з цим (а також на підставі аналізу проєктної документації) експерт зробив висновок, що приміщення апартаментів не належать до житла та не належать до квартир.

Інакше кажучи, експерт зосередив свою увагу на порівнянні технічних та конструктивних особливостей будівництва житлових будинків та готелів, складовою яких можуть бути апартаменти.

Проте суд першої інстанції правильно зазначив, що віднесення апартаментів до житла (квартир) чи до нежитлових приміщень в контексті вирішення цієї справи лежить не в будівельно-технічній, а в правовій площині. Тому на підставі наведеного в цьому рішенні аналізу приписів цивільного та житлового законодавства дійшов висновку, що апартаменти, будучи нежитловими приміщеннями та не будучи складовою готелю, водночас виконують функцію житла, тобто приміщень, які призначені та придатні для постійного чи тимчасового проживання, як жилі приміщення. А тому, враховуючи мету укладення договору про спільну діяльність та функціональне призначення таких апартаментів, останні підлягають розподілу між сторонами в пропорціях, визначених договором.

Апеляційний суд також відхиляє твердження відповідача про неналежну оцінку доказів судом першої інстанції. Суд дав вичерпну оцінку кожному з доказів та навів мотивовані підстави для їх прийняття чи відхилення. Відповідач необґрунтовано стверджує протилежне. При цьому слід ураховувати правову позицію Європейського суду з прав людини (зокрема у пункті 54 рішення у справі «Трофимчук проти України»), у якому вказано, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Посилання відповідача на неналежність доказів, поданих третьою особою щодо кількості військовослужбовців, які перебувають на квартирному обліку, є безпідставними, оскільки суд першої інстанції не використовував ці дані як підставу для висновків про необхідність розподілу апартаментів як жилих приміщень.

З урахуванням викладеного апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що апартаменти, збудовані у складі VI черги об`єкта «Будівництво середнього загальноосвітнього навчального закладу 1- 2 ступеня та спортивного комплексу з вбудованими приміщеннями громадського призначення, підземним паркінгом, апартаментами та даховою котельнею на вул. Олени Степанівни, 8 у м. Львові», підлягають розподілу між сторонами відповідно до Договору про спільну діяльність від 24.12.2007.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку висновків суду першої інстанції вважає їх такими, що відповідають встановленим обставинам справи, умовам договору та вимогам чинного законодавства.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні та матеріалах справи, у зв`язку з чим відсутні підстави для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Рішення Господарського суду Львівської області від 05.06.2025 у справі №914/3192/24 прийнято з дотриманням вимог норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Апелянтом не спростовано висновки суду першої інстанції, які тягнуть за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення, оскільки не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

За змістом статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами як письмові, речові та електронні докази.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однак, скаржником всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б підтвердили доводи, викладені в апеляційній скарзі, та спростували правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, посилання на норми матеріального права базуються на неправильному ним розумінні цих норм права.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції виходить з того, що Європейським судом з прав людини у рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» № 4241/03 від 28.10.2010 зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Судові витрати.

У зв`язку з залишенням апеляційних скарг без задоволення, апеляційний господарський суд на підставі ст. 129 ГПК України дійшов до висновку про покладення на апелянтів витрат по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 236, 254, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Карпати" б/н від 05.06.2025 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Львівської області від 05.06.2025 - залишити без змін.

Судовий збір за розгляд справи в апеляційному порядку покласти на апелянта.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до касаційної інстанції визначені ст.ст. 287-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 05.12.2025.

Головуючий суддя Бойко С.М.

Судді Бонк Т.Б.

Якімець Г.Г.