ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/12468/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бенедисюка І. М. (головуючий), Власова Ю. Л., Малашенкової Т. М.,

за участю секретаря судового засідання Росущан К. О.,

представників учасників справи:

позивача - Сібілєв М. А. (адвокат),

відповідача - Колток О. М. (адвокат),

розглянув у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України"

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 та

постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.09.2025

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Прогресивні нафтогазові технології"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України"

про стягнення 5 797 588, 67 грн.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Прогресивні нафтогазові технології" (далі - позивач, ТОВ "Прогресивні НТГ", Товариство) звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" (далі - відповідач, ТОВ "Оператор ГТС України", Оператор ГТС, скаржник) про стягнення заборгованості за договором про закупівлю послуг від 21.03.2023 № (далі - Договір), зокрема: 5 473 900,78 грн заборгованості за виконані роботи, 83 682,73 грн пені, 166 158,63 грн інфляційних втрат, 73 846,53 грн 3 % річних.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору в частині оплати виконаних робіт. Зокрема, позивач вказував, що заявлена до стягнення сума є утриманими відповідачем штрафними санкціями.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Господарський суд міста Києва рішенням від 20.03.2025 (суддя Ковтун С. А.), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.09.2025 (колегія суддів: Ходаківська І. П., Демидова А. М., Владимиренко С. В.) у справі № 910/12468/24 позов задовольнив частково; стягнув з ТОВ "Оператор ГТС України" на користь ТОВ "Прогресивні НТГ" заборгованість у розмірі 113 393,87 грн, 135 563,49 грн пені, 60 321,90 грн 3% річних, 144 062,31 грн інфляційних втрат, 66 800,12 грн судового збору; в іншій частині позову відмовив.

2.2. Судові рішення мотивовано тим, що позивач своєчасно у встановлений Договором строк виконав роботи за актом приймання виконаних будівельних робіт № 15 за лютий 2024 року на суму 10 135,62 грн та актом вартості устаткування, придбання якого покладено на виконавця робіт до акта № 15 на суму 4 306 449,60 грн, що свідчить про відсутність підстав для утримання відповідачем, відповідно до пункту 10.12.1 Договору, штрафних санкцій у розмірі 3 052 399,40 грн із суми грошових коштів 4 316 585,22 грн, які підлягають сплаті на користь позивача за означеними актами. Виконання робіт за іншими актами приймання виконаних будівельних робіт є простроченим зі сторони позивача з 22.03.2024, а тому, відповідач правомірно застосував оперативно-господарські санкції у вигляді зменшення суми грошових коштів, що підлягають перерахуванню за виконані роботи на суму штрафів.

2.3. У частині висновків про прострочення позивачем своїх зобов`язань за Договором саме з 22.03.2024, рішення судів попередніх інстанцій мотивовано відсутністю підстав для нарахування штрафних санкцій за окремими етапами робіт (етапи І-ІІІ погоджені в графіку), оскільки в укладеному між сторонами Договорі його предметом є результат виконаних підрядником робіт, завершальним етапом якого є пусконалагоджувальні роботи (етап ІІІ), строк виконання якого сторонами погоджено 365 календарних днів з дати підписання Договору (21.03.2023), а отже, прострочення виконання робіт за Договором мало місце з 22.03.2024.

2.4. Суд першої інстанції також відхилив доводи позивача на існування форс-мажорних обставин за Договором у зв`язку з необґрунтованістю.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. ТОВ "Оператор ГТС України" не погоджуючись з ухваленими у справі судовими рішеннями в частині задоволення позовних вимог, звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить: скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.09.2025 у справі № 910/12468/24 в частині задоволених позовних вимог; ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

4. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4.1. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.1.1. Як на підставу касаційного оскарження ухвалених у справі судових рішень ТОВ "Оператор ГТС України" посилається на пункти 1, 2, 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

4.1.2. Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові застосував норми права без урахування висновку щодо застосування статей 235, 237 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та статей 526, 629 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), які викладені у постановах Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 916/1385/17, від 04.07.2018 у справі № 914/2510/17 та від 17.04.2018 у справі № 914/1561/17 та у постановах від 20.08.2018 у справі № 905/2464/17, від 04.11.2019 у справі № 905/975/18, від 20.10.2020 у справі № 905/267/19.

4.1.3. На обґрунтування підстави касаційного оскарження передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає про помилковість врахування судами першої та апеляційної інстанції висновків Верховного Суду щодо застосування положень 6, 627-629, 837, 873 ЦК України та статті 231 ГК України, які викладені у постанові Верховного Суду від 18.02.2025 у справі № 910/3385/24.

4.1.4. Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України ТОВ "Оператор ГТС України" зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 237 ГК України.

4.1.5. За твердженням скаржника, у цьому контексті підлягають вирішенню такі питання:

- чи є належним способом захисту звернення до суду із позовними вимогами про стягнення коштів, утриманих внаслідок застосування оперативно-господарської санкцій, без необхідності звернення до суду із вимогами про скасування таких санкцій?

- можливості стягнення грошових коштів, утриманих внаслідок застосування оперативно-господарської санкції, у разі коли оперативно-господарська санкція не скасована та є чинною?

4.1.6. Скаржник вважає, що у вирішенні цього спору поза увагою судів залишилося те, що умови укладеного між сторонами спору Договору мають перевагу над нормами цивільного законодавства при врегулюванні правовідносин сторін та їх реалізації, а тому, висновки судів про неможливість стягнення з підрядника неустойки за порушення строків виконання окремих робіт за договорами підряду, в тому числі будівельного, є безпідставними. Сторонами у Договорі передбачено чітко визначений строк виконання кожного етапу Договору - з дати підписання Договору (21.03.2023), який не підлягає подвійному тлумаченню.

4.1.7. Сторони у Договорі погодили, що Замовник має право в односторонньому безумовному порядку застосовувати до виконавця оперативно-господарську санкцію, виражену в утриманні сум пред`явленнях виконавцю неустойки та розрахованих збитків із належних до сплати сум, у тому числі за виконані роботи, шляхом направлення підряднику повідомлення із зазначенням утриманої суми неустойки та розрахованих збитків.

4.1.8. У цьому аспекті скаржник наголошує на тому, що суди неправильно застосували положення статті 237 ГК України та не врахували, що особливістю оперативно-господарських санкцій є те, що, на відміну від штрафних, до яких вдаються виключно за рішенням суду. Такі санкції застосовуються самими сторонами зобов`язання в односторонньому порядку, тобто без попередження заздалегідь. Оперативно-господарські санкції застосовують безпосередньо самі суб`єкти господарських відносин в оперативному порядку, тобто без звернення до судових або інших уповноважених органів та без згоди іншої сторони зобов`язання. Наведене розуміння і є, зокрема, є головною умовою застосування сторонами правочинів таких санкцій, про що має бути пряма вказівка в договорі.

4.1.9. На переконання скаржника, такі висновки судів також не узгоджуються та прямо суперечать положенням частини третьої статті 883 ЦК України, які безпосередньо передбачають можливість стягнення із підрядника сум неустойки за порушення строків виконання окремих робіт (етапів). Означені висновки суперечать положенням пункту 10.2 Договору та порушують права сторін на свободу договору. Тобто укладення його за внутрішнім волевиявленням та на погоджених сторонами умовах.

4.1.10. За наведеного скаржник вважає, що здійснене судами застосування норм права у цьому спорі фактично порушує принципи свободи та обов`язковості договору як фундаментальних принципів договірного права, а тому існує необхідність відступу від означених вище висновків Верховного Суду (застосованих судами).

4.1.11. Суди, у вирішенні цього спору, надаючи правову кваліфікацію спірним відносинам, не врахували, що позивач вимог про скасування оперативно-господарських санкцій не заявив.

4.2. Доводи інших учасників справи

4.2.1. У відзиві на касаційну скаргу ТОВ "Прогресивні НТГ" просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржувані судові рішення залишити без змін, посилаючись на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, а оскаржуване рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

5. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

5.1. Між ТОВ "Прогресивні НТГ" (Підрядник) та ТОВ "Оператор ГТС України" (Замовник) 21.03.2023 укладений Договір про закупівлю послуг № , за умовами якого Підрядник за завданням Замовника, відповідно до умов цього Договору, зобов`язується на свій ризик надати Послуги з ремонту і технічного обслуговування вимірювальних, випробувальних і контрольних приладів (ремонт вузлів одоризації газу ГРС Запорізького ЛВУМГ) відповідно до вимог чинних нормативних документів і технічної документації (які, з урахуванням частини першої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" (зі змінами та доповненнями), норм ЦК України та ГК України, далі іменуються - Роботи), а Замовник - прийняти та оплатити такі Роботи відповідно до умов цього Договору.

5.2. У пункті 1.2 Договору сторони погодили, що склад, обсяги, вартість Робіт та строки визначені Технічними, якісними та кількісними характеристиками (Додаток № 1), Договірною ціною (Додаток № 2) та Графіком виконання робіт (Додаток № 3), які є невід`ємною частиною Договору.

5.3. Додатком № 2 до Договору визначено складові загальної роботи за Договором, яка передбачена пунктом 3.1 Договору у розмірі 45 150 000,00 грн, у тому числі ПДВ 7 525 000,00 грн.

5.4. Додатковою угодою від 28.11.2023 № 1 сторони дійшли згоди викласти пункт 3.1 договору в такій редакції: "3.1. Загальна вартість виконуваних робіт за цим договором, що є ціною договору згідно із договірною ціною (додаток № 2) становить 45 149 854,90 грн, у тому числі ПДВ 20% - 7 524 975,82 грн".

5.5. Відповідно до пунктів 2-3 Додаткової угоди від 28.11.2023 № 1 сторони дійшли згоди викласти Додаток № 1 до договору "технічні, якісні та кількісні характеристики" в редакції додатку № 1 до цієї додаткової угоди та викласти додаток № 2 до договору "договірна ціна" в редакції додатку № 2 до цієї додаткової угоди.

5.6. Договір передбачає поетапну оплату виконаних робіт в залежності від їх виконання. Підтвердженням такого виконання за Договором є відповідні акти, складені та підписані сторонами.

5.7. Відповідно до пункту 3.3 договору Оплата за цим Договором проводиться в такому порядку: замовник протягом 30 (тридцяти) календарних днів, але не раніше ніж через 20 (двадцять) календарних днів із моменту прийняття робіт, що підтверджується актами приймання виконаних робіт та довідками про вартість виконаних робіт, перераховує на розрахунковий рахунок підрядника суму вартості прийнятих робіт.

5.8. При складанні актів приймання виконаних робіт та довідок про вартість виконаних робіт використовуються форми документів КБ-2в та КБ-3.

5.9. Пунктом 4.1 Договору передбачено, що підрядник зобов`язався виконати роботи протягом 365 календарних днів із дати укладання цього Договору з обов`язковим дотриманням погодженого зі замовником графіку виконання робіт (Додаток № 3 до Договору).

5.10. Відповідно до графіку виконання робіт (Додаток № 3 до Договору) роботи з розробки, подання на експертизи та отримання результатів експертиз робочої документації підлягали виконанню протягом 150 днів; роботи з виготовлення АКОГ, будівельно-монтажні роботи - 300 днів;пусконалагоджувальні роботи - 365 днів.

5.11. Датою закінчення виконання позивачем робіт є дата їх прийняття відповідачем в порядку, передбаченому розділом 5 договору.

5.12. За умовами розділу 5 Договору:

- передача виконаних робіт підрядником і прийняття їх замовником оформлюється актами приймання виконаних робіт, підписаними уповноваженими представниками сторін (пункт 5.1 Договору);

- звітнім періодом складання акта приймання виконаних робіт та довідки про вартість виконаних робіт є місяць, обов`язок з їх складання покладено на підрядника, який до 25 числа звітного місяця повинен їх надати замовнику, а останній протягом 5 (п`яти) робочих днів зобов`язаний перевірити достовірність цих актів, їх відповідність показникам якості, комплектність виконавчої документації, та, у разі відсутності явних недоліків, підписати (пункт 5.2 Договору).

5.13. За несвоєчасне виконання робіт договір встановлює відповідальність у вигляді пені та штрафу. Зокрема, відповідно до пункт 10.2 Договору у випадку несвоєчасного виконання робіт, передбачених графіком виконання робіт (Додаток № 3), до підрядника застосовуються штрафні санкції у вигляді пені в розмірі 0,1% від вартості робіт, які несвоєчасно виконані, за кожен день прострочення виконання робіт, а при порушенні строку виконання робіт більш ніж на 30 (тридцять) календарних днів підрядник додатково сплачує замовнику штраф у розмірі 7% від вартості несвоєчасно виконаних робіт.

5.14. Пунктом 10.12.1 Договору визначено, що замовник має право утримати суму нарахованих штрафних санкцій та збитків, заподіяних невиконанням та/або неналежним виконанням договору підрядником, із сум, які підлягають виплаті підряднику. Оперативно-господарська санкція застосовується до підрядника після того, як він не сплатив у визначений строк штрафні санкції та/або збитки згідно з розрахунком штрафних санкцій та/або збитків за вимогою замовника, що направлена на адресу та/або електронну адресу підрядника вказану в умовах цього договору. Про застосування оперативно-господарської санкції замовник зобов`язаний письмово повідомити підрядника.

5.15. Суд встановили, що виконання робіт за Договором завершено 16.09.2024, про що сторонами складено та підписано відповідний акт.

5.16. За цим актом підрядник виконав роботи в повному обсязі на суму 44 946 350,51 грн, які прийняті замовником за актами. Якість робіт відповідає вимогам державних будівельних норм та стандартів.

5.17. Підписанню акта про завершення робіт передувала поетапна здача та приймання виконаних робіт, кожен з таких етапів сторони оформляли складанням відповідних актів приймання виконаних робіт та довідок про вартість виконаних робіт (форми КБ-2в та КБ-3).

5.18. Суди в межах заявлених позовних вимог досліджували акти приймання виконаних робіт та довідок про вартість виконаних робіт, з суми вартості яких, відповідач утримав із позивача (підрядника) пеню та штраф за несвоєчасне виконання робіт 5 473 900,78 грн.

5.19. Зокрема:

- 16.02.2024 сторони підписали акт приймання виконаних будівельних робіт № 15 за лютий 2024 року на суму 10 135,62 грн та акт вартості устаткування, придбання якого покладено на виконавця робіт до акта № 15 на суму 4 306 449,60 грн. Також цього дня сторонами підписано довідку про вартість виконаних робіт за лютий 2024 року (форма КБ-3), у якій відображено загальну суму підписаних актів за лютий 2024 року, що склала 30 221 776,31 гр;

- 06.03.2024 відповідач надіслав повідомлення про застосування оперативно-господарської санкції за Договором та повідомив позивача, що відповідно до пункту 10.12.1 Договору утримує штрафні санкції у загальному розмірі 3 052 399,40 грн із суми грошових коштів 4 316 585,22 грн, які підлягають сплаті за умовами Договору на підставі акта приймання виконаних робіт № 15 від 16.02.2024 та акта вартості устаткування до нього;

- 23.04.2024 сторони склали та підписали акт приймання виконаних будівельних робіт № 16 за квітень 2024 року на суму 26 391,55 грн та акт вартості устаткування, придбання якого покладено на виконавця робіт до акту № 16 на суму 11 641 543,20 грн. Також цього дня сторони підписали довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за квітень 2024 року (форма КБ-3), у якій відображено загальну суму актів за квітень 2024 року, що склала 11 667 934,75 грн;

- 10.05.2024 відповідач надіслав позивачу повідомлення про застосування оперативно-господарської санкції за Договором та повідомив, що відповідно до пункту 10.12.1 Договору утримує штрафні санкції у розмірі 1 960 213,04 грн із суми грошових коштів 11 668 934,75 грн, за умовами Договору на підставі акта приймання виконаних робіт № 16 від 23.04.2024 та акта вартості устаткування до нього.

- 20.08.2024 сторони склали та підписали: акт приймання виконаних будівельних робіт № 17 за серпень 2024 року на суму 189 510,23 грн та акт вартості устаткування, придбання якого покладено на виконавця робіт до акту № 17 на суму 30 240,00 грн; акт приймання виконаних будівельних робіт № 18 за серпень 2024 року на суму 195 953,77 грн та акт вартості устаткування, придбання якого покладено на виконавця робіт до акту № 18 на суму 30 240,00 грн; цього ж дня сторони підписали довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за серпень 2024 року (форма КБ-3) у якій відображено загальну суму підписаних актів за серпень 2024 року, що склала 997 995,74 грн;

- 09.09.2024 відповідач надіслав повідомлення позивачу про застосування оперативно-господарської санкції за Договором та повідомив, що відповідно до пункту 10.12.1 Договору утримує 176 265,49 грн пені та 69 859,70 грн штрафу, а разом 246 125,19 грн, із сум грошових коштів, які підлягають сплаті на користь позивача за умовами Договору, а саме: на підставі акта приймання виконаних будівельних робіт від 20.08.2024 № 17 та акта вартості устаткування до нього на загальну суму 219 750,23 грн (за цими актами штрафні санкції утримані у повному обсязі), та на підставі акта приймання виконаних будівельних робіт № 18 від 20.08.2024 та акта вартості устаткування до нього на загальну суму 226 193,77 грн (за цими актами утримано 26 374,96 грн санкцій);

- 02.09.2024 сторони склали та підписали акт приймання виконаних будівельних робіт № 24 за вересень 2024 року на суму 369 904,44 грн та акт вартості устаткування, придбання якого покладено на виконавця робіт до акту № 24 на суму 90 720,00 грн. Також цього дня сторони підписали довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за вересень 2024 року (форма КБ-3), у якій відображено загальну суму підписаних актів за вересень 2024 року, що склала 913 747,71 грн;

- 20.09.2024 відповідач надіслав позивачу повідомлення про застосування оперативно-господарської санкції за Договором та повідомив, що відповідно до пункту 10.12.1 Договору утримує 15 4860,25 грн пені та 60 302,90 грн штрафу, разом 215163,15 грн, із сум грошових коштів, які підлягають сплаті на користь позивача за умовами Договору на підставі акта приймання виконаних будівельних робіт № 24 від 02.09.2024 та акта вартості устаткування до нього на загальну суму 460 624,44 грн.

5.20. Підставами для застосування оперативно-господарських санкцій за Договором відповідач визначив прострочення виконання позивачем окремих етапів робіт.

5.21. Позивач, вважаючи протиправним застосування до нього оперативно-господарських санкцій, з посиланням на те, що роботи за Договором виконані у строки, встановлені в Договорі, звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за Договором у розмірі 5 473 900,78 грн, а також стягнення з відповідача 83 682,73 грн пені, 166 158,63 грн інфляційних втрат, 73 846,53 грн 3 % річних, у зв`язку неналежним виконанням відповідачем грошових зобов`язань за Договором.

5.22. Заперечуючи проти задоволення вимог ТОВ "Оператор ГТС України" вважає, що правомірними є нарахування ним штрафних санкції за несвоєчасне виконання будь-яких робіт, за окремими етапами робіт які передбачені графіком (Додатком № 3 до Договору).

6. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

6.1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

6.2. Імперативними приписами частини другої статті 300 ГПК України чітко встановлено межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

7. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

7.1. Причиною виникнення спору у цій справі стало питання щодо наявності або відсутності підстав для стягнення заборгованості за Договором підряду та штрафних санкцій, у зв`язку неналежним виконанням відповідачем грошових зобов`язань за Договором, а саме несплати суми вартості виконаних підрядником та прийнятих за актами приймання-передачі робіт.

7.2. Предметом позову у даній справі є вимоги підрядника про стягнення із замовника суми заборгованості за виконані роботи, яка утримана відповідачем як штрафні санкції (оперативно-господарські санкції).

7.3. Суди першої та апеляційної інстанції ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог мотивували свої висновки тим, що укладений між сторонами Договір за правовою природою є договором підряду, правовідносини щодо якого регулюються положеннями, зокрема, § 1 Глави 61 ЦК України.

7.4. Проаналізувавши передбачені договором зобов`язання сторін, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що основним зобов`язанням Підрядника за договором є надання передбачених у пункті 1.1 Договору з ремонту і технічного обслуговування вимірювальних, випробувальних і контрольних приладів (Ремонт вузлів одоризації газу ГРС Запорізького ЛВУМГ). Умовами Договору з урахуванням додатків до нього також визначено інші обов`язки підрядника у межах основного зобов`язання, зокрема, обстеження, розробка, подання на експертизи, усунення зауважень та отримання результатів експертиз робочої документації; виготовлення / придбання основних блоків та вузлів; будівельно-монтажні роботи; електромонтажні роботи; пусконалагоджувальні роботи.

7.5. У вирішенні питання щодо прострочення виконання підрядником своїх зобов`язань, суди врахували правову позицію Верховного Суду, зокрема, що основним зобов`язанням підрядника є виконання усіх передбачених Договором робіт, завершальною стадією яких є пусконалагоджувальні роботи, а результат підрядних робіт, зважаючи на предмет Договору, - це закінчені роботи з ремонту відповідно до такого Договору та, відповідно дійшли висновків, що прострочення позивачем у виконанні зобов`язань за Договором починається із наступного дня за днем закінчення виконання всіх робіт за Договором, тобто із 22.03.2024. З огляду на наведене дійшли висновків, що саме із цієї дати виникає право відповідача на застосування оперативно-господарських санкцій, як то передбачено пунктом 10.12.1 Договору.

7.6. Зокрема, суди виходили із того, що сторонами у Договорі визначено початок перебігу терміну виконання робіт саме з дати підписання договору - 21.03.2023 та завершується зі спливом строку виконання встановленого для останнього етапу робіт (365 календарних днів), а отже Підрядник мав завершити роботи до 21.03.2024 включно.

7.7. За загальним правилом неустойка (штраф, пеня) за порушення строків виконання підрядних робіт застосовується у разі прострочення підрядником виконання підрядних робіт в цілому, а не за прострочення у виконанні окремих етапів робіт, зокрема і тих, які стосуються поставки обладнання в межах основного зобов`язання, за відсутності прямої вказівки в умовах Договору про можливість застосування неустойки щодо порушення строків виконання окремих етапів робіт.

7.8. Суди відхилили посилання відповідача на те, що Договором передбачено право відповідача нараховувати пеню за несвоєчасне виконання окремих етапів робіт, передбачених Графіком, з посиланням на те, що такої умови пункт 10.2 Договору не містить.

7.9. Надавши оцінку, змісту укладеного між сторонами Договору, суди дійшли висновку, що формулювання пункту 10.2 Договору містить умови, що відповідальність підрядника у виді штрафних санкцій (пені, штрафу) настає у разі "прострочення виконання позивачем підрядних робіт (передбачених Графіком виконання робіт)" та не містить словосполучення "етапи робіт". Отже, за висновками судів, укладаючи Договір сторони мали на меті покладення на боржника відповідальність за прострочення саме кінцевого строку виконання робіт, а не за несвоєчасне виконання кожного окремого етапу робіт.

7.10. З огляду на викладене суди і дійшли висновків, що прострочення відповідачем у виконанні зобов`язань за Договором починається із наступного дня за днем закінчення виконання всіх робіт за Договором, тобто із 22.03.2024, а відповідно, саме із цієї дати виникає право позивача на нарахування пені та штрафу.

7.11. Встановивши, що позивач частково виконав обумовлені Договором роботи в строк, встановлений в Договорі, суди дійшли висновків, зокрема, що виконання робіт за актами приймання виконаних будівельних робіт та актами вартості устаткування, придбання якого покладено на виконавця за цими актами (акт № 16 за квітень 2024 року, акти № 17 та № 18 за серпень 2024 року, акт № 24 за вересень 2024 року) є простроченим зі сторони позивача (підрядника) з 22.03.2024.

7.12. За розрахунком суду, штрафні санкції, право на утримання яких виникло у відповідача за прострочення виконання робіт за цими актами, складає 1 360 506,91 грн (сума пені та штрафу, визначені у пункті 10.2 Договору) і підстави для звільнення позивача від відповідальності за прострочення виконання робіт на означену суму відсутні.

7.13. Таким чином під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції встановлено неналежне виконання відповідачем зобов`язань за Договором та наявність заборгованості в сумі 4 113 393,87 грн, яка є залишковою частини оплати за виконані позивачем роботи.

7.14. Причиною подання касаційної скарги стала незгода ТОВ "Оператор ГТС України" з висновками судів в частині наявності підстав для стягнення 4 113 393,87 грн залишкової частини оплати за виконані позивачем роботи та нараховані на цю суму пеня, інфляційні втрати та 3 % річних, нарахованих цю суму заборгованості.

7.15. У решті рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції жодним з учасників спору не оскаржується та, відповідно, не переглядається Верховним Судом, зважаючи на приписи статті 300 ГПК України.

7.16. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

7.17. Касаційне провадження у справі відкрито, зокрема, на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

7.18. Колегія суддів звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

7.19. Так, обґрунтовуючи свої вимоги, скаржник у касаційній скарзі з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України зазначає про те, що суди у вирішенні цього спору неправильно застосували норми матеріального права, які зазначені у пункті 4.1.2. цієї постанови та не врахували висновків Верховного Суду щодо їх застосування у подібних правовідносинах.

7.20. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

7.21. Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

7.22. Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

7.23. Що ж до визначення подібних правовідносин за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у пунктах 25, 26, 32 постанови від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.

7.24. Надаючи оцінку наведеним доводам скаржника в цій частині та доводам позивача, викладеним у відзиві, колегія суддів виходить з такого.

7.25. Частиною першою статті 216 ГК України (тут і далі у редакції чинній станом на час ухвалення оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції) передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

7.26. Згідно з частиною першою статті 217 ГК України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

7.27. Відповідно до статті 235 ГК України за порушення господарських зобов`язань до суб`єктів господарювання та інших учасників господарських відносин можуть застосовуватися оперативно-господарські санкції - заходи оперативного впливу на правопорушника з метою припинення або запобігання повторенню порушень зобов`язання, що використовуються самими сторонами зобов`язання в односторонньому порядку. До суб`єкта, який порушив господарське зобов`язання, можуть бути застосовані лише ті оперативно-господарські санкції, застосування яких передбачено договором. Оперативно-господарські санкції застосовуються незалежно від вини суб`єкта, який порушив господарське зобов`язання.

7.28. Частинами першою - третьою статті 237 ГК України визначено, що підставою для застосування оперативно-господарських санкцій є факт порушення господарського зобов`язання другою стороною. Оперативно-господарські санкції застосовуються стороною, яка потерпіла від правопорушення, у позасудовому порядку та без попереднього пред`явлення претензії порушнику зобов`язання. Порядок застосування сторонами конкретних оперативно-господарських санкцій визначається договором. У разі незгоди з застосуванням оперативно-господарської санкції заінтересована сторона може звернутися до суду з заявою про скасування такої санкції та відшкодування збитків, завданих її застосуванням. Оперативно-господарські санкції можуть застосовуватися одночасно з відшкодуванням збитків та стягненням штрафних санкцій.

7.29. Виходячи з аналізу положень статті 237 ГК України особливістю оперативно-господарських санкцій є те, що, на відміну від штрафних, до яких вдаються виключно за рішенням суду, вони застосовуються самими сторонами зобов`язання в односторонньому порядку, тобто без попередження заздалегідь. Оперативно-господарські санкції застосовують безпосередньо самі суб`єкти господарських відносин в оперативному порядку, тобто без звернення до судових або інших уповноважених органів, і без згоди іншої сторони зобов`язання - це, зокрема, є головною умовою застосування сторонами таких санкцій, про що має бути пряма вказівка в договорі. При цьому до суб`єкта, який порушив господарське зобов`язання, можуть бути застосовані лише ті оперативно-господарські санкції, які передбачено договором.

7.30. Така позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.08.2018 у справі № 905/2464/17, від 04.11.2019 у справі № 905/975/18, від 20.10.2020 у справі № 905/267/19 (на які посилається скаржник).

7.31. Як свідчить зміст оскаржуваних судових рішень, суди встановили, що у пункті 10.12.1 Договору сторони погодили, що замовник має право утримати суму нарахованих штрафних санкцій та збитків, заподіяних невиконанням та/або неналежним виконанням договору підрядником, із сум, які підлягають виплаті підряднику. Тобто, оперативно-господарську санкцію, виражену в утриманні сум пред`явлення виконавцю неустойки та розрахованих збитків із належних до сплати сум, за виконані роботи, шляхом направлення виконавцю повідомлення із зазначенням утриманої суми неустойки та розрахованих збитків (у спірному випадку пеня та штраф, передбачені умовами пункту 10.2 Договору у разі прострочення виконання позивачем підрядних робіт).

7.32. Суд зазначає, що з системного аналізу вказаних пунктів Договору вбачається, що умова, встановлена сторонами в пункті 10.12.1 Договору у сукупності з умовами пункту 10.2 за своїм змістом є оперативно-господарською санкцією та відповідає ознакам, які висуваються законодавством (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до цього виду господарських санкцій.

7.33. За висновками судів, які ґрунтуються на аналізі як умов Договору, так і наданих сторонами доказів у їх сукупності, у цих конкретних правовідносинах і порядок застосування, і зміст оперативно-господарської санкції, що визначено сторонами у Договорі, розуміється як право замовника отримати суму нарахованих штрафних санкцій, тобто за своїм змістом оперативно-господарська санкція, передбачена пунктом 10.12.1 Договору, нерозривно пов`язана із штрафними санкціями, передбаченими пунктом 10.2 цього ж Договору, та має похідний характер, а тому підлягає застосуванню лише у разі прострочення підрядником виконання підрядних робіт в цілому, а не за прострочення у виконанні окремих етапів робіт, зокрема і тих, які стосуються поставки обладнання в межах основного зобов`язання.

7.34. Як вже зазначено вище, суди встановивши, що позивач частково виконав обумовлені Договором роботи в строк, встановлений в Договорі, визнали обґрунтованими та заснованими на умовах Договору дії відповідача в частині утримання на підставі положень пункту 10.12.1 Договору 1 360 506,91 грн (суми пені та штрафу, визначені у пункті 10.2 Договору) за прострочення виконання робіт виконаних позивачем після 21.03.2024 та про відсутність підстав для звільнення позивача від відповідальності.

7.35. Наведене свідчить, що суди у вирішенні цього спору правильно застосували положення статей 235, 237 ГК України та статей 526, 629 ЦК України та у повній мірі врахували висновки, які викладені у постановах Верховного Суду від 20.08.2018 у справі № 905/2464/17, від 04.11.2019 у справі № 905/975/18, від 20.10.2020 у справі № 905/267/19, від 27.03.2018 у справі № 916/1385/17, від 04.07.2018 у справі № 914/2510/17 та від 17.04.2018 у справі № 914/1561/17 (на які посилається скаржник). Здійснене судом правозастосування в цій частині жодним чином не суперечить та відповідає таким висновкам, а тому доводи касаційної скарги ТОВ "Оператор ГТС" в цій частині є необґрунтованими.

7.36. Натомість цитування скаржником окремих висновків, наведених у зазначених постановах Верховного Суду, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, а зміст зазначених скаржником постанов не свідчить про застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновків, викладених у цих постановах.

7.37. З урахуванням встановлених фактичних обставин у справі, що розглядається, зазначені скаржником доводи про неправильне застосування судами попередніх інстанцій наведених норм матеріального та процесуального права з огляду на підстави оскарження є необґрунтованими, отже, підстава касаційного оскарження судових рішень, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України в цій частині, не знайшла свого підтвердження під час розгляду справи.

7.38. Верховний Суд у контексті доводів касаційної скарги про неправильне застосування судами положень частини другої статті 237 ГК України та необхідність формування висновку Верховного Суду щодо її застосування у подібних правовідносинах, зазначає таке.

7.39. Відповідно до приписів пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

7.40. Положення пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України спрямовані на формування єдиної правозастосовної практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин, та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

7.41. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

7.42. Так, за доводами скаржника, у вирішенні цього спору, суди надаючи правову кваліфікацію спірним відносинам, не врахували, що позивач вимог про скасування оперативно-господарських санкцій не заявив.

7.43. Скаржник у цьому аспекті із посиланням на висновки Верховного Суду, які викладені у постановах від 01.02.2023 у справі № 914/3203/21, від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 наголошує на тому, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять учасники спірних правовідносин. Також із посиланням на висновки Верховного Суду, які викладені у справі № 905/2319/17 наголошує на тому, що чинним законодавством передбачено право особи, до якої застосовано оперативно- господарські санкції, оскаржити в судовому порядку такі санкції.

7.44. Верховний Суд виходить з того, що за положеннями частини другої статті 237 ГК України, порядок застосування сторонами конкретних оперативно-господарських санкцій визначається договором. У разі незгоди з застосуванням оперативно-господарської санкції заінтересована сторона може звернутися до суду з заявою про скасування такої санкції та відшкодування збитків, завданих її застосуванням.

7.45. Наведені вище положення частини другої дають підстави дійти висновку, що застосування оперативно-господарських санкцій є правом сторони і таке право надано незалежно від вини іншої сторони, яка, в разі незгоди, не обмежена правом на оскарження таких санкцій в судовому порядку.

7.46. Водночас враховуючи приписи частини першої статті 2, частини третьої статті 13, статті 14 ГПК України, а також доводи і заперечення сторін щодо предмета спору в цій справі, колегія суддів вважає, що встановлення обставин щодо розміру заборгованості замовника за підписаними актами виконаних робіт перебуває у логічному зв`язку від встановлення обставин щодо розміру та правомірності нарахування штрафних санкцій замовником, оскільки саме на ці обставини посилається відповідач, аргументуючи відсутність своєї заборгованості за договором підряду. Подібний за змістом висновок, викладений у пункті 45 постанови Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 905/2319/17.

7.47. Крім того, про можливість вирішення питання щодо правомірності / неправомірності застосованих стороною оперативно-господарських санкцій у спорі про стягнення заборгованості за Договором також свідчать постанови Верховного Суду, які зазначені у пункті 4.1.2 цієї постанови (на неврахування висновків у яких наголошує скаржник).

7.48. Наведене, у свою чергу, свідчить про необґрунтованість доводів касаційної скарги в цій частині. Колегія суддів вважає, що підстави для формування висновків Верховного Суду з питань, заявлених скаржником у касаційній скарзі, відсутні.

7.49. Скаржником не доведено обґрунтованої необхідності для формування висновків Верховного Суду щодо застосування наведених ним норми матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах.

7.50. Крім того, як вже зазначено вище, скаржник вказує на помилковість врахування судами висновків Верховного Суду щодо застосування положень статей 6, 627-629, 637, 837, 846, 875 ЦК України та статті 231 ГК України, які викладені у постанові Верховного Суду від 18.02.2025 у справі № 910/3385/24.

7.51. У контексті доводів касаційної скарги та підстави касаційного оскарження визначеної скаржником Суд зазначає таке.

7.52. Згідно з пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, виключно якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

7.53. Зі змісту зазначеної норми вбачається, що при касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 зазначеного Кодексу, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів для такого відступлення.

7.54. Принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) і стабільності. Єдність однакового застосування закону забезпечує правову визначеність та втілюється шляхом однакового застосування судом того самого закону в подібних справах.

7.55. У пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v.United Kingdom) Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

7.56. Верховний Суд вважає за необхідне звернутися до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 та у постановах Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 910/8091/20, від 24.06.2021 у справі № 914/2614/13, де зазначено, що з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави - попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.

7.57. Верховний Суд відповідно до частини 1 статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Отже, для відступу від правової позиції, раніше сформованої Верховним Судом, необхідно встановити, що існує об`єктивна необхідність такого відступу саме у конкретній справі.

7.58. Суд звертає увагу, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду, зокрема, є: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.

7.59. Отже, необхідність відступу від правових позицій Верховного Суду повинна мати тільки важливі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих суперечностей (помилок), що мають фундаментальне значення для правозастосування.

7.60. Відступленням від висновку є повна відмова Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизація попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16).

7.61. Водночас скаржник у касаційній скарзі у контексті приписів пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України вмотивовано не обґрунтував необхідності відступлення від висновку, викладеного в означених скаржником постановах Верховного Суду, а також не навів вагомих, вмотивованих, обґрунтованих та достатніх аргументів для такого відступлення.

7.62. За своїм змістом посилання скаржника на приписи пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України є загальними, абстрактними, містять ознаки формального характеру та незгоду з висновками судів попередніх інстанцій, які були зазначені в оскаржуваних у даній справі судових рішеннях.

7.63. Фактично викладені відповідачем в касаційній скарзі доводи зводяться до власного суб`єктивного тлумачення скаржником норм права, якими врегульовано спірні правовідносини, та власних заперечень скаржником висновків Верховного Суду, які (висновки) викладені у наведених скаржником постановах.

7.64. У контексті доводів скаржника та підстав касаційного оскарження Суд зазначає, що згідно з частиною першою статті 626, частиною першою статті 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

7.65. Статтею 6 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

7.66. Як предмет договору цивільно-правова теорія розуміє необхідні за цим договором дії, що призводять до бажаного для сторін результату, тобто такий результат визначає, про що саме домовилися сторони.

7.67. У розумінні положень цивільного законодавства договір спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто виникнення цивільного правовідношення, яке, у свою чергу, може включати певні права та обов`язки, виконання яких призводить до бажаного для сторін результату.

7.68. Суд у цьому аспекті зауважує, що за змістом статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов, до яких, серед іншого, віднесено умови про предмет договору.

7.69. Предмет договору визначається у момент його укладення, без нього не може існувати договору, а тому не може виникати зобов`язання; предмет договору має відображати головну сутність договору цього виду.

7.70. Зміст оскаржуваних судових рішень свідчить, що суди надали оцінку умовам Договору укладеного між сторонами спору та дійшли висновку про те, що у цій справі між сторонами виникли правовідносини у сфері виконання підрядних робіт на підставі укладеного Договору.

7.71. Так, статтею 837 ЦК України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

7.72. У розумінні наведеної норми основним предметом договору підряду є результат виконаних підрядником робіт.

7.73. Ухвалюючи судові рішення у цій справі, суди попередніх інстанцій встановили, що основним зобов`язанням підрядника за договором є надання передбачених у пункті 1.1 Договору послуг з ремонту і технічного обслуговування вимірювальних, випробувальних і контрольних приладів (Ремонт вузлів одоризації газу ГРС Миколаївського ЛВУМГ та Золотоніського ЛВУМГ). Водночас умовами Договору з урахуванням додатків до нього також визначено інші обов`язки підрядника у межах основного зобов`язання, зокрема, обстеження, розробка, подання на експертизи, усунення зауважень та отримання результатів експертиз робочої документації; виготовлення / придбання основних блоків та вузлів; будівельно-монтажні роботи; електромонтажні роботи; пусконалагоджувальні роботи.

7.74. Отже, проаналізувавши передбачені у конкретно цьому договорі підряду зобов`язання підрядника, суди дійшли заснованого на умовах договору та вимогах статей 638, 837 ЦК України висновку, що основним зобов`язанням підрядника є виконання усіх передбачених договором робіт, завершальною стадією яких є пусконалагоджувальні роботи, а результат підрядних робіт, зважаючи на предмет договору, - це закінчені роботи з ремонту відповідно до такого Договору.

7.75. Верховний Суд наголошує, що за змістом статей 13, 14 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

7.76. Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

7.77. Як встановили суди, сторони в Договорі встановили, що виконання робіт мало бути здійснено протягом 365 календарних днів з дати укладення Договору, тобто підрядник мав завершити роботи до 21.03.2024.

7.78. Згідно зі статтями 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

7.79. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

7.80. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у разі стягнення неустойки (пені, штрафу).

7.81. За змістом частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

7.82. Відповідно до частини першої статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

7.83. Відповідно до абзацу 3 частини другої статті 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 % вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі 7 % цієї вартості.

7.84. За змістом частини четвертої статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

7.85. Щодо покликань скаржника на помилковість висновків суду та безпідставність таких висновків з огляду на положення частини третьої статті 883 ЦК України, Суд зауважує таке.

7.86. Відповідно до частини другої статті 883 ЦК України за невиконання або неналежне виконання обов`язків за договором будівельного підряду підрядник сплачує неустойку, встановлену договором або законом, та відшкодовує збитки в повному обсязі.

7.87. Відповідно до положень частини третьої статті 883 ЦК України суми неустойки (пені), сплачені підрядником за порушення строків виконання окремих робіт, повертаються підрядникові у разі закінчення всіх робіт до встановленого договором граничного терміну.

7.88. У аспекті порушених у касаційній скарзі питань з посиланням на статті 230, 231 ГК України та статті 627, 837, 846, 875, 883 ЦК України, Верховний Суд наголошує, що ці норми при вирішенні питання застосування неустойки у разі прострочення підрядником виконання підрядних робіт / робіт за договором будівельного підряду є універсальними у правозастосуванні при вирішенні цієї категорії спорів, що підтверджується сталою та послідовною практикою Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.12.2018 у справі № 910/22058/17 та у постановах Верховного Суду від 23.07.2019 у справі № 911/2076/18, від 29.08.2019 у справі № 911/2454/18, від 12.09.2019 у справі № 911/2360/18, від 24.01.2020 у справі № 910/3362/18, від 25.02.2020 у справі № 910/3920/18, від 31.05.2022 у справі № 910/4235/20, а також від 18.02.2025 у справі № 910/3385/24, від якої просить відступити скаржник.

7.89. Отже, як правильно зазначили суди, за загальним правилом неустойка (штраф, пеня) за порушення строків виконання підрядних робіт застосовується у разі прострочення підрядником виконання підрядних робіт в цілому, а не за прострочення у виконанні окремих етапів робіт у межах основного зобов`язання, за відсутності прямої вказівки в умовах договору про можливість застосування неустойки щодо порушення строків виконання окремих етапів робіт.

7.90. Суд у контексті доводів касаційної скарги зауважує, що скаржник залишає поза увагою те, що, як встановлено судами, умови пункту 10.2 Договору не містять прив`язки до порушення підрядником окремих етапів робіт. Наведене свідчить про обґрунтованість висновків судів, що погоджені сторонами умови Договору в частині відповідальності підрядника за порушення строків виконання робіт не передбачали можливості стягнення неустойки за порушення строків виконання окремих етапів виконання робіт.

7.91. Водночас Суд зазначає, що доводи скаржника не містять належного обґрунтування необхідності відступити від зазначеного правового висновку. Суд також зазначає, що норма, закріплена в частині третій статті 883 ЦК України не змінює та не спростовує правовий висновок Верховного Суду, викладений у справі № 910/3385/24, з огляду на те, що не є нормою закону, яка передбачає сплату неустойки саме за порушення підрядником окремих етапів робіт, а врегульовує інші випадки.

7.92. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.06.2021 у справі № 910/12876/19 наголосила на тому, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання відповідачем етапів робіт, приймання-передача яких є певним етапом надання послуг з ремонту і технічного обслуговування техніки, чи прострочення послідовності виконання робіт, об`єднаного в етапи, за кожним із цих етапів, за договором в цілому, не узгоджується з положеннями статті 61 Конституції України щодо неможливості подвійного притягнення до юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення.

7.93. Водночас Суд зазначає, що доводи скаржника не містять належного обґрунтування необхідності відступити від зазначеного правового висновку. Суд також зазначає, що норма, закріплена в частині третій статті 883 ЦК України не змінює та не спростовує зазначений правовий висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 910/22058/17 та висновків Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12876/19 з огляду на те, що не є нормою закону, яка передбачає сплату неустойки саме за порушення підрядником окремих етапів робіт, а врегульовує інші випадки.

7.94. Крім того вважає за необхідне підкреслити, що господарським процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у використанні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що з метою застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного господарського суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, судової палати й колегії суддів Касаційного господарського суду.

7.95. У цьому висновку Суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, в постановах від 25.06.2019 у справі № 911/1418/17, від 15.01.2020 у справі № 914/261/18, від 12.02.2020 у справі № 916/2259/18.

7.96. При цьому позивач у касаційній скарзі у контексті положень пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України не наводить вагомих і достатніх аргументів, які б дійсно свідчили про обґрунтованість необхідності відступу від висновків Верховного Суду, викладених у означених вище постановах щодо застосування статей 6, 627-629, 837, 846, 883 ЦК України та статей 231 ГК України, оскільки скаржником не доведено наявності причин для такого відступу (неефективність, помилковість, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість судового рішення; зміна суспільного контексту).

7.97. Отже, судом касаційної інстанції відхиляються доводи скаржника через їх необґрунтованість щодо ухвалення судових рішень у цій справі з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

7.98. Суд акцентує, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

7.99. Зі змісту судових рішень вбачається, що у справі, яка розглядається, суди першої та апеляційної інстанцій надали оцінку наданим сторонами доказам, якими вони обґрунтовують свої вимоги та/або заперечення і які мають значення для розгляду цього господарського спору, до переоцінки яких в силу приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

7.100. Суд зазначає, що наведене у розділі 7 цієї постанови в сукупності виключає можливість задоволення касаційної скарги відповідача.

7.101. Колегія суддів бере до уваги доводи позивача, викладені у відзиві на касаційну скаргу, у тій частині, яка узгоджується з викладеним у цій постанові.

7.102. Верховний Суд у прийнятті цієї постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України», від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватися лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у цій справі скаржник не зазначив й не обґрунтував.

7.103. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок і недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень, наявності яких скаржник у цій справі аргументовано не довів.

7.104. Колегія суддів касаційної інстанції, враховуючи рішення ЄСПЛ від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" та від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України", зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

8. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

8.1. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

8.2. Згідно з частинами першою, другою статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

8.3. Враховуючи доводи касаційної скарги, межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи, викладені у касаційній скарзі не отримали свого підтвердження під час касаційного провадження, у зв`язку з чим підстави для скасування судових рішень попередніх інстанцій - відсутні.

9. Судові витрати

9.1. Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про залишення оскаржуваних судових рішень без змін, то судовий збір за розгляд касаційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.09.2025 (в оскаржуваній частині) зі справи № 910/12468/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов

Суддя Т. Малашенкова