ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2025 р. м. Київ Справа № 911/2895/25

Господарський суд Київської області у складі судді Колесника Р.М., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, матеріали справи за позовом

фізичної особи-підприємця Басинської Ольги Павлівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до

державного підприємства «Київський військовий деревообробний завод» (08298, Київська обл., місто Ірпінь, селище міського типу Коцюбинське, вул. Пономарьова, будинок 17, код 22996218)

про стягнення 20892,00 гривень,

Засобами підсистеми «Електронний суд» 09.09.2025 представником фізичної особи-підприємця Басинської Ольги Павлівни (надалі позивачка) була сформована позовна заява про стягнення з державного підприємства «Київський військовий деревообробний завод» (надалі відповідач) матеріальних збитків в розмірі 20892,00 гривень.

Позов обґрунтовано тим, що внаслідок протиправних дій відповідача, які полягали у реалізації майна позивача, останній поніс збитки у вищезгаданому розмірі.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 22.09.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 911/2895/25. Ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та без проведення судового засідання. Цією ж ухвалою: встановлено відповідачу строк для подання клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням учасників справи та відзиву на позовну заяву із додержанням вимог ст. 165 Господарського процесуального кодексу України п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали.

Відповідач, який належним чином повідомлений про розгляд справи, відзив на позов не подав.

Враховуючи те, що відповідач не скористався наданими йому процесуальними правами, а наявних у матеріалах справи доказів достатньо для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній матеріалами відповідно до ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

20.12.2019 позивачем (надалі також замовник) та відповідачем (надалі також виконавець) укладено договір №27/2020-р про надання послуг.

За умовами вказаного договору:

- замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання за завданням замовника протягом визначеного в договорі строку надавати послуги з розміщення автотранспорту - напівпричіп фургон ізотермічний (державний номер НОМЕР_2 ), екскаватор «Атлас-13» (п. 1.1.);

- зазначений автотранспорт буде розміщений на території виконавця за адресою: Київська обл., смт. Коцюбинське, вул. Пономарьова, 17 (п. 1.2.);

- початок розміщення: 01 січня 2020 року (включно). Закінчення розміщення: 31 грудня 2020 року (включно) (п.п. 2.1,2.2.);

- вартість послуг з розміщення автотранспорту на місяць становить - 460 (чотириста шістдесят) грн. 00 коп., ПДВ 20% - 92 (дев`яносто дві) грн. 00 коп., а разом до оплати - 552 (п`ятсот п`ятдесят дві) грн. 00 коп. (п. 3.1.);

- якщо замовник після закінчення строку розміщення майна не забрав майно, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час його розміщення на території виконавця (п. 3.6.);

- обов`язки виконавця: своєчасно та якісно надавати послуги зазначені в п. 1 цього договору (п. 4.1.1). При виникненні обставин, що перешкоджають належному виконанню своїх зобов`язань, згідно з цим договором, терміново повідомити про це замовника (п. 4.1.2.). Пропускати замовника на територію і випускати замовника з території виконавця лише у робочий час згідно режиму роботи підприємства (п. 4.1.4.).

Як зазначає позивачка після закінчення строку договору 30.12.2020 вона продовжувала користуватися послугами виконавця з оплатою послуг до 01.03.2022. Проте, із початком повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України була змушена покинути територію України і виїхати до Польщі. Автотранспорт залишався на території відповідача, проте послуги з розміщення позивачка не оплачувала.

Представник позивачки Соляр А.Ф. 06.06.2022 випадково дізнався, що напівпричіп від фури IVECO із завантаженою в ньому штукатурною станцією пошкоджено розривом снаряду чи міни в результаті активних бойових дій, про що відповідач позивачку не повідомляв.

У зв`язку із цим вказана особа викликала поліцію, яка зафіксувала факт пошкодження зі складанням акту з фотофіксацією на боді камеру.

В січні 2025 позивачці стало відомо, що пошкоджений причіп зник з території відповідача. ОСОБА_1 31.01.2025 викликав поліцію для фіксації зникнення пошкодженого причепу.

За результатами розгляду звернення Соляра А.Ф. поліція зафіксувала факт його вивезення з території відповідача, внаслідок того, що він не підлягав відновленню. При цьому про вказані обставини відповідач позивачку не повідомляв.

Як зазначає позивачка директор заводу в присутності поліції зазначав, що поверне залишок техніки (екскаватор АТЛАС-13) після оплати боргу за послуги з 01.03.2022р. по 31.01.2025р. Рахунок-фактура № КД-0000094 від 31.01.2025р. на суму 115344грн. було вручено ОСОБА_1 .

Із вказаними нарахуваннями позивачка не погоджувалася та зазначила, що оскільки вона не повідомлялася про пошкодження причепу, який зник з вини відповідача, плата в період з 01.03.2022 по 31.01.2025 за надані послуги має нараховуватися за розміщення лише однієї одиниці техніки (екскаватор АТЛАС-13) тобто із розрахунку плати у розмірі 276 гривень на місяць. тобто за вказаний період вона має сплатити 9108 гривень.

Щодо суми завданих збитків, позивачка зазначила, що оскільки вона втратила можливість розпоряджається своїм майном, а саме полупричепом зі штукатурною станцією з вини відповідача, не заперечуючи факт його пошкодження внаслідок ворожого обстрілу, позивачка оцінила вартість пошкодженого полупричепа з штукатурною станцією за ціною металобрухту у розмірі 6 гривень за один кілограм та, оскільки, як вона стверджує, вага причепу становить 4000 кг., а вага штукатурної станції 1000 кг., загальна вага становить 5000 кг, то загальна вартість пошкодженого та зниклого майна становить 30000 гривень.

Оскільки позивачка визнає суму власної заборгованості за надані послуги перед відповідачем у розмірі 9108 гривень, різницю у розмірі 20892 гривень вона просить стягнути з відповідача у якості відшкодування збитків, завданих внаслідок зникнення майна позивачки, що було розміщено на території відповідача, а саме причепу з штукатурною станцією на борту.

Відповідач відзив на позовну заяву не надав, доводів позивачки не спростував.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд дійшов наступних висновків.

Безпосереднім предметом розглядуваної справи є відшкодування збитків, завданих позивачці зникненням з вини відповідача пошкодженого майна позивачки.

Згідно зі ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення).

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Відповідно до частин 1, 2 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) витрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує її інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у неодержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.

Підставою для відшкодування збитків відповідно до ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України є порушення зобов`язання.

Для застосування такого заходу відповідальності як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: 1) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи (порушення зобов`язання); 2) шкідливого результату такої поведінки - збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; 4) вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного із цих елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає.

Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.

При цьому, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками.

Тобто, твердження позивача щодо наявності підстав для стягнення збитків, зокрема в контексті наявності збитків та їх розміру, протиправності поведінки заподіювача збитків та існування причинного зв`язку такої поведінки із заподіяними збитками, ураховуючи принципи змагальності, диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, підлягає доведенню саме позивачем.

Як вже зазначалось, позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем умов договору та самовільним розпорядженням пошкодженим майном позивачки (полупричіп зі штукатурною станцією), внаслідок чого позивачці завдано збитки у розмірі 30000 гривень, сума яких самостійно зменшена позивачкою на обраховану нею власну заборгованість за договором перед відповідачем у розмірі 9108 гривень, внаслідок чого вона вимагає стягнення з відповідача в судовому порядку остаточної суми збитків у розмірі 20892 гривень.

Ініціатором вимог про відшкодування збитків може бути особа, яка довела наявність у неї відповідного майнового права щодо втраченого майна.

Проте, з матеріалів справи не вбачається, що позивачка є власником пошкодженого та втраченого майна, а саме напівпричепу фургон ізотермічний (державний номер НОМЕР_2 ), а той факт, що вказане майно згадується у договорі не є беззаперечним підтвердженням належності позивачці права власності чи іншого речового права на нього та, відповідно, не дає суду підстав дійти висновку щодо наявності у позивачки захищуваного права на відшкодування збитків внаслідок втрати належного їй майна.

Крім того, обраховуючи стягувану суму завданих їй збитків позивачка враховує вагу причепу, яка за її слів становить 4000 кг., та вагу штукатурної станції, яка становить 1000 кг, тобто загальна вага втраченого майна становить 5000 кг.

Проте, в матеріалах справи відсутні об`єктивні, достатні та достовірні докази того, що по-перше, штукатурна станція взагалі перебувала на території відповідача, адже жодних доказів її розміщенні на причепі, який було втрачено в матеріалах справи не має, а по-друге, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо дійсної ваги полупричепу та/чи штукатурної станції, що унеможливлює перевірку судом відомостей, викладених у позові, в цій частині.

Також позивачка обраховує стягувану суму збитків вартістю металобрухту із розрахунку 1 кілограм металобрухту 6 гривень, проте жодного обґрунтування можливості застосування судом для перевірки суми завданих позивачці збитків саме такої вартості металобрухту позивачка у позові не виклала, доказів, з яких можливо було б встановити вартість металобрухту у такому розмірі суду не надала.

Щодо протиправності поведінки відповідача, який, як стверджує позивачка, без її дозволу самовільно розпорядився її майном, суд приходить до наступних висновків.

Як вбачається зі змісту довідки поліції, долученої позивачкою до позову, нею опосередковано підтверджується той факт, що керівництво відповідача розпорядилося порізати залишки пошкодженого майна, оскільки воно не підлягало відновленню та в цій частині, суд приходить до висновку про очевидну протиправність такої поведінки відповідача.

Проте з огляду на висновки суду, що викладене вище, зокрема недоведеності самого факту наявності у позивачки майнового права щодо втраченого майна, а також з огляду на недоведеність розміру завданих позивачці збитків, встановлення судом ознак протиправності в поведінці відповідача є недостатнім для висновків про задоволення позову.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивачки задоволенню не підлягають, з огляду на їх недоведеність.

Інші доводи та аргументи позивачки, щодо наявності/відсутності у неї заборгованості перед відповідачем за надані послуги, оцінка доводів в частині правомірності/неправомірності виставлення відповідачем рахунку на оплату послуг за весь час перебування майна на території відповідача, оцінка поведінки відповідача в контексті неповернення екскаватора (іншої одиниці транспорту) судом окремо не розглядаються, оскільки до предмету судового дослідження для правильного вирішення справи про відшкодування збитків наслідок втрати майна не відносяться та на висновки суду щодо суті спору не впливають.

Отже, суд приймає рішення про відмову у задоволенні позову.

Витрати по сплаті судового збору, у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на позивачку у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 73-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову фізичної особи-підприємця Басинської Ольги Павлівни до державного підприємства «Київський військовий деревообробний завод» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення у відповідності до ст. ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 09.12.2025.

Суддя Р.М. Колесник