ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року м. ОдесаСправа № 916/2298/24
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Ярош А.І.,

суддів: Савицького Я.Ф., Принцевської Н.М.

секретар судового засідання: Кияшко Р.О.

представники учасників справи участі не брали

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційні скарги Акціонерного товариства Херсонгаз та Товариства з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія Нафтогаз України

на рішення Господарського суду Одеської області від 28.08.2024 року, суддя в І інстанції Д`яченко Т.Г., повний текст якого складено 04.09.2024, в м. Одесі

у справі №916/2298/24

за позовом:Товариства з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія Нафтогаз України

до відповідача: Акціонерного товариства Херсонгаз

про стягнення 10 914 945,15 грн

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія Нафтогаз України звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Акціонерного товариства Херсонгаз про стягнення 10 914 945,15 грн, з яких:

- 6 642 331,00 грн пені;

- 1 119 810,36 грн 3% річних;

- 3 152 803,79 грн інфляційні втрати.

В обґрунтування позову посилався на те, що відповідач, в порушення умов Договору постачання природного газу постачальником «останньої надії», який затверджений постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2501, не забезпечив своєчасну та повну оплату вартості поставленого позивачем у період з 01.05.2022 по 31.05.2022 природного газу згідно з умовами Договору та не здійснив оплати вартості спожитого за Договором природного газу, в результаті чого у відповідача перед позивачем наявна заборгованість за спожитий природний газ за Договором.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 28.08.2024 у справі №916/2298/24 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія Нафтогаз України задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства Херсонгаз на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія Нафтогаз України:

- 3 321 165,50 грн пені (50%);

- 1 119 810,36 грн 3% річних;

- 3 152 803,79 грн інфляційні втрати;

- 130 979,34 грн витрати по сплаті судового збору;

В іншій частині позову відмовлено.

Суд дійшов висновку, що позивачем було виконано в повному обсязі взяті на себе зобов`язання, відповідно до Договору, у строк та порядок передбачений Договором, належним чином та в повному обсязі. Відповідачем було спожито природний газ та сплачено вартість такого газу в повному обсязі лише 30.11.2023, у зв`язку з чим відповідачем допущено прострочення вчасного виконання зобов`язання з оплати вартості спожитого газу.

На спростування доводів відповідача суд зазначив, що ним не спростовано твердження та доводи позивача, що відповідач у спірний період не був включений до реєстру споживачів, суд також зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази, що у визначений позивачем період відповідач отримував природний газ від інших постачальників.

Також суд вважав за необхідне зазначити, що за спірний період, тобто з 01.05.2022 по 31.05.2022 відповідачем було спожито природний газ від споживача, як постачальника «останньої надії», що встановлено судом та не спростовано відповідачем жодними доказами, отже, є місце укладання та погодження з боку відповідача Типового договору, тобто такого правочину, за яким споживачем від позивача, як постачальника «останньої надії», було спожито природний газ.

Разом з цим, враховуючи, що відповідачем погашено основний борг, хоча із простроченням, позивач застосував до відповідача також таку міру відповідальності, як стягнення 3 % річних, які є платою за користування коштами, що не були своєчасно оплачені боржником, та інфляційних нарахувань, які за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів, відсутність понесення позивачем збитків, пов`язаних з несвоєчасним виконанням відповідачем зобов`язання за договором суд зазначив, що пеня є лише санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні її розміру позивач не зазнає значних негативних наслідків в своєму фінансовому становищі з урахуванням стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, тому суд дійшов висновку щодо зменшення заявленої позивачем пені до 3321165,50грн.

16.09.2024 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Акціонерного товариства Херсонгаз, в якій останнє просить рішення Господарського суду Одеської області від 28.08.2024 у справі №916/2298/24 скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги скаржник зазначає, що ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" як постачальник "останньої надії" не мало правових підстав для подальшого постачання природного газу, оскільки законодавець передбачив ряд факторів і обставин, які безумовно мали бути враховані при постачанні природного газу постачальником "останньої надії" - встановлення заборони на укладення договору постачання природного газу між постачальником "останньої надії" та споживачем за наявності у такого споживача простроченої заборгованості (стаття 15 Закону України "Про ринок природного газу"); неможливість постачання природного газу постачальником "останньої надії" споживачу із перевищенням шестидесятидобового терміну протягом календарного року (стаття 15 Закону України "Про ринок природного газу"; пункт 3.3 типового договору; пункт 2 розділу VI Правил постачання природного газу); встановлення механізму припинення постачальником "останньої надії" постачання споживачу природного газу після закінчення шестидесятидобового терміну постачання (стаття 15 Закону України "Про ринок природного газу"; пункт 5 розділу VI Правил).

Додатково зазначає, що на період спірних правовідносин (травень 2022) припадає період тимчасової окупації м. Херсон та Херсонської області. Херсонська міська територіальна громада була тимчасово окупованою у період з 01.03.2022 по 11.11.2022, отже газ поставлявся на тимчасово окуповану територію. Водночас, у постанові від 07.03.2024 у справі № 910/9680/23 викладено висновки стосовно того, що достатнім для застосування частини другої статті 13 та частини другої статті 13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" є розповсюдження дії цього Закону на спірні правовідносини з огляду на приписи статті 2 Закону. Колегія суддів вважала, що положення статей 13 та 13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" можуть бути поширені на тимчасово окуповані території з урахуванням частини першої цих статей, а саме за рішенням Кабінету Міністрів України.

16.09.2024 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія Нафтогаз України, в якій останнє просить рішення Господарського суду Одеської області від 28.08.2024 у справі №916/2298/24 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 3 321 165,50 грн та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що до матеріалів справи Відповідач взагалі не надав жодного доказу на підтвердження свого майнового стану, наявності/відсутності коштів на рахунках. Таким чином, Позивач не вбачає виключних та достатніх підстав для зменшення неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню з Відповідача, оскільки посилання на норми права (ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України), не є підставою для звільнення від господарсько-правової відповідальності, з огляду на те, що між сторонами у цій справі виникли майнові відносини, які засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Зокрема, вказує, що посилання відповідача на встановлення заборони на укладення договору постачання природного газу між постачальником "останньої надії" та споживачем за наявності у такого споживача простроченої заборгованості є безпідставними, оскільки абзац 3 частини 2 статті 15 Закону (в редакції на момент відносин) не містить заборони на укладання договору, отже твердження Відповідача про існування заборони на укладання договору є помилковим та не ґрунтується на нормах законодавства, а також спростовується діями самого Відповідача споживанням газу з ресурсу постачальника «останньої надії». Відповідач посилається у своєму відзиві на поточну редакцію вищезазначеного положення, а не на редакцію станом на момент дії спірних відносин, яка не містила положення: «(за умови відсутності заборгованості перед постачальником «останньої надії»)». Умова про відсутність заборгованості у Оператора ГРМ перед постачальником внесена до Правил постановою НКРЕКП № 1355 від 28.10.2022 після виникнення та припинення правовідносин між сторонами, та не може бути застосована до правовідносин сторін у даній справі.

Додатково зазначає, що Позивач а ні у відповідності до вимог Закону України «Про ринок природного газу», а ні згідно з положеннями Кодексу ГТС та Правил постачання природного газу не наділений повноваженнями та функціональними можливостями щодо внесення/корегування в інформаційній платформі відповідних даних, в тому числі включення/ виключення споживачів до/з Реєстру споживачів постачальника «останньої надії». Отже, оскільки у Відповідача був відсутній в реєстрі на Інформаційній платформі інший постачальник, як наслідок були відсутні підтверджені номінації/реномінації з обсягами природного газу на виробничо-технологічні витрати для нього, тому у відповідності до положень п. 2 глави 5 розділу IV Кодексу газотранспортної системи та п. 3 розділу VI Правил постачання природного газу такого споживача (Оператор ГРМ) було автоматично включено (зареєстровано) в Реєстрі споживачів постачальника «останньої надії», тобто відповідача, відносно покриття об`ємів (обсягів) фактичних втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільній системі. Таким чином, в силу норм Закону та нормативно-правових актів, Типовий договір постачання природного газу постачальником "останньої надії" між сторонами був укладений автоматично з дня, визначеного на інформаційній платформі оператора газотранспортної системи днем початку постачання природного газу, тобто з 01.05.2022.

Більш того, відповідач, підписуючи акт приймання-передачі природного газу за травень 2022 №8581 від 31.05.2022 та повністю оплативши його, але з пропущенням строку, вчинив конклюдентні дії, щодо визнання ціни, об`єму та прийняття газу.

Додатково зазначає, що територія м. Херсон визнана тимчасово окупованою в умовах воєнного стану, з чого вбачається, що положення статей 13 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" можуть бути поширені на такі території з урахування частини першої цих статей, а саме за рішенням Кабінету Міністрів України. Враховуючи положення Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", за умови відсутності окремого рішення Кабінету Міністрів України щодо територій, тимчасово окупованих, починаючи з 24.02.2022, позивач вважає, що положення статей 13 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" не можуть бути застосовані до правовідносин сторін.

Ухвалами Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.09.2024 відкрито апеляційне провадження у справі №916/2298/24 за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія Нафтогаз України та Акціонерного товариства Херсонгаз та призначено справу до розгляду на 26.11.2024 об 12:30.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.11.2024 зупинено апеляційне провадження у справі №916/2298/24 до закінчення перегляду у касаційному порядку Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду судового рішення у справі №908/1162/23.

В подальшому ухвалою суду від 24.10.2025 поновлено провадження у справі №916/2298/24; розгляд справи №916/2298/24 призначено на 09.12.2025 об 11:30.

03.11.2025 до суду від відповідача надійшли письмові пояснення, в яких останній зазначає, що у спірний період у цій справі (травень 2022) припадає на період тимчасової окупації м. Херсон та Херсонської області. Херсонська міська територіальна громада була тимчасово окупованою у період з 01.03.2022 по 11.11.2022, відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією. На сьогодні цей Перелік визначено Наказом Мінрозвитку від 28.02.2025 № 376. Додатково варто зазначити, що відповідно до абз. 2 частини 2 статті 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним. На такі правочини не поширюється дія положення абзацу другого частини другої статті 215 Цивільного кодексу України. Отже, договір постачання природного газу постачальником «останньої надії» від 01.05.2022 є нікчемним і не створює юридичних наслідків.

04.11.2025 до суду від позивача надійшли письмові пояснення, в яких останній зазначає, що справа № 908/1162/23 не є подібною до даної справи. У справі № 908/1162/23 та у цій справі різний суб`єктний склад; зміст правовідносин, різній об`єкт (товар) та різні періоди виникнення заборгованості.

У поясненнях позивач також наводить зміни законодавства щодо визначення тимчасово окупованих територій: від початкового обмеження територією Криму до розширення у 20222023 роках на будь-які території, які визнаються тимчасово окупованими у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Застосування обмежень, передбачених статтями 13 і 13№ Закону, можливе лише після окремого рішення Кабінету Міністрів.

Позивач наголошує, що Кабінет Міністрів України не ухвалював рішень про поширення дії цих обмежень на території, окуповані після 24.02.2022. Тому підстав для застосування відповідних заборон немає. У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у справі №908/1162/23 цей аспект не враховано, оскільки там фактично ототожнено сам факт окупації з автоматичним застосуванням обмежень.

Позивач посилається на позицію Верховного Суду у справі №280/5808/23, де навпаки вказано на необхідність обов`язкового рішення КМУ. Через наявність різних підходів справа передана до Великої Палати Верховного Суду. Усталеної правової позиції щодо застосування статей 13 і 13№ до правовідносин на нових тимчасово окупованих територіях нині немає.

04.11.2025 до суду апеляційної інстанції від представника позивача надійшло клопотання про зупинення провадження у цій справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №910/3971/22, у якій досліджуються обсяги негативних небалансів природного газу, у тому числі травня 2022 року, що прямо пов`язані з предметом цієї справи. У тій справі призначено судово-економічну експертизу для встановлення дійсних обсягів відборів, фактичних витрат, ВТВ та складових небалансів по кожному оператору ГРМ, а також для перевірки відповідності між алокаціями та актами приймання-передачі. Сам позивач у справі №910/3971/22 ставить під сумнів достовірність актів і алокацій за спірні періоди, які є ключовими доказами і в цій справі. Позивач зазначає, що встановлення фактичних обсягів газу та реального розміру небалансів буде здійснено саме в межах справи №910/3971/22, і ці обставини мають вирішальне значення для правильного вирішення теперішнього спору. У зв`язку з паралельним розглядом двох взаємопов`язаних справ різними судами та неможливістю самостійно встановити спірні обсяги без спеціальних знань, позивач вважає наявними підстави для зупинення провадження відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України.

Також матеріали справи містять клопотання відповідача про зупинення провадження у цій справі до набрання законної сили рішенням у справі № 640/34767/21. Відповідач вказує, що постачання природного газу постачальником «останньої надії» здійснюється за правилами та типовим договором, затвердженим Регулятором. Можливість укладення такого договору з операторами ГРМ була запроваджена постановою НКРЕКП №1909 від 29.10.2021, якою розширено коло споживачів ПОН. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 23.09.2024 у справі №640/34767/21 зазначені зміни визнано протиправними і нечинними з моменту прийняття. Суд виходив з того, що оператор ГРМ не є споживачем у розумінні Закону «Про ринок природного газу» та діє на підставі спеціального законодавства й договору розподілу газу. За пунктом 5 частини 1 статті 227 ГПК України провадження підлягає зупиненню у разі неможливості розгляду справи до вирішення іншої, зокрема в адміністративному судочинстві. У даному спорі така неможливість полягає в тому, що господарський суд не може оцінювати законність постанов НКРЕКП, тоді як висновки адмінсуду безпосередньо визначають, чи могли сторони взагалі перебувати у договірних відносинах ПОН. Набрання законної сили рішенням у справі №640/34767/21 виключає статус позивача як постачальника ПОН щодо оператора ГРМ і статус відповідача як споживача. Клопотання не могло бути подане раніше, оскільки відповідне рішення адмінсуду було оприлюднено вже після ухвалення рішення судом першої інстанції у справі №916/2298/24.

08.12.2025 від представника позивача надійшло клопотання, відповідно до якої останній просить розглядати справу за відсутності представника позивача. Зупинити провадження у справі №916/2298/24 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 280/5808/23.

В судовому засіданні 09.12.2025 представники сторін участі не брали, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, при цьому представник позивача просив розглянути справу без його участі.

Розглянувши в судовому засіданні клопотання сторін про зупинення провадження у даній справі до закінчення розгляду справ №640/34767/21 та №910/3971/22, судова колегія дійшла наступних висновків.

Відповідно до ст. 2 ГПК України серед основних завдань господарського судочинства визначено справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є розумність строків розгляду справи (п. 10 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Верховний Суд зазначає, що дотримання розумних строків розгляду справи є важливим та одним з пріоритетних принципів господарського судочинства. Поряд із цим існують обставини, за яких суд має право або ж зобов`язаний зупинити провадження у справі.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення всіх процесуальних дій у справі, зумовлене настанням певних визначених законом обставин, що перешкоджають подальшому руху справи до їх усунення. Зупинення провадження у справі не повинне розглядатися як невиправдане затягування строків розгляду справи і застосовується лише за обставин, визначених процесуальним законом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.03.2025 у справі № 910/13175/23).

У господарському процесі підстави зупинення провадження регламентовані ст. ст. 227, 228 ГПК України. Так, законодавець у ст. 227 ГПК України закріпив норму, відповідно до якої суд зобов`язаний зупинити провадження у справі, зокрема, у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Здійснюючи аналіз п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України, Верховний Суд неодноразово формував висновок щодо його застосування, а саме такий: під неможливістю розгляду справи до вирішення іншої справи необхідно розуміти те, що обставини, які розглядаються в такій справі, не можуть бути встановлені судом самостійно через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок непідвідомчості, обмеженості предметом позову, неможливості розгляду тотожної справи, черговості розгляду вимог тощо; обов`язкова пов`язаність справи, що зупиняється, з іншою, в якій суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на докази у цій справі, зокрема, факти, що мають преюдиційне значення.

Отже, для вирішення питання про зупинення провадження у справі з огляду на вимоги п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України суд повинен у кожному конкретному випадку з`ясувати: чи існує вмотивований зв`язок між предметом судового розгляду у справі, яка розглядається судом, з предметом доказування в конкретній іншій справі, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду цієї справи з вказівкою на обставини, які встановлюються судом в іншій справі (див. постанови Верховного Суду від 01.03.2024 у справі № 910/17615/20, від 22.03.2024 у справі № 917/227/23, від 06.04.2023 у справі № 921/704/20, від 05.03.2025 у справі № 910/3334/21 та інші); за приписами вказаного п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду (див. п. 38 постанови Верховного Суду від 07.08.2024 у справі № 920/481/23).

Необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить про порушення положень ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку (див. постанови Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 910/5425/18, від 20.06.2019 у справі № 910/12694/18).

Як зазначає позивач, в провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа №910/3971/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України", третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні позивача: Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Акціонерне товариство Оператор газорозподільної системи "Чернівцігаз", Акціонерне товариство "Київгаз", Акціонерне товариство Оператор газорозподільної системи "Черкасигаз", Приватне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Донецькоблгаз", Приватне акціонерне товариство "Кременчукгаз" про стягнення 1 310 103 459,87 грн.

Позовні вимоги у справі №910/3971/22 обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за Договором транспортування природного газу № від 11.12.2019 в частині несплати негативних цілодобових небалансів за листопад 2021 року.

У адміністративній справі №640/34767/21 ТОВ ГК «Нафтогаз України» оскаржує чинність постанови НКРЕКП від 21.10.2021 №1909, якою внесені зміни до Кодексу ГРМ, Кодексу ГТС, Правил постачання природного газу, Типового договору транспортування природного газу та Типового договору розподілу природного газу, суть яких полягає в автоматичній реєстрації Оператора ГРМ в Реєстрі споживачів постачальника «останньої надії» за кодом «Y» (природний газ для покриття об`ємів нормативних та виробничо-технологічних витрат/втрат газу.

Разом з цим, судова колегія зауважує, що під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі.

Так, у даній справі Товариство з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія Нафтогаз України звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Акціонерного товариства Херсонгаз про стягнення 10 914 945,15 грн, з яких: 6 642 331,00 грн пені, 1 119 810,36 грн 3% річних, 3 152 803,79 грн інфляційні втрати. В обґрунтування позову посилався на те, що відповідач, в порушення умов Договору постачання природного газу постачальником «останньої надії», який затверджений постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2501, не забезпечив своєчасну та повну оплату вартості поставленого позивачем у період з 01.05.2022 по 31.05.2022 природного газу згідно з умовами Договору та не здійснив оплати вартості спожитого за Договором природного газу, в результаті чого у відповідача перед позивачем наявна заборгованість за спожитий природний газ за Договором.

А тому, матеріали справи №916/2298/24 містять усі необхідні документи для встановлення обставин, що мають значення для даної справи та можуть бути в повному обсязі самостійно встановлені судом у даній справі.

Водночас, сама по собі взаємопов`язаність справ ще не свідчить про неможливість розгляду даної справи до прийняття рішення у іншій справі, оскільки незалежно від результату розгляду справ №910/3971/22 та №640/34767/21, господарський суд має достатньо правових підстав для розгляду та вирішення по суті даної справи.

А тому, оскільки у даному випадку судом не встановлено неможливості самостійно встановити обставини, що входять до предмету доказування у даній справі, відсутні підстави для зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням в господарській справі №910/3971/22 та адміністративній справі №640/34767/21 (див. Постанова Верховного Суду від 20.05.2025 у справі № 910/6287/24).

Щодо клопотання позивача про зупинення провадження у справі №916/2298/24 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 280/5808/23, судова колегія звертає увагу, що інформація щодо справи № 280/5808/23, яка ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05.11.2025 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду щодо прийняття/повернення відсутня, а тому у суду відсутні підстави для задоволення такого клопотання.

Розглянувши матеріали справи, апеляційні скарги, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивач відповідно до Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі НКРЕКП) від 04.07.2017 №880 здійснює ліцензійне постачання природного газу на території України.

За змістом пункту 26 частини 1 статті 1 Закону України Про ринок природного газу від 09.04.2015р. №329-VIII, постачальник останньої надії - це визначений Кабінетом Міністрів України постачальник, який не має права відмовити в укладенні договору постачання природного газу на обмежений період часу.

За результатами державного конкурсу та відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 № 917-р Позивача визначено постачальником останньої надії на ринку природного газу.

Постачання природного газу постачальником "останньої надії" здійснюється на підставі типового договору, що затверджується Регулятором.

Договір постачання природного газу постачальником "останньої надії" є публічним, не потребує двостороннього підписання і вважається укладеним з дня, визначеного на інформаційній платформі оператора газотранспортної системи днем початку постачання природного газу споживачу в Реєстрі споживачів постачальника "останньої надії" відповідно до Кодексу газотранспортної системи.

За договором постачання природного газу постачальник "останньої надії" зобов`язаний поставити споживачу природний газ у необхідних для нього об`ємах (обсягах), а споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати постачальнику вартість природного газу в розмірі, строки та порядку, що визначені договором.

Суб`єкти ринку природного газу (в даному випадку позивач та відповідач, як продавець та покупець природного газу відповідно), користуються ресурсами інформаційної платформи, адміністратором якої є Оператор ГТС та позивач та відповідач, як суб`єкти ринку природного газу мають право на доступ до Інформаційної платформи у межах прав на перегляд відображених відомостей.

В інформаційній платформі споживач з ЕІС-кодом 56X017 (відповідач) був закріплений за постачальником останньої надії ТОВ ГК Нафтогаз України (ЕІС-код 56Х80В) (позивач) у т.ч. у період з 01.05.2022р. по 31.05.2022р.

Обсяг природного газу, використаний відповідачем у вказаний період та внесений в алокацію позивача як постачальника останньої надії ТОВ ГК Нафтогаз України (ЕІС-код 56Х80В), становить: з 01.05.2022 по 31.05.2022 585083,61 м3.

За посиланням позивача, факт включення відповідача до реєстру споживачів позивача як постачальника останньої надії та віднесення газу, спожитого відповідачем, до портфеля позивача як постачальника останньої надії з наведених вище підстав підтверджується: - листом оператора ГТС від 25.11.2022 № ТОВВИХ-22-12812 та інформацією щодо остаточної алокації відборів споживача з ЕІС-кодом 56X017; - інформацією щодо споживачів, які були зареєстровані в Реєстрі споживачів постачальника останьої надії (Форма №10); довідкою про об`єми поставленого позивачем природного газу; - відомостями з інформаційної платформи Оператора ГТС щодо споживача з ЕІС-кодом 56X017.

Щодо визначення вартості природного газу, позивачем було зазначено, що позивач проводить нарахування вартості спожитого Споживачем природного газу виключно на підставі даних Оператора ГРМ про об`єм (обсяг) розподіленого/ спожитого Споживачем природного газу, які отримує в процесі доступу до інформаційної платформи оператора ГТС.

Вартість природного газу визначається шляхом множення об`ємів природного газу, на ціну природного газу, визначену відповідно до встановленого тарифу.

З 01.10.2021 р. ціна природного газу, що постачається постачальником останньої надії щоденно розраховується за формулою, наведеною в пункті 24 Порядку проведення конкурсу з визначення постачальника останньої надії, затвердженого постановою КМУ від 30 вересня 2015 р. № 809 в редакції Постанови КМУ № 1102.

У відповідності до п. 4.1 Договору постачання природного газу здійснюється за ціною, оприлюдненою Постачальником на своєму сайті, тож ціна природного газу (з урахуванням ПДВ) відповідно до умов Договору опублікована/оприлюднена на сайті Позивача за посиланням https://gas.ua/uk/business/news/pon-archive-price (Архів ціни ПОН для непобутових споживачів додається у вигляді роздруківки на паперовому носії).

Відповідно до пункту 4.3 Договору, Постачальник зобов`язаний надати Споживачу рахунок на оплату природного газу за цим Договором не пізніше 10 числа календарного місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, в обумовлений між Постачальником і Споживачем спосіб (поштою за замовчуванням, через електронний кабінет споживача тощо - якщо Сторонами це окремо обумовлено).

Порядок здійснення оплати визначений пунктом 4.4. Договору, яким передбачено, що Споживач зобов`язаний оплатити вартість спожитого ним природного газу до закінчення календарного місяця, наступного за місяцем постачання природного газу.

Відповідно до пункту 4.5. Типового договору постачання природного газу постачальником останньої надії у разі порушення Споживачем, що не є побутовим, строків оплати за цим Договором він сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Вказаний пункт Типового договору узгоджується із положеннями ст. ст. 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань: платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Позивач зазначив, що між сторонами укладено типовий договір постачання природного газу постачальником останньої надії який затверджений постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2501. Позивачем було виконано в повному обсязі взяті на себе зобов`язання, відповідно до Договору, у строк та порядок передбачений Договором, належним чином та в повному обсязі.

Відповідач, в порушення умов Договору, не забезпечив своєчасну та повну оплату вартості поставленого позивачем природного газу згідно з умовами Договору та не здійснив оплати вартості спожитого за Договором природного газу, в результаті чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість за спожитий природний газ за Договором.

Сума простроченого основного боргу відповідача перед позивачем за Договором остаточно сплачена 30.11.2023.

Таким чином, оскільки відповідачем було порушено строки оплати, позивачем було здійснено нарахування пені у розмірі 6 642 331,00 грн, 3% річних у розмірі 1 119 810,36 грн та інфляційні втрати у розмірі 3 152 803,79 грн.

Дані обставини стали підставою для звернення позивача з позовною заявою до суду.

Частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що позивач повністю та належно виконав свої зобов`язання за Договором, тоді як відповідач спожив природний газ та сплатив його вартість лише 30.11.2023, допустивши прострочення. Тому, оскільки основний борг відповідач сплатив із простроченням, позивач обґрунтовано нарахував 3% річних та інфляційні втрати, а пеня як санкція підлягає зменшенню без істотних негативних наслідків для позивача, у зв`язку з чим суд зменшив її розмір на 50%, тобто до 3 321 165,50 грн.

Судова колегія не погоджується з такими висновками місцевого господарського суду та вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав.

Предметом апеляційного перегляду даної справи є з`ясування наявності або відсутності підстав для стягнення з відповідача - Акціонерного товариства Херсонгаз, м. Херсон, на користь позивача пені у розмірі 6 642 331,00 грн, 3% річних у розмірі 1 119 810,36 грн та інфляційні втрати у розмірі 3 152 803,79 грн, нарахованих у зв`язку з прострочення оплати основної заборгованості за поставлений позивачем природний газ за період з 01.05.2022 по 31.05.2022.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України (який був чинний на час виникнення спірних правовідносин) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України (який був чинний на час виникнення спірних правовідносин) господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно із ч. 1 ст. 175 Господарського Кодексу України (який був чинний на час виникнення спірних правовідносин) майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 193 Господарського кодексу України (який був чинний на час виникнення спірних правовідносин) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.

Статтею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договору.

Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного Кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Так, у даній справі судами встановлено, що між сторонами укладено типовий договір постачання природного газу постачальником останньої надії який затверджений постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2501.

Позивач зазначає, що в інформаційній платформі споживач з ЕІС-кодом 56X017 (відповідач) був закріплений за постачальником останньої надії ТОВ ГК Нафтогаз України (ЕІС-код 56Х80В) (позивач) у т.ч. у період з 01.05.2022р. по 31.05.2022р. Обсяг природного газу, використаний відповідачем у вказаний період та внесений в алокацію позивача як постачальника останньої надії ТОВ ГК Нафтогаз України (ЕІС-код 56Х80В), становить: з 01.05.2022 по 31.05.2022 585083,61 м3.

За посиланням позивача, факт включення відповідача до реєстру споживачів позивача як постачальника останньої надії та віднесення газу, спожитого відповідачем, до портфеля позивача як постачальника останньої надії з наведених вище підстав підтверджується: - листом оператора ГТС від 25.11.2022 № ТОВВИХ-22-12812 та інформацією щодо остаточної алокації відборів споживача з ЕІС-кодом 56X017; - інформацією щодо споживачів, які були зареєстровані в Реєстрі споживачів постачальника останьої надії (Форма №10); довідкою про об`єми поставленого позивачем природного газу; - відомостями з інформаційної платформи Оператора ГТС щодо споживача з ЕІС-кодом 56X017.

ТОВ ГК Нафтогаз України зазначив, що останнім було виконано в повному обсязі взяті на себе зобов`язання, відповідно до Договору, у строк та порядок передбачений Договором, належним чином та в повному обсязі.

В свою чергу, за посиланням позивача, відповідач, в порушення умов Договору, не забезпечив своєчасну та повну оплату вартості поставленого позивачем природного газу згідно з умовами Договору та не здійснив оплати вартості спожитого за Договором природного газу, в результаті чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість за спожитий природний газ за Договором.

Сума простроченого основного боргу відповідача перед позивачем за Договором остаточно сплачена 30.11.2023.

Таким чином, оскільки відповідачем було порушено строки оплати, позивачем було здійснено нарахування пені у розмірі 6 642 331,00 грн, 3% річних у розмірі 1 119 810,36 грн та інфляційні втрати у розмірі 3 152 803,79 грн.

З цього приводу колегія суддів зазначає таке.

Місцезнаходженням відповідача - Акціонерного товариства Херсонгаз, відповідно до інформації, отриманої з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є: м. Херсон, вул. Поповича, буд. 3. 73036.

За визначенням ст. 93 Цивільного кодексу України місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Під час здійснення апеляційного провадження у цій справі суд ухвалою від 26.11.2024 зупиняв апеляційне провадження до закінчення перегляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в касаційному порядку судових рішень у справі № 908/1162/23.

Так, Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду переглянув у касаційному порядку постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.12.2023 у справі № 908/1162/23 про стягнення боргу за спожитий у листопаді-грудні 2022 року обсяг електроенергії на об`єкті, який знаходиться у місті Мелітополі.

Предметом розгляду Об`єднаною палатою було питання застосування частини 2 статті 13 та частини 2 статті 131 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» до правовідносин, які виникли у період з лютого 2022 року по грудень 2022 року, тобто до прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 06.12.2022 № 1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» та затвердження Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України наказу № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією».

Відповідно пунктів 1, 3 частини 1 статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон № 1207-VII) для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях (пункт 1); інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку (пункт 3).

Так, у справі № 908/1162/23 Верховний Суд, залишаючи постанову суду апеляційної інстанції про відмову в позові без змін, зокрема виснував, що Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» щодо деяких питань визначення правового статусу тимчасово окупованих територій України в умовах воєнного стану від 16.11.2022 № 2764-ІХ частину третю статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» було викладено в редакції, за якою дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Діюча редакція цієї норми (у відповідності до змін, внесених Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно» № 3050-IX від 11.04.2023) вказує, що дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, які передбачені у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Як зазначила Об`єднана палата, з 07.05.2022 ані пункт 7 частини першої статті 1-1, ані пункт 1 частини третьої статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не містили (і зараз також не містять) жодних посилань на те, що статус тимчасово окупованих вказані у них території набувають залежно від наявності чи відсутності (а так само і дати ухвалення) будь-якого рішення того чи іншого повноважного органу державної влади України - РНБО, Кабінету Міністрів України чи іншого органу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

06.12.2022 Кабінет Міністрів України затвердив постанову «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», відповідно до якої перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони України з урахуванням пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій.

Згідно з Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22.12.2022, Херсонська міська територіальна громада з 01.03.2022 по 11.11.2022 перебувала в тимчасовій окупації (пункт 11 розділу ІІ Тимчасово окуповані Російською Федерацією території України).

Однак у відповідності до регулювання, запровадженого Законом України від 21.04.2022 № 2217-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України» правовий статус тимчасово окупованої території РФ в розумінні пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не залежить від того, чи ухвалив (і якщо ухвалив - то коли саме) той чи інший повноважний орган державної влади України (РНБО, Кабінет Міністрів України чи інший орган в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України) рішення про визнання певної частини території України тимчасово окупованою. Таке рішення повноважного органу державної влади України (зокрема - і Кабінету Міністрів України) для територій, визначених у пункті 1 частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», має не конститутивне, а лише інформативне значення, з публічною достовірністю підтверджуючи конкретну дату, з якої фактична окупація певної частини території України почалася чи припинилася.

З огляду на викладене у постанові у справі № 908/1162/23, Об`єднана палата дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного Верховним Судом у постанові у справі № 910/9680/23 про поширення положень статті 131 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на території, тимчасово окуповані в період воєнного стану, лише з огляду на загальновідомий факт окупації таких територій за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України.

Об`єднана палата, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції у справі № 908/1162/23 про відмову в позові, зазначила про те, що підставою для відмови в позові у цій справі, враховуючи положення статті 131 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», є заборона передачі електроенергії відповідачу, оскільки факт тимчасової окупації міста Мелітополь є загальновідомим фактом, що не потребує окремого доказування у даному судовому провадженні.

Колегія суддів враховує зазначені вище висновки Верховного Суду у справі №908/1162/23 відповідно до положень частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України, оскільки правовідносини у справах є подібними за змістовим критерієм.

Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасового окупованих територій України №309 від 22.12.2022, Херсонська міська територіальна громада була тимчасово окупованою у період з 01.03.2022 по 11.11.2022.

Аналогічні відомості містяться у наказі Міністерства розвитку громад та територій України №376 від 28.02.2025 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією».

Крім того, колегія суддів вважає, що факт тимчасової окупації Херсонської міської територіальної громади у період з 01.03.2022 по 11.11.2022 є загальновідомою обставиною.

В свою чергу, позивач не заперечує той факт, що борг за природний газ нараховано стосовно об`єктів, які розташовані на території Херсонської міської територіальної громади за період, коли територія вже знаходилася під окупацією РФ.

Відповідно до частини 1 статті 131 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» її положення застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями. В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями.

На період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами, заборонено, за винятком випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті (частина 2 статті 131 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»).

Як вже зазначалося вище, позивачем здійснено нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язань щодо оплати за поставку природного газу у період з 01.05.2022 по 31.05.2022.

Таким чином, враховуючи те, що факт окупації міста Херсон у період з 01.03.2022 по 11.11.2022 є загальновідомим фактом (підтвердженим до того ж Кабінетом Міністрів України), а також враховуючи положення статті 13-1 Закону № 1207-VII, то у даний період не повинно було здійснюватись позивачем постачання на окуповану територію товарів і послуг, в тому числі природного газу.

Дані обставини, на переконання колегії суддів, є підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат у повному обсязі, оскільки їх нарахування здійснено у зв`язку із простроченням оплати за природний газ, який позивач на мав поставляти.

Судова колегія також вважає за необхідне зазначити, що доведення/не доведення позивачем обставин фактичної поставки природного газу на тимчасово окуповану територію та споживання її відповідачем у спірний період, як і здійснення оплати за нього, не має правового значення для вирішення спору у даній справі.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 04.11.2025 у справі № 911/1353/23.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підстави для часткового скасування судового рішення визначені статтею 277 ГПК України, відповідно до якої такими підставами є 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача, скасування оскаржуваного рішення місцевого господарського суду з одночасним ухвалення нового про відмову у позові. Відповідно, у задоволенні апеляційної скарги позивача слід відмовити.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційних скарг покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія Нафтогаз України

Керуючись статтями 129, 253, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія Нафтогаз України на рішення Господарського суду Одеської області від 28.08.2024 у справі №916/2298/24 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Херсонгаз на рішення Господарського суду Одеської області від 28.08.2024 у справі №916/2298/24 - задовольнити.

Рішення Господарського суду Одеської області від 28.08.2024 у справі №916/2298/24 - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія Нафтогаз України відмовити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія Нафтогаз України (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 1; ) на користь Акціонерного товариства Херсонгаз (73036, м. Херсон, вул. Поповича, буд. 3; ) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 157 174 (сто п`ятдесят сім тисяч сто сімдесят чотири гривень) грн 80 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі статтями 286-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 11.12.2025.

Головуючий суддя А.І. Ярош

Судді Я.Ф. Савицький

Н.М. Принцевська