ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"26" листопада 2025 р. Справа № 911/2498/18

за заявою Голови ліквідаційної комісії Приватного акціонерного товариства "Росава"

до Приватного акціонерного товариства "Росава" (ідентифікаційний код - 30253385)

про банкрутство

Суддя Лопатін А.В.

за участю секретаря судового засідання Єрьоміч О.А.

за участю представників згідно з протоколом судового засідання.

Обставини справи:

У провадженні господарського суду Київської області перебуває справа № 911/2498/18 за заявою Голови ліквідаційної комісії Приватного акціонерного товариства "Росава" про банкрутство Приватного акціонерного товариства "Росава" (суддя Наріжний С.Ю.).

Ухвалою господарського суду Київської області від 27.11.2018 р., яка залишена без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2019 р. і постановою Верховного Суду від 20.06.2019 р., відкрито провадження у даній справі та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Постановою господарського суду Київської області від 04.12.2018 р., яка залишена без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2019 р., визнано банкрутом Приватне акціонерне товариство "Росава" та відкрито відносно нього ліквідаційну процедуру, ліквідатором Приватного акціонерного товариства "Росава" призначено арбітражного керуючого Дьоміну Світлану Сергіївну.

Ухвалою господарського суду Київської області від 24.06.2020 р., яка залишена без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.09.2020 р., відсторонено арбітражного керуючого Дьоміну Світлану Сергіївну від виконання повноважень ліквідатора Приватного акціонерного товариства "Росава" та призначено ліквідатором Приватного акціонерного товариства "Росава" арбітражного керуючого Комлика Іллю Сергійовича.

09.01.2024 р. до господарського суду Київської області звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" із заявою б/н від 09.01.2024 р. (вх. № 1896 від 09.01.2024 р.) про визнання грошових вимог до Приватного акціонерного товариства "Росава" у розмірі 131 788 116,00 грн. та включення їх до реєстру вимог кредиторів Приватного акціонерного товариства "Росава".

Ухвалою господарського суду Київської області від 06.02.2024 р. (суддя Наріжний С.Ю.) заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" б/н від 09.01.2024 р. (вх. № 1896 від 09.01.2024 р.) задоволено частково, визнано грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" до Приватного акціонерного товариства "Росава" в сумах: 6 056,00 грн. - 1 черга задоволення вимог кредиторів; 72 000 000,00 грн. - 4 черга задоволення вимог кредиторів, в іншій частині заявлені вимоги відхилено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2024 р. ухвалу господарського суду Київської області від 06.02.2024 р. у справі № 911/2498/18 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 24.09.2024 р. постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2024 р. та ухвалу господарського суду Київської області від 06.02.2024 р. у справі № 911/2498/18 скасовано в частині визнаних грошових вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" до Приватного акціонерного товариства "Росава" в сумі 6 056,00 грн. із задоволенням у першу чергу та в сумі 72 000 000,00 грн. - із задоволенням у четверту чергу; справу № 911/2498/18 в скасованій частині направлено на новий розгляд до господарського суду Київської області; в іншій частині постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2024 р. та ухвалу господарського суду Київської області від 06.02.2024 р. у справі № 911/2498/18 залишено без змін.

16.10.2024 р. матеріали справи № 911/2498/18 надійшли до господарського суду Київської області та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 911/2498/18 у скасованій частині передано на розгляд судді Лутак Т.В.

Ухвалою господарського суду від 03.03.2025 р. визнано вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" до Приватного акціонерного товариства "Росава" у розмірі 72 006 056,00 грн., з яких: 6 056,00 грн. - перша черга задоволення вимог кредиторів та 72 000 000,00 грн. - четверта черга задоволення вимог кредиторів (суддя Лутак Т.В.).

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.05.2025 р. ухвалу господарського суду від 03.03.2025 р. залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 24.09.2025 р. постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.05.2025 р. та ухвалу господарського суду Київської області від 03.03.2025 р. скасовано, справу № 911/2498/18 в частині розгляду кредиторських вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" до Приватного акціонерного товариства "Росава" у сумі 72 006 056,00 грн. направлено на новий розгляд до господарського суду Київської області.

08.10.2025 р. матеріали справи № 911/2498/18 надійшли до господарського суду Київської області та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 911/2498/18 у скасованій частині передано на розгляд судді Лопатіну А.В.

Ухвалою господарського суду від 16.10.2025 р. справу № 911/2498/18 в частині розгляду заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" про визнання кредиторських вимог прийнято до провадження судді Лопатіна А.В.; розгляд кредиторської заяви ТОВ "Будівельна компанія "Основа" призначено на 26.11.2025 р.; встановлено строк до 19.11.2025 р. для подання учасникам у справі пояснень, аргументів, міркувань та, у разі наявності, заперечень відносно предмету розгляду в судовому засіданні, що відбудеться 26.11.2025 р.

19.11.2025 р. через систему "Електронний суд" від заявника кредиторських вимог (ТОВ "Будівельна компанія "Основа") надійшли додаткові пояснення.

20.11.2025 р. через систему "Електронний суд" від кредитора (Національного банку України) надійшли додаткові пояснення щодо кредиторської заяви, від ліквідатора також надійшли письмові пояснення на заяву про визнання грошових вимог.

У судове засідання 26.11.2025 р. з`явилися уповноважений представник кредитора (Національного банку України), заявник кредиторських вимог (ТОВ "Будівельна компанія "Основа") та ліквідатор банкрута. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися.

Розглянувши матеріали, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд

встановив:

09.01.2024 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" звернулося до господарського суду Київської області із заявою б/н від 09.01.2024 р. (вх. № 1896 від 09.01.2024 р.) про визнання грошових вимог до Приватного акціонерного товариства "Росава" у розмірі 131 788 116,00 грн., з яких: 131 782 060,00 грн. основна сума боргу, 6 056,00 грн. судовий збір, та включення їх до реєстру вимог кредиторів Приватного акціонерного товариства "Росава".

Вказана заява обґрунтована заборгованістю Приватного акціонерного товариства "Росава" перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа", що виникла за договором № 46/610 від 05.12.2012 р., укладеним між Приватним акціонерним товариством "Росава" та Публічним акціонерним товариством "Київсоюзшляхпроект", право вимоги за яким Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" набуло внаслідок послідовного укладення низки договорів про відступлення права вимоги.

В ході первісного розгляду кредиторської заяви Національний банк України подав свої заперечення щодо визнання кредиторських вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" до Приватного акціонерного товариства "Росава", у яких зазначив про наявність заінтересованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" стосовно боржника, неподання Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для визнання заставним кредитором у справі № 911/2498/18, а також про сплив строків позовної давності у спірних правовідносинах.

Ухвалою господарського суду Київської області від 06.02.2024 р. (суддя Наріжний С.Ю.), яка залишена без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2024 р., заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" б/н від 09.01.2024 р. (вх. № 1896 від 09.01.2024 р.) задоволено частково, визнано грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" до Приватного акціонерного товариства "Росава" в сумах: 6 056,00 грн. - 1 черга задоволення вимог кредиторів; 72 000 000,00 грн. - 4 черга задоволення вимог кредиторів, в іншій частині заявлені вимоги відхилено.

Постановою Верховного Суду від 24.09.2024 р. постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2024 р. та ухвалу господарського суду Київської області від 06.02.2024 р. у справі № 911/2498/18 скасовано в частині визнаних грошових вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" до Приватного акціонерного товариства "Росава" в сумі 6 056,00 грн. із задоволенням у першу чергу та в сумі 72 000 000,00 грн. - із задоволенням у четверту чергу; справу № 911/2498/18 в скасованій частині направлено на новий розгляд до господарського суду Київської області; в іншій частині постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2024 р. та ухвалу господарського суду Київської області від 06.02.2024 р. у справі № 911/2498/18 залишено без змін.

Ухвалою господарського суду Київської області від 03.03.2025 р. (суддя Лутак Т.В.), яка залишена без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.05.2025 р., визнано вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" до Приватного акціонерного товариства "Росава" у розмірі 72 006 056,00 грн., з яких: 6 056,00 грн. - перша черга задоволення вимог кредиторів та 72 000 000,00 грн. - четверта черга задоволення вимог кредиторів.

Постановою Верховного Суду від 24.09.2025 р. ухвалу господарського суду Київської області від 03.03.2025 р. та постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.05.2025 р. у справі № 911/2498/18 скасовано; справу № 911/2498/18 в частині розгляду кредиторських вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" до Приватного акціонерного товариства "Росава" у сумі 72 006 056,00 грн., направлено на новий розгляд до господарського суду Київської області.

Під час нового розгляду кредиторської заяви у справі (суддею Лопатіним А.В.) ліквідатором банкрута та Національним банком України подано до суду додаткові пояснення, в яких висловлено заперечення щодо визнання кредиторських вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" до Приватного акціонерного товариства "Росава". Згідно вказаних заперечень випливає наступне:

- у спірних правовідносинах трирічна позовна даність має обчислюватися з 01.01.2014 р. по 01.01.2017 р., а тому є такою, що спливла на момент звернення Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" із грошовими вимогами у цій справі;

- акти звірки взаємних розрахунків від 30.01.2017 р., від 31.10.2018 р. та лист № 2612 від 11.07.2018 р. не підписані уповноваженими особами боржника та кредитора; наявність підписів невідомих осіб у полі "Головний бухгалтер", відтиск печатки боржника "Канцелярія" та вписана сума боргу від руки не дає підстави вважати, що зазначеними актами кредитор і боржник у зобов`язанні підтвердили суму боргу та загалом наявність самого зобов`язання, а тому не можуть бути підставою для переривання строків позовної давності;

- складені акти звірки взаємних розрахунків від 30.01.2017 р., від 31.10.2018 р. та лист № 2612 від 11.07.2018 р. про визнання боргу відбулись після спливу строку позовної давності;

- заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" не містить належних і достатніх документальних доказів відповідного зобов`язання, а докази надані кредитором мають суперечливий характер, що не дає суду підстав для їх визнання;

- Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" є заінтересованою особою стосовно боржника, а тому заявлення ним грошових вимог до боржника є штучним формуванням заборгованості у справі про банкрутство.

У свою чергу заявник кредиторських вимог повторно наголошував на необхідності їх визнання у встановленому законом порядку, стверджуючи, що під час первинного звернення ним було подано всі наявні та доступні докази на підтвердження заявлених вимог.

Відповідно до частини п`ятої ст. 310 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Згідно з частиною першою ст. 316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Суд, беручи до уваги вказівки Верховного Суду, що викладені у постановах від 24.09.2024 р. та від 24.09.2025 р. у справі № 911/2498/18, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.12.2012 р. між Приватним акціонерним товариством "Росава" (продавець) та Публічним акціонерним товариством "Київсоюзшляхпроект" (покупець) було укладено договір № 46/610, за умовами якого продавець продає продукцію згідно специфікацій, оформлених доповненнями, що є невід`ємною частиною договору, а покупець купує її за умовами даного договору.

Кількість продукції вказується в специфікаціях до договору, оформлених доповненнями, що є його невід`ємною частиною (п. 2.1 договору № 46/610).

Відповідно до п. 4.1 договору № 46/610 загальна вартість договору визначається в гривнях та на момент укладання договору складає з ПДВ 72 000 000,00 грн., в тому числі ПДВ 12 000 000,00 грн.

Згідно з п. 4.2 договору № 46/610 ціни на продукцію є договірними і можуть змінюватися за узгодженням сторін з оформленням відповідних доповнень.

Пунктом 5.1 договору № 46/610 передбачено, що розрахунок за продукцію, що підлягає поставці, здійснюється впродовж 60-ти календарних днів з моменту поставки кожної партії продукції. Платіжні реквізити продавця для оплати вказуються у виставленому рахунку.

Відповідно до п. 5.2 договору № 46/610 відвантаження продукції відбувається впродовж шести календарних днів з дати узгодження сторонами замовлення на поставку продукції.

Згідно з п. 12.1 договору № 46/610 даний договір діє з дати його підписання обома сторонами до 31.12.2013 р.

Також, згідно з доповненням № 1 від 11.12.2012 р. до договору № 46/610 від 05.12.2012 р., сторони передбачили специфікацію № 1, у якій визначили асортимент, кількість, ціну та строки поставки продукції, а також пункти 4.1 і 5.1 договору викладено у новій редакції, зокрема:

- строк поставки визначений на грудень 2012- грудень 2013 року;

- п. 4.1 договору № 46/610 викладено у такій редакції: "загальна вартість договору визначається в гривнях та на момент укладання договору складає 72 013 834,80 грн., в тому числі ПДВ 20% - 12 002 305, 80 грн.";

- п. 5.1 договору № 46/610 викладено у такій редакції: "покупець здійснює авансовий платіж в сумі 72 000 000,00 грн., в тому числі ПДВ 20 % - 12 000 000,00 грн. протягом 5 днів з дати підписання даного договору. Розрахунки за даним договором здійснюються покупцем в безготівковій формі, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця".

11.12.2012 р. Публічним акціонерним товариством "Київсоюзшляхпроект" перераховано на рахунок Приватного акціонерного товариства "Росава" 72 000 000,00 грн. за продукцію згідно договору № 46/610 від 05.12.2012 р., що підтверджується наявною у матеріалах справи банківською випискою за 11.12.2012 р.

Доповненням № 2 від 15.12.2013 р. до договору № 46/610 від 05.12.2012 р. сторони узгодили п. 4.1 та п. 12.1 договору викласти в новій редакції, доповнити договір пунктом 5.1.1, змінити строк поставки продукції згідно специфікації № 1, а також передбачили специфікацію № 2, у якій визначили асортимент, кількість, ціну та строки поставки продукції, зокрема:

- п. 4.1 договору № 46/610 викладено у такій редакції: "загальна вартість договору визначається в гривнях та на момент укладання доповнення № 2 складає з ПДВ 132 000 000,00 грн., в тому числі ПДВ складає 22 000 000,00 грн.";

- доповнено договір № 46/610 п. 5.1.1 в такій редакції: "Покупець здійснює авансовий платіж в сумі 59 860 060,00 грн., в тому числі ПДВ 20 % - 9 976 676,67 грн. протягом 5 днів з дати підписання даного договору. Розрахунки за даним договором здійснюються покупцем в безготівковій формі, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця";

- пункт 12.1 договору № 46/610 викладено у такій редакції: "даний договір діє з дати його підписання обома сторонами до 01.01.2015 р.";

- змінено строк поставки продукції згідно специфікації № 1 від 11.12.2012 р. та викладено у такій редакції: "поставка на грудень 2012 року - грудень 2014 року".

Проте, відповідно до матеріалів справи, Приватним акціонерним товариством "Росава" не було здійснено поставки продукції згідно умов договору № 46/610 від 05.12.2012 р.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" долучено до матеріалів справи копії банківських виписок як докази перерахування 16.12.2013 р. Публічним акціонерним товариством "Київсоюзшляхпроект" на рахунок Приватного акціонерного товариства "Росава" коштів у сумах 18 460 060,00 грн. та 41 400 000,00 грн., які є нечитабельними.

Отже, Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" стверджує, що Публічним акціонерним товариством "Київсоюзшляхпроект" всього перераховано на рахунок Приватного акціонерного товариства "Росава" 131 860 060,00 грн. згідно договору № 46/610 від 05.12.2012 р., а 13.06.2013 р. Приватним акціонерним товариством "Росава" здійснено часткове повернення коштів у розмірі 78 000,00 грн., а тому сума боргу становить 131 782 060,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням чергових загальних зборів акціонерів Приватного акціонерного товариства "Росава" (протокол № 39 від 30.04.2018 р.) вирішено: затвердити рішення про добровільне припинення акціонерного товариства шляхом ліквідації; припинено повноваження органів управління Приватного акціонерного товариства "Росава"; призначено ліквідаційну комісію в складі: голова ліквідаційної комісії Поліщук Анатолій Анатолійович, члени комісії ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ; вирішено інші організаційні питання здійснення ліквідаційної процедури.

02.05.2018 р. до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено відомості про прийняте рішення акціонерів щодо припинення юридичної особи і встановлено строк для заявлення кредиторських вимог до 03.07.2018 р.

В травні 2018 року з кредиторськими вимогами до Приватного акціонерного товариства "Росава" звернулося Публічне акціонерне товариство "Київсоюзшляхпроект", а саме із заявою № 59 від 18.05.2018 р. про визнання грошових вимог на загальну суму 131 782 060,00 грн., яка складається із суми заборгованості за договором № 46/610 від 05.12.2012 р., враховуючи доповнення № 1 та доповнення № 2 до вказаного договору, а також акти звірки взаємних розрахунків.

Листом вих. № 2612 від 11.07.2018 р., розглянувши вищезазначену заяву Публічного акціонерного товариства "Київсоюзшляхпроект", голова ліквідаційної комісії Приватного акціонерного товариства "Росава" визнав кредиторську заборгованість Публічного акціонерного товариства "Київсоюзшляхпроект" в сумі 131 782 060,00 грн. та зазначив, що такі кредиторські вимоги будуть включені до проміжного ліквідаційного балансу Приватного акціонерного товариства "Росава".

Крім того, у матеріалах справи містяться акти звірки взаємних розрахунків від 30.01.2017 р. та від 31.10.2018 р., складені між Публічним акціонерним товариством "Київсоюзшляхпроект" та Приватним акціонерним товариством "Росава" за результатами проведення перевірки взаємних розрахунків за договором № 46/610 від 05.12.2012 р., згідно яких заборгованість Приватного акціонерного товариства "Росава" перед Публічним акціонерним товариством "Київсоюзшляхпроект" станом на 01.01.2017 р. та відповідно станом на 01.11.2018 р. становить 131 782 060,00 грн.

24.02.2023 р. між Публічним акціонерним товариством "Київсоюзшляхпроект" (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" (новий кредитор), на підставі протоколу про результати електронного аукціону № BRE001-UA-768 від 20.02.2023 р., укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого первісний кредитор відступає новому кредитору, а новий кредитор набуває право вимоги за дебіторською заборгованістю, зокрема, до боржника - Приватного акціонерного товариства "Росава" за договором № 46/610 від 05.12.2012 р. на суму 131 782 060,00 грн.

Право вимоги до боржника у повному обсязі набувається новим кредитором з моменту підписання цього договору (п. 2.2. договору від 24.02.2023 р.).

Також, 24.02.2023 р. між Публічним акціонерним товариством "Київсоюзшляхпроект" (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" (новий кредитор) підписано акт приймання-передачі документів до договору про відступлення права вимоги б/н від 24.02.2023 р.

23.10.2023 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" (цедент або первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" (цесіонарій або новий кредитор) укладено договір № 23-10-2023 про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступає новому кредитору, а новий кредитор набуває право вимоги за дебіторською заборгованістю, зокрема, до боржника - Приватного акціонерного товариства "Росава" за договором № 46/610 від 05.12.2012 р. на суму 131 782 060, 00 грн.

Право вимоги до боржника у повному обсязі набувається новим кредитором з моменту підписання цього договору та виконання новим кредитором належним чином та у повному обсязі вимог розділу 3 даного договору (п. 2.2. договору від 23.10.2023 р.).

При цьому, виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" належним чином та у повному обсязі вимог розділу 3 договору від 23.10.2023 р. підтверджується наявною у матеріалах справи платіжною інструкцією в національній валюті № 697 від 23.10.2023 р.

Також, 23.10.2023 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" (цедент або первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" (цесіонарій або новий кредитор) підписано акт приймання-передачі документів до договору № 23-10-2023 про відступлення права вимоги.

05.01.2024 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" (цедент або первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" (цесіонарій або новий кредитор) підписано акт № 2 приймання-передачі документів до договору № 23-10-2023 про відступлення права вимоги від 23.10.2023 р.

Отже, згідно наведеного, Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" набуло право вимоги до Приватного акціонерного товариства "Росава" за договором № 46/610 від 05.12.2012 р. на суму 131 782 060,00 грн.

В свою чергу, зі змісту постанови Верховного Суду від 24.09.2024 р. у справі № 911/2498/18 вбачається, що Верховний Суд погоджується з встановленими судами першої та апеляційної інстанцій обставинами на підставі первинних документів, що були надані у справі та оцінені судами, вказує, що "немає підстав для здійснення переоцінки відповідних, наданих у справі доказів", а тому Верховний Суд відхиляв аргументи скаржників у відповідній частині, зокрема, щодо необґрунтованості та недоведеності грошових вимог через ненадання кредитором належних і достатніх доказів на підтвердження перерахування за договором № 46/610 від 05.12.2012 р. боржнику коштів на визнану судами суму (72 000 000,00 грн.).

Отже, Верховний Суд у постанові від 24.09.2024 р. у справі № 911/2498/18 залишив без змін постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2024 р. та ухвалу господарського суду Київської області від 06.02.2024 р. у справі № 911/2498/18 в частині відхилених грошових вимог, а в частині визнаних грошових вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" до Приватного акціонерного товариства "Росава" в сумі 6 056,00 грн. із задоволенням у першу чергу та в сумі 72 000 000,00 грн. із задоволенням у четверту чергу постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2024 р. та ухвалу господарського суду Київської області від 06.02.2024 р. у справі № 911/2498/18 скасовано і направлено на новий розгляд до господарського суду Київської області для дослідження та встановлення обставин щодо перебігу позовної давності при зверненні кредитора з вимогами в сумі 72 000 000,00 грн. у цій справі.

Так, у вказаній постанові, зокрема, зазначено наступне:

"У зв`язку з викладеним та враховуючи обставини, що були встановлені судами на підставі тих доказів, які були надані Кредитором на підтвердження грошових вимог до Боржника та містилися у матеріалах справи на момент розгляду цих вимог в суді першої інстанції, а саме: узгодження сторонами в пункті 12.1 Договору поставки щодо строку його дії до 31.12.2013 р. (пункти 3.1-3.2); перерахування первісним кредитором (правонаступником якого став Кредитор) Боржнику за Договором поставки 72 000 000 грн. 00 коп. (3.4- 3.6); нездійснення Боржником поставки товару за цим Договором;

а також враховуючи відсутність в Договорі поставки умов щодо строків поставки товару після його оплати, щодо наслідків порушення строків або нездійснення поставки за Договором поставки, щодо строків пред`явлення покупцем (кредитором) вимоги про повернення продавцем (Боржником) сплаченої йому передплати вартості непоставлених товарів за цим договором (за правилами частини другої статті 693 ЦК України), Суд зазначає, що у правовідносинах за грошовими вимогами Кредитора до Боржника трирічна позовна давність (стаття 257 ЦК України) має обчислюватись з 01.01.2014 р. до 01.01.2017 р., а тому є такою, що спливла на момент звернення 09.01.2024 р. Кредитора із грошовими вимогами у цій справі.

Водночас суди першої і апеляційної інстанцій, дійшовши висновку про відсутність спливу позовної давності на момент звернення 09.01.2024 р. Кредитора із заявою із грошовими вимогами у цій справі: обчислювали цей строк з 31.12.2014 р. до 31.12.2017 р., ураховуючи факт внесення до Договору поставки змін щодо строку поставки (до грудня 2014 р.) та щодо строку дії цього договору (до 01.01.2015 р.) згідно з доповненням від 15.12.2013 р. № 2 (пункт 3.3); виходили з факту переривання цього строку за правилами статті 264 ЦК України внаслідок визнання Боржником відповідної заборгованості шляхом підписання з первісним кредитором (ПАТ "Київсоюзшляхпроект") актів звірки розрахунків від 30.01.2017 р., від 31.10.2018 р., а також на підставі листа від 11.07.2018 р. № 2612 про визнання Боржником заборгованості перед ПАТ "Київсоюзшляхпроект" в сумі 131 782 060 грн. 00 коп. (пункти 3.7, 3.10), у зв`язку з чим перебіг строку позовної давності (після останнього переривання 31.10.2018 р.) розпочався 31.10.2018 р. і мав закінчитись 31.10.2021 р.; врахували продовження позовної давності на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), що розпочав свою дію з 12.03.2020 р. та припинив - 30.06.2023 р., та зупинення перебігу цього строку на строк дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 р. № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 р. № 2102-IX, (пункти 12, 19 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

Однак, встановлюючи початок перебігу позовної давності з посиланням на доповнення до Договору поставки від 15.12.2013 р. № 2, яким внесені зміни щодо строку поставки (до грудня 2014 р.) та щодо строку дії цього договору (до 01.01.2015 р.) (пункт 3.3), суд першої інстанції не врахував, що цей доказ був відсутній в матеріалах справи на момент ухвалення цим судом оскаржуваного судового рішення, оскільки на це доповнення до Договору поставки та на його зміст хоча і містилось посилання в тексті поданої Кредитором заяві про визнання грошових вимог, між тим цей документ (його копія) не був ні зазначений у переліку додатків, доданих Кредитором до цієї заяви, ні доданий до такої заяви, а також не був наданий Боржником у справу при зверненні у 2018 році із заявою про відкриття провадження у цій справі про банкрутство, попри протилежні висновки апеляційного суду в оскаржуваній постанові (пункт 2.3).

Отже суд першої інстанції встановив факт внесення змін до Договору поставки в частині строку поставки товару і строку дії цього договору та визначив початок перебігу позовної давності у спірних правовідносинах з грудня 2014 року всупереч вимогам про законність та обґрунтованість судового рішення, визначеним в частині п`ятій статті 236 та в пункті 2 частини четвертої статті 238 ГПК України (пункти 8.2, 8.5).

Щодо аналогічного висновку апеляційного суду, то цей суд, взявши до уваги доповнення до Договору поставки від 05.12.2012 р. № 2, оригінал якого для огляду судом та копія якого для долучення до матеріалів справи були надані на стадії апеляційного провадження у цій справі (пункт 3.10), між тим не надав оцінку цьому доказу за правилами частини третьої статті 269 ГПК України, згідно з положеннями якої докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Отже апеляційний суд визначив початок і кінець перебігу позовної давності у спірних правовідносинах та дійшов висновку про відсутність порушення вимог щодо позовної давності при зверненні Кредитора із грошовими вимогами до Боржника у цій справі, врахувавши всупереч наведеним положенням ГПК України доказ (доповнення до Договору поставки від 05.12.2012 р. № 2), наданий на стадії апеляційного провадження, що був відсутній в суді першої інстанції, не встановивши, чи подавав Кредитор клопотання про надання додаткових доказів за правилами частини третьої статті 269 ГПК України, чи зазначив Кредитор відповідні причини неподання в суді першої інстанції відповідного доказу та не оцінивши ці причини на предмет їх відповідності наведеним положенням ГПК України.".

Переглядаючи справу № 911/2498/18 повторно, після винесення ухвали господарського суду від 03.03.2025 р. (суддя Лутак Т.В.), що була залишена без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.05.2025 р., та якою знову ж таки визнано вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" до Приватного акціонерного товариства "Росава" у розмірі 72 006 056,00 грн., з яких: 6 056,00 грн. - перша черга задоволення вимог кредиторів та 72 000 000,00 грн. - четверта черга задоволення вимог кредиторів, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 24.09.2025 р. дійшов висновку про її направлення на новий розгляд до суду першої інстанції.

Так, у постанові від 24.09.2025 р. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив, що: "суди попередніх інстанцій, врахувавши доказ (доповнення до Договору поставки від 05.12.2012 р. № 2), не встановили, чи подавав Кредитор клопотання про надання додаткових доказів за правилами частини третьої статті 269 ГПК України, чи зазначив Кредитор відповідні причини неподання в суді першої інстанції відповідного доказу та не оцінили ці причини на предмет їх відповідності положенням ГПК України. Суди лише зазначили про необхідність уникнення надмірного формалізму.

Вказане свідчить про те, що є передчасними висновки судів попередніх інстанцій про відсутність порушення вимог про позовну давність у спірних правовідносинах та наявність підстав визнання грошових вимог Кредитора до Боржника на визнану суму в 72 млн. грн., оскільки суди допустили процесуальні порушення під час дослідження та встановлення обставин щодо перебігу позовної давності при зверненні Кредитора з такими вимогами у цій справі.

Наведене свідчить про обґрунтованість доводів касаційних скарги про те, що судами не було враховано висновки Касаційного господарського суду від 24.09.2024 р. у справі № 911/2498/18, якою цю справу було направлено на новий розгляд.".

Отже, як вказано вище, судом касаційної інстанції було надано оцінку доводам щодо правомірності подання кредиторської заяви, при цьому факт існування заборгованості у сумі 72 млн. грн. встановлено суддями господарського суду Київської області (Наріжним С.Ю. та Лутак Т.В.) та не заперечувався. Касаційний суд не ставив під сумнів саму наявність відповідної заборгованості, а навпаки - визнав, що ця обставина була досліджена належним чином.

Водночас касаційний суд звернув окрему увагу на питання застосування позовної давності, зазначивши, що саме ці обставини не були належно та повно з`ясовані судами нижчих інстанцій, що й стало підставою для направлення справи на новий розгляд.

З огляду на це, на даному етапі суд зосереджує увагу насамперед на аналізі доводів сторін щодо спливу позовної давності, встановленні моменту її початку, перебігу та наслідків для вирішення спору, оскільки саме ці питання визначені касаційною інстанцією ключовими для повторного розгляду справи.

Так, загальні положення щодо позовної давності та порядку її обчислення, що підлягають застосуванню під час вирішення спорів між сторонами у зобов`язаннях, визначені у главі 19 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, під позовною давністю слід розуміти строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду (висновок, викладений у постанові судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.04.2019 р. у справі № Б-19/207-09).

За висновком щодо застосування положень про застосування такого способу захисту порушеного права як звернення із грошовими вимогами у справі про банкрутство у поєднанні із положеннями про позовну давність, а саме статей 15, 16, 256 Цивільного кодексу України, викладеного у постанові судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.09.2021 р. у справі № 916/4644/15, у справі про банкрутство при розгляді кредиторських грошових вимог до боржника застосовуються загальні норми цивільного законодавства про позовну давність, визначені у главі 19 "Позовна давність" Цивільного кодексу України.

Близького за змістом підходу щодо застосування позовної давності у справі про банкрутство дотримується Верховний Суд України у постанові від 13.01.2016 р. у справі № 922/5094/14, судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постановах від 23.04.2019 р. у справі № Б-19/207-09, від 11.02.2020 р. у справі № 10/5026/995/2012, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 05.03.2020 р. у справі № 14/325"б".

Тобто право на визнання грошових вимог кредитора, які заявлені ним до боржника у справі про банкрутство, також може бути обмежено судом, а у визнанні цих грошових вимог може бути відмовлено (відхилені грошові вимоги) у разі встановлення судами спливу позовної давності при зверненні з такими вимогами, якщо про застосування цього строку було заявлено відповідною особою.

Згідно з частиною третьою ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до положень статті 257 цього Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Статтею 262 ЦК України передбачено, що заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Судом встановлено, що відповідно до пункту 12.1 Договору № 46/610 від 05.12.2012 р. поставки продукції, невиконання умов якого зі сторони боржника стало підставою для подання заяви з грошовими вимогами, строк його дії визначено з моменту підписання сторонами до 31.12.2013 р. Доповненням № 1 від 11.12.2012 р. до вказаного договору, в свою чергу, конкретизовано строк поставки - грудень 2013 року.

Також у своїх заявах кредитор посилався на Доповнення № 2 від 15.12.2013 р. до зазначеного договору, яким змінено строки виконання зобов`язань: строк поставки продовжено до грудня 2014 року, а строк дії договору - до 01.01.2015 р. Наявність такого доповнення, за твердженнями кредитора, свідчить про узгоджене сторонами продовження первісних умов договору та пролонгацію договірних зобов`язань на подальший період.

Водночас, як встановлено судом, згідно наданих матеріалів справи, зазначені документи (доповнення до Договору поставки № 1 від 11.12.2012 р. та № 2 від 15.12.2013 р.) не були подані заявником кредиторських вимог до суду першої інстанції разом із заявою про грошові вимоги кредитора до боржника (09.01.2024 р.), що підтверджується переліком долучених до заяви документів та на що звертав свою увагу суд касаційної інстанції (у постанові від 24.09.2024 р. та у постанові від 25.09.2025 р.). Так, згідно висновку Верховного Суду у постанові від 24.09.2025 р. у даній справі "врахувавши доказ (доповнення до Договору поставки від 05.12.2012 р. № 2), не встановили, чи подавав Кредитор клопотання про надання додаткових доказів за правилами частини третьої статті 269 ГПК України, чи зазначив Кредитор відповідні причини неподання в суді першої інстанції відповідного доказу та не оцінили ці причини на предмет їх відповідності положенням ГПК України".

З матеріалів справи вбачається, що представником ТОВ "БК "Основа" лише під час апеляційного перегляду ухвали господарського суду від 06.02.2024 р. були подані копії доповнення № 1 та доповнення № 2 до договору № 46/610 від 05.12.2012 р. для долучення до матеріалів справи, що було прийнято судом апеляційної інстанції до уваги та враховано під час розгляду справи № 911/2498/18. Належних та мотивованих клопотань щодо причин неподання цих доказів на стадії первісного розгляду, а також клопотань про їх прийняття поза встановленим процесуальним строком чи його поновлення заявником подано не було.

Разом з тим, у відповідності до частин третьої, четвертої ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до положень частин другої-четвертої ст. 74 ГПК України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування "вірогідності доказів" підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням у дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Іншими словами, тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. Аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 01.10.2020 р. у справі № 910/16586/18, від 12.01.2021 р. у справі № 910/3726/20.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови КГС ВС від 02.10.2018 р. у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 р. у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 р. у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 р. у справі № 917/2101/17).

Верховний Суд у постанові від 25.06.2020 р. у справі № 924/233/18 акцентував, що "позивач як особа, яка вважає, що її право порушено самостійно визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на господарський суд".

Статтею 80 ГПК України унормовано, що учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу; у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Вирішення питання щодо поновлення строку на вчинення процесуальних дій перебуває в межах дискреційних повноважень судів, однак такі повноваження не є необмеженими. У тому випадку, коли у встановлений законом строк учаснику справи виконати певні процесуальні дії не є можливим, оскільки саме у нього виникли обставини, які перешкоджають їх реалізації, у такого учасника виникає унормована законом можливість ініціювати поновлення процесуального строку, у спосіб звернення до суду із заявою, в якій має бути наведено причини пропуску строку; суд же лише має здійснити оцінку причин пропуску строку, наведених заявником, на предмет їх поважності. Інший підхід порушував би принципи диспозитивності та змагальності (пункт 3.3 постанови Верховного Суду від 06.12.2023 р. у справі № 918/604/23).

Відповідно до частин першої, другої статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 269 ГПК України).

Верховний Суд сформулював усталений правовий висновок про те, що єдиний винятковий випадок, коли можливе прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (подібні за змістом висновки щодо застосування статті 269 ГПК України викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 18.06.2020 р. у справі № 909/965/16, від 26.02.2019 р. у справі № 913/632/17, від 13.01.2021 р. у справі № 10/Б-921/1442/2013).

Таким чином, норми ГПК України та стала практика Верховного Суду дозволяє встановити обов`язкову сукупність умов для вирішення питання про прийняття доказів апеляційним судом, а саме: (1) винятковість випадку (2) причини неподання доказів у першій інстанції, що об`єктивно не залежать від учасника справи (3) покладення тягаря доведення цих обставин на учасника справи, який ці докази подає (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 13.04.2021 р. у справі № 909/722/14, від 01.07.2021 р. у справі № 46/603).

Така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність, та матиме наслідком недотримання принципів рівності учасників процесу і змагальності сторін (аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 р. у справі № 911/3250/16, від 06.02.2019 р. у справі № 916/3130/17, від 26.02.2019 р. у справі № 913/632/17, від 06.03.2019 р. у справі № 916/4692/15 та від 16.04.2024 р. у справі № 922/331/23).

З огляду на викладене вище, слід зазначити, що доповнення № 2 до Договору поставки від 05.12.2012 р. були подані до матеріалів справи № 911/2498/18 без належних та переконливих підстав, а також із порушенням встановленого процесуального порядку. Вказані документи мали бути подані до суду першої інстанції разом із заявою з грошовими вимогами до боржника, а не під час апеляційного перегляду чи нового розгляду справи, тим більше - з посиланням на їх нібито наявність у матеріалах справи про банкрутство, при тому що раніше з грошовими вимогами щодо цього ж зобов`язання зверталася інша особа, яка й подавала відповідні документи, а не ТОВ "БК "Основа".

Крім того, суд бере до уваги, що касаційний суд у своїх процесуальних рішеннях уже звертав увагу на обставини подання цього документа та порядок його долучення до матеріалів справи, наголошуючи на необхідності неухильного дотримання вимог доказового та процесуального права.

Слід також зазначити, що, подаючи ці докази на пізнішій стадії розгляду, ТОВ "БК "Основа" не навело жодного об`єктивного пояснення причин їх неподання під час первісного розгляду та не заявило клопотання про поновлення строку на подання доказів, як цього вимагає процесуальний закон.

Більше того, заявник продовжує стверджувати, що навіть без доповнення № 2 до договору суд першої інстанції нібито мав дійти висновку про продовження строку виконання зобов`язань, виходячи виключно з тих доказів, які були подані на той момент. Окрім того, заявник висловлює позицію, що оскільки суд не витребував відповідні документи з власної ініціативи, їх подання не було необхідним. Така аргументація фактично спрямована на перекладення обов`язку доказування на суд чи інших учасників процесу, що суперечить принципам змагальності та диспозитивності господарського судочинства.

Водночас, розглядаючи кредиторські вимоги, суд, в силу приписів статей 45 - 47 КУзПБ, має належним чином дослідити сукупність поданих заявником доказів (договори, накладні, акти, судові рішення, якими вирішено відповідний спір тощо), перевірити їх, надати оцінку наявним у них невідповідностям (за їх наявності), та аргументам, запереченням щодо цих вимог з урахуванням чого з`ясувати чи є відповідні докази підставою для виникнення у боржника грошового зобов`язання (висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 10.02.2020 р. у справі № 909/146/19, від 27.02.2020 р. у справі № 918/99/19, від 29.03.2021 р. у справі № 913/479/18).

Системний аналіз цих приписів засвідчує, що законодавцем у справах про банкрутство обов`язок доказування обґрунтованості вимог кредитора певними доказами покладено на заявника грошових вимог, а предметом розгляду в цьому випадку є вирішення питання про належне документальне підтвердження цих вимог кредитором-заявником. Запроваджений законодавцем підвищений стандарт доказування у справах про банкрутство для кредиторів приводить у випадку ненадання заявником-кредитором сукупності необхідних документів на обґрунтування своїх вимог до прийняття рішення судом про відмову у визнанні таких вимог та включенні їх до реєстру вимог кредиторів. Надані кредитором докази мають відповідати засадам належності (ст. 76 ГПК України), допустимості (ст. 77 ГПК України), достовірності (ст. 78 ГПК України) та вірогідності (ст. 79 ГПК України).

Таким чином, суд зауважує, що подання доповнення № 2 до Договору поставки від 05.12.2012 р. до матеріалів справи № 911/2498/18 здійснено з порушенням встановленого процесуального порядку, без наведення поважних причин пропуску строку його подання та без належного клопотання про поновлення такого строку, у зв`язку з цим суд не може враховувати цей документ як допустимий доказ, який міг би впливати на визначення строку виконання зобов`язань та перебіг позовної давності.

Оскільки ж доповнення № 2 не враховується судом, строк дії Договору поставки визначається відповідно до його первісних умов - до 31.12.2013 р. Відтак позовна давність обчислюється з 01.01.2014 р. та спливає 01.01.2017 р.

Щодо доказів, на які заявник посилається як на підставу для переривання строків позовної давності у зв`язку з визнанням боргу, а саме: акти звірки взаємних розрахунків від 30.01.2017 р., 31.10.2018 р. та лист № 2612 від 11.06.2018 р.

Переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.05.2018 р. у справі № 663/2070/15-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 р. у справі № 712/8916/17).

Суд також зазначає, що закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків (частина перша ст. 11 Цивільного кодексу України). В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність у нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звірки розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.

Отже, до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій (постанова Верховного Суду України від 27.04.2016 р. у справі № 3-269гс16).

При цьому акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема визнання боржником заборгованості, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб.

Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2018 р. у справі № 905/1198/17, від 08.05.2018 р. у справі № 910/16725/17, від 17.10.2018 р. у справі № 905/3063/17, від 04.12.2019 р. у справі № 916/1727/17, від 05.03.2019 р. у справі № 910/1389/18, від 03.12.2020 р. у справі № 904/1161/20, від 15.09.2022 р. у справі № 908/2828/19).

Водночас Верховний Суд неодноразово висловлював висновки щодо переривання позовної давності, зазначаючи, що дії, що свідчать про визнання боргу, переривають перебіг позовної давності лише у випадку, коли вони вчинені до спливу позовної давності (постанови від 06.03.2018 р. у справі № 460/1091/15-ц (провадження № 6-1643св18), від 10.11.2022 р. у справі № 338/208/20, від 12.07.2023 р. у справі № 755/12807/19, від 03.08.2023 р. у справі № 235/1193/17 (провадження № 61-8728св22), від 28.05.2024 р. у справі № 911/2498/18).

Отже, наведені заявником докази (акти звірки взаємних розрахунків від 30.01.2017 р., 31.10.2018 р. та лист № 2612 від 11.06.2018 р.) не можуть впливати на вирішення спору, оскільки вони підтверджують дії, що відбулися вже після завершення строку позовної давності, та тому не здатні його перервати чи поновити.

Посилання заявника на карантин та воєнні обставини також не може впливати на оцінку дотримання строків позовної давності з огляду на наведене вище.

Відповідно до частини шостої ст. 45 КУзПБ за результатами розгляду зазначених заяв господарський суд постановляє ухвалу про визнання чи відхилення (повністю або частково) вимог таких кредиторів.

Отже, керуючись положеннями чинного законодавства, а також враховуючи, що за спірними у даній справі правовідносинами строк позовної давності сплив 01.01.2017 р., в той час як заява з кредиторськими вимогами була подана до суду 09.01.2024 р., суд дійшов висновку, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" пропущено строк позовної давності, і цей факт не був спростований належними та допустимими доказами.

З огляду на наведене, з урахуванням встановлених судом обставин справи, всебічно та об`єктивно оцінивши подані сторонами докази в їх сукупності, беручи до уваги презумпцію правомірності правочинів, а також враховуючи вказівки Верховного Суду, викладені у постановах від 24.09.2024 р. та 24.09.2025 р. у справі № 911/2498/18, суд доходить висновку про відхилення грошових вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" до Приватного акціонерного товариства "Росава" у розмірі 72 006 056,00 грн. (з яких: 72 000 000,00 грн. - заборгованість та 6 056,00 грн. - судовий збір), як заявлених з пропуском строку позовної давності та без належного обґрунтування поважності причин його пропуску.

Керуючись статтями 73-79, 86, 234 Господарського процесуального кодексу України, Кодексом України з процедур банкрутства, суд

ухвалив:

1. Кредиторські вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Основа" до Приватного акціонерного товариства "Росава" у розмірі 72 006 056,00 грн. відхилити повністю.

2. Повідомити учасників справи, що інформацію по справі, що розглядається, учасники справи можуть отримати на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://ko.arbitr.gov.ua/sud5012.

Копії ухвали направити учасникам у справі про банкрутство.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в порядку та у строки, передбачені ст.ст. 256-257 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням особливостей, передбачених Кодексом України з процедур банкрутства.

Дата підписання повного тексту ухвали 12.12.2025 р.

Суддя А.В. Лопатін