ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

12 грудня 2025 року м. ТернопільСправа № 921/570/25

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Хоми С.О.

за участі секретаря судового засідання Дика Л.Б.

розглянувши в спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін справу №921/570/25

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Тернопіль-ВМП" (46008, вул.Руська, 16/3, м.Тернопіль, )

до відповідача: Лопушненської сільської ради Кременецького району Тернопільської області (47054, Тернопільська область, Кременецький р-н, село Лопушне, Лопушненська територіальна громада, вул. Шевченка Т., будинок 12, )

про: стягнення 4916,09 грн. 3% річних, 18111,02 грн. інфляційних втрат, 46798,56 грн. пені відповідно до подвійної облікової ставки НБУ, понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн., та судовий збір у розмірі 3028,00 грн.

Представники сторін не викликались.

Зміст позовних вимог.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Тернопіль-ВМП" звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Лопушненської сільської ради Кременецького району Тернопільської області про стягнення 4916,09 грн. 3% річних, 18111,02 грн. інфляційних втрат, 46798,56 грн. пені відповідно до подвійної облікової ставки НБУ, понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн., та судовий збір у розмірі 3028,00 грн.

Судом відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позиція позивача.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач, незважаючи на підписання Акту приймання виконаних будівельних робіт №4 від 19.12.2023, не виконав належним чином зобов`язань з оплати робіт у строк, встановлений умовами Договору про закупівлю робіт №101 від 04.10.2023, в результаті чого виникла заборгованість. Наявність заборгованості за актом виконаних будівельних робіт №4 від 19.12.2023, встановлена рішенням суду від 14.07.2025 у справі №921/322/25. Водночас свої боргові зобов`язання відповідач виконав лише 12.09.2025, тобто із суттєвим порушенням строків, передбачених Договором та рішенням суду, у зв`язку з чим позивач звернувся із даною позовною заявою про стягнення 4916,09 грн. 3% річних, 18111,02 грн. інфляційних втрат, 46798,56 грн. пені відповідно до подвійної облікової ставки НБУ.

Заперечення відповідача.

30.10.2025 до матеріалів справи від представника відповідача Лопушненської сільської ради Кременецького району Тернопільської області адвоката Сідорова В.М., поступив Відзив на позовну заяву №000320/30/10 документ сформований в системі "Електронний суд" 30.10.2025 (вх.№7639 від 30.10.2025) в якому просить в задоволенні позовної заяви ТОВ "Тернопіль-ВМП" відмовити повністю або відповідно до ч.3 статті 551 ЦК України зменшити розмір неустойки.

У Відзиві на позовну заяву, відповідач заперечує проти позову, вважаючи вимоги необґрунтованими. Основним аргументом є те, що позивач неправильно визначив період прострочення. Відповідач зазначає, що за пунктом 6.1 Договору строк оплати становить 10 банківських днів від дати підписання Акту № 4 (19.12.2023), а тому останнім днем оплати є 04.01.2024, а прострочення починається з 05.01.2024. Позивач же помилково визначив початок прострочення з 02.01.2024, що, на думку відповідача, призвело до завищення періоду на 3 дні та, відповідно, до неправильного розрахунку пені, 3 % річних та інфляційних втрат.

Відповідач просить суд визнати період прострочення з 05.01.2024 по 12.09.2025 та доручити перерахунок сум або відмовити у стягненні. Також зазначає, що розрахунок пені позивача, виконаний за подвоєною обліковою ставкою НБУ, є завищеним через неточності у визначенні періодів прострочення та зміни ставки.

Відповідач зазначає, що правильний перерахунок пені за період з 05.01.2024 по 12.09.2025 із застосуванням офіційних ставок НБУ дає орієнтовну суму близько 45 000 грн. Як приклад наводиться розрахунок за період 05.01.2024 14.03.2024, де пеня становить приблизно 5 471 грн. Водночас відповідач наголошує, що заявлена позивачем сума пені майже на 48 % перевищує розмір основного боргу, що, на його думку, свідчить про її надмірність.

Посилаючись на частину третю статті 551 ЦК України, відповідач просить суд зменшити пеню до 20 % від суми боргу (19 325 грн) або відмовити в її стягненні, враховуючи істотні обставини: статус відповідача як органу місцевого самоврядування, оплату виключно з бюджетних коштів, затримку платежу через паралельний спір щодо якості робіт (справа № 921/322/25), а також відсутність доведених позивачем збитків.

Щодо 3 % річних та інфляційних втрат відповідач вважає, що їх розрахунок також завищений через помилкове визначення періоду прострочення. Крім того, на його думку, стягнення цих сум разом із пенею може становити подвійне покарання, що суперечить принципу пропорційності, закріпленому у статті 611 ЦК України. Відповідач посилається на практику Верховного Суду, де суд допускає одночасне стягнення, але в малозначних справах з органами влади зменшує або відмовляє, якщо не доведено реальних збитків. Відповідач зазначає, що у постанові від 10.05.2022 у справі № 904/1234/20 Верховний Суд зазначив, що 3 % річних це мінімальна компенсація, але за наявності пені її можна зменшити.

Відповідач просить відмовити в стягненні 3 % річних та інфляційних втрат або зменшити їх до мінімуму, оскільки вони дублюють пеню та не пропорційні.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн., вказаній позивачем у позовній заяві, відповідач зазначає, що акт від 25.09.2025, не містить детального опису послуг, обсягу роботи, годин та тарифів, це внутрішній документ позивача без доказів реальності витрат. Відповідач вважає, що справа є малозначною відповідно до частини 5 статті 12 ГПК України (ціна позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму близько 300 000 грн на 2025 рік), незначної складності (стандартні розрахунки на підставі попередньої справи). Підготовка позову не вимагає значних зусиль, еквівалентних 10 000 грн (за середніми тарифами адвокатів Тернопільської області 1 000-2 000 грн за годину, загалом 2-3 години). Керуючись статтею 126 ГПК України, відповідач зазначає, що витрати на професійну правничу допомогу можуть бути відшкодовані лише за умови їх розумності, пропорційності та підтвердження належними доказами. На думку відповідача, позивач не надав достатніх доказів реальності понесених витрат, а подані документи не містять деталізації обсягу наданих послуг. Відповідач посилається на практику Верховного Суду, зокрема постанову від 12.04.2023 у справі № 910/9876/22, якою відмовлено у стягненні витрат через відсутність деталізації акту, а заявлені витрати було зменшено до 30 % їх суми. У зв`язку з цим відповідач просить відмовити в їх стягненні або зменшити їх до 2 000,00 грн.

Щодо судового збору в сумі 3 028,00 грн, відповідач зазначає, що відповідно до статті 129 ГПК України його покладення залежить від результатів вирішення спору. Оскільки, на думку відповідача, позов є необґрунтованим через помилки в розрахунках та надмірність заявлених санкцій, він просить відмовити в стягненні судового збору та покласти зазначені витрати на позивача.

Додатково відповідач наголошує, що діяв добросовісно (стаття 509 ЦК України), оскільки оскарження боргу у справі № 921/322/25 здійснювалося з метою захисту інтересів територіальної громади, а не з наміром ухилитися від виконання зобов`язання. Вказана обставина, за практикою Верховного Суду (постанова від 19.08.2022 у справі № 912/1941/21), може бути підставою для зменшення розміру санкцій.

31.10.2025 до матеріалів справи від представника відповідача Лопушненської сільської ради Кременецького району Тернопільської області адвоката Сідорова В.М., надійшла Заява №000320/31/10 документ сформований в системі "Електронний суд" 31.10.2025 (вх.№7669 від 31.10.2025) про виправлення описки у відзиві на позовну заяві, в якій просить вважати виправленою описку у відзиві на позовну заяву від 29.10.2025, замінивши фразу "капітальний ремонт дороги по вул. Шевченка в с. Лопушне Кременецького району Тернопільської області" на "реконструкція будівлі дошкільного закладу під ЦНАП в с. Лопушне Кременецького району Тернопільської області" у всіх відповідних частинах відзиву, та врахувати виправлений відзив при розгляді справи.

Враховуючи викладене, відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими, розрахунки помилковими, а заявлені суми надмірними, що, на його думку, є підставою для повної відмови у задоволенні позову.

Відповідь на відзив позивача.

04.11.2025 до матеріалів справи від представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Тернопіль-ВМП" адвоката Козака Т.І. , надійшла Відповідь на відзив № без номера документ сформований в системі "Електронний суд" 04.11.2025 (вх.№7734 від 04.11.2025), в якому просить суд взяти до уваги відповідь на відзив як пояснення позивача по суті заперечень відповідача, визнати доводи відзиву необґрунтованими та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Позивач вважає відзив необґрунтованим, оскільки відповідач не заперечує факту укладення Договору, виконання та прийняття робіт за Актом № 4 від 19.12.2023, а також визнає, що борг у сумі 96 627,00 грн погашено лише 12.09.2025, тобто з істотним простроченням. Посилання відповідача на сумніви щодо якості робіт спростовані рішенням суду у справі № 921/322/25, яким встановлено обґрунтованість заборгованості.

Щодо періоду прострочення, нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат, стягнення витрат на професійну правничу допомогу та суми понесених судових витрат (судового збору) позивач зазначає:

- згідно з Договором та ст. 625 ЦКУ оплата здійснюється у календарні дні, тому початок прострочення визначений правильно з 02.01.2024. Аргументи відповідача про «банківські дні» не впливають на законність розрахунків;

- пеню нараховано за подвійною обліковою ставкою НБУ відповідно до Договору та ст. 549 ЦКУ. Підстав для її зменшення немає, оскільки відповідач не довів її надмірності чи будь-яких виняткових обставин. Сума 46 798,56 грн відповідає умовам Договору та практиці Верховного Суду;

- нарахування 3 % річних та інфляційних втрат здійснено відповідно до ст. 625 ЦКУ, яке передбачає їх сплату незалежно від наявності реальних збитків. Розрахунок базується на офіційних індексах Держстату, що підтверджує нарахування сум без порушень;

- витрати на правничу допомогу (10 000 грн) підтверджені актом від 25.09.2025, а судовий збір 3 028 грн підлягає відшкодуванню відповідачем у разі задоволення позову;

Щодо форми розгляду справи позивач зазначає, що спрощене провадження дозволяє розгляд без виклику сторін, проте готовий до виклику, якщо суд визнає це необхідним для повного з`ясування обставин.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заперечення на відповідь на відзив.

Відповідач заперечень на відповідь на відзив до матеріалів справи не подавав.

Рух справи.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.09.2025 справа №921/570/25 передана на розгляд судді Хомі С.О.

Ухвалою від 03.10.2025 позовну заяву № без номера документ сформовано в системі "Електронний суд" 25.09.2025 (вх. №650 від 26.09.2025) Товариства з обмеженою відповідальністю «Тернопіль - ВМП» - залишено без руху, позивачу встановлено десятиденний строк з дня вручення копії ухвали для усунення її недоліків.

Ухвалою від 14.10.2025 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Тернопіль-ВМП" прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №921/570/25, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Явка сторін.

Ухвалу про відкриття провадження у справі №921/570/25 від 14.10.2025 позивач та відповідач отримали до електронного кабінету підсистеми ЄСІТС "Електронний суд" 14.10.2025, про що свідчать Довідки про доставку до електронного кабінету, які знаходяться в матеріалах справи.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч.1 ст.4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Таким чином, слід вважати, що сторони повідомлені належним чином про розгляд справи в Господарському суді Тернопільської області.

Оскільки провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників то представники учасників справи не викликались.

Розгляд заяв та клопотань.

30.10.2025 до матеріалів справи від представника відповідача Лопушненської сільської ради Кременецького району Тернопільської області адвоката Сідорова В.М., поступив Відзив на позовну заяву №000320/30/10 документ сформований в системі "Електронний суд" 30.10.2025 (вх.№7639 від 30.10.2025), в якому викладене письмове клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін, оскільки сума вимог є значною для місцевого бюджету, що фінансується за рахунок коштів платників податків територіальної громади, а задоволення позову призведе до витрати цих коштів на штрафні санкції замість соціальних потреб громади (ремонт інфраструктури, освіта, медицина тощо), крім того, для повного з`ясування обставин справи необхідно надати усні пояснення, допитати представників сторін та дослідити докази в змагальному процесі.

Розглянувши зміст поданого письмового клопотання представника відповідача Лопушненської сільської ради Кременецького району Тернопільської області адвоката Сідорова В.М., викладеного у відзиві на позовну заяву про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін, а також дослідивши матеріали справи та норми Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з ухвали про відкриття провадження у справі №921/570/25 від 14.10.2025, дана справа з огляду на ціну позову є малозначною відповідно до пункту 1 частини 5 статті 12 ГПК України. Зважаючи на предмет і підставу позову, характер спірних правовідносин, обсяг та характер доказів, а також кількість учасників справи, суд визначив, що вона підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Разом з тим представник відповідача Лопушненської сільської ради Кременецького району Тернопільської області адвокат Сідоров В.М. подав клопотання про розгляд справи з викликом сторін. Однак відповідно до частини 6 статті 252 ГПК України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов:

1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Обидві вказані умови у цій справі наявні: ціна позову не перевищує встановленого законом порогу, а характер спірних правовідносин та предмет доказування не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Наявні у матеріалах справи докази є достатніми для її розгляду у спрощеному провадженні, а тому проведення судового засідання з викликом учасників не є необхідним та не вплине на повноту чи об`єктивність з`ясування фактичних обставин спору.

Суд також звертає увагу, що сам представник відповідача адвокат Сідоров В.М., діючи в інтересах Лопушненської сільської ради Кременецького району Тернопільської області, у відзиві на позовну заяву зазначає, що дана справа є малозначною відповідно до частини 5 статті 12 ГПК України (оскільки ціна позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що у 2025 році становить близько 300 000 грн), а також справою незначної складності, оскільки стосується стандартних розрахунків, аналогічних попередній справі № 921/322/25 про стягнення основного боргу, у якій рішенням суду від 14.07.2025 з відповідача стягнуто 96 627,00 грн, що додатково підтверджує стандартний характер правовідносин та відсутність складності у їх правовому аналізі.

З огляду на викладене та враховуючи, що справа № 921/570/25 є малозначною в силу закону, а наявні в матеріалах справи документи є достатніми для ухвалення повного й обґрунтованого судового рішення, справа підлягає розгляду за наявними матеріалами в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. У зв`язку з цим суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення письмового клопотання представника відповідача Лопушненської сільської ради Кременецького району Тернопільської області, адвоката Сідорова В.М., викладеного у відзиві на позовну заяву, щодо розгляду справи в судовому засіданні з викликом сторін.

Технічна підтримка.

Оскільки розгляд справи здійснювався без повідомлення (виклику) представників учасників справи за наявними у справі матеріалами, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу відповідно до ч. 3 ст. 222 ГПК України не проводилося.

Господарський процес.

Згідно ч.2 ст.252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

У відповідності до ст.248 ГПК України суд розглядає справи в порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч.1 ст.233 ГПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду, крім випадків передбачених цим Кодексом.

Частиною четвертою ст. 240 ГПК України передбачено, що у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Суд розглянувши наявні матеріали справи, встановив наступні обставини.

04.10.2023 між Лопушненською сільською радою (надалі - замовником) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Тернопіль - ВМП» (надалі - підрядником) укладено договір про закупівлю №101 (надалі - договір), згідно з п. 1.1 якого підрядник зобов`язався за завданням замовника, відповідно до проектної (проектно - кошторисної) документації замовника та умов договору, на свій ризик виконати та здати в установлений договором строк закінчені будівельні роботи - Реконструкція будівлі дошкільного навчального закладу під Центр надання адміністративних послуг Лопушненської сільської ради на вул. Т. Шевченка, 19 в с. Лопушне Кременецького району Тернопільської обл. Коригування. (ДК 021:2015 «Єдиний закупівельний словник» - 45454000-4 - Реконструкція), а замовник зобов`язався надати підряднику будівельний майданчик (фронт робіт), прийняти від підрядника закінчені роботи (об`єкт будівництва) та оплатити їх відповідно до умов договору (при наявності фінансування).

Відповідно до п. 2.1 договору підрядник розпочинає виконання робіт після укладення договору, і повинен завершити виконання робіт до 20 грудня 2023 року.

Договірна ціна робіт є твердою та складає 2 825 499,00 грн (без ПДВ) (п. 3.1 Договору).

Відповідно до пункту 13.1 договору, розрахунки за виконані роботи будуть здійснюватися платежами в міру виконання робіт на підставі Акту приймання виконаних робіт по формі №КБ-2в, довідки про вартість виконаних будівельних робіт по формі №КБ-3, підписаними уповноваженими представниками сторін , а також рахунку на оплату робіт, протягом 14 днів з моменту їх підписання (у разі наявності фінансування).

Згідно пункту 13.2 договору, підрядник визначає обсяги та вартість виконаних робіт, що підлягають оплаті, та готує відповідні документи та подає їх для підписання замовнику. Замовник протягом 5-ти робочих днів зобов`язаний підписати подані підрядником документи, що підтверджують виконання робіт, або письмово обґрунтувати причини відмови від їх підписання. У випадку мотивованої відмови замовника прийняти виконані роботи, сторони складають двосторонній акт із переліком необхідних доробок та строків їх виконання.

Судом встановлено, що 19.12.2023 відповідач підписав Акт приймання виконаних будівельних робіт (Акт № 4) та Довідку про вартість виконаних робіт (форми КБ-2в та КБ-3) на суму 96 627,00 грн, чим підтвердив належне виконання зобов`язань позивачем.

Незважаючи на підписання Акту №4 приймання виконаних будівельних робіт та прийняття виконаних робіт, відповідач у встановлений договором строк свої зобов`язання з оплати робіт не виконав, а тому позивач змушений був звернутися до Господарського суду Тернопільської області з позовом про стягнення основної суми заборгованості.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 14.07.2025 (суддя Шумський І.П.) у справі №921/322/25 - позов задоволено. Стягнуто з Лопушненської сільської ради Кременецького району Тернопільської області (47054, Тернопільська область, Кременецький район, с. Лопушне, вул. Шевченка Т., будинок 12, ідентифікаційний код 04395716) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тернопіль - ВМП" (46008, м. Тернопіль, вул. Руська, 16/3, ідентифікаційний код 41681223) 96627 (дев`яносто шість тисяч шістсот двадцять сім) грн боргу, 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн - судового збору в повернення сплачених судових витрат.

Таким чином, обставини щодо надання позивачем послуг відповідачу по Договору, наявність боргу останнього станом на дату вирішення спору на суму 96 627,00 грн. доведені та не потребують повторного доказування.

Водночас, як встановлено судом, свої боргові зобов`язання відповідач виконав лише 12.09.2025, тобто із суттєвим порушенням строків, передбачених Договором та рішенням суду, що підтверджується платіжною інструкцією №№1 від 11.09.2025 з датою виконання платіжної послуги 12.09.2025.

Відповідно до пункту 16.1 договору № 101 від 04.10.2023 року, відповідальність сторін за порушення зобов`язань за цим Договором та порядок врегулювання спорів визначаються положеннями самого Договору, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, а також Загальними умовами на виконання договорів підряду.

Згідно пункту 16.7 договору, якщо відповідний спір неможливо вирішити шляхом переговорів, він вирішується в судовому порядку за встановленою підвідомчістю та підсудністю відповідно до чинного в Україні законодавства.

Враховуючи вищевикладене, невиконання відповідачем свого обов`язку своєчасно оплатити прийняті за актом виконані роботи, Товариство з обмеженою відповідальністю "Тернопіль-ВМП" звернулося з позовом до Господарського суду Тернопільської області до Лопушненської сільської ради Кременецького району Тернопільської області про стягнення 4916,09 грн. 3% річних, 18111,02 грн. інфляційних втрат, 46798,56 грн. пені відповідно до подвійної облікової ставки НБУ, понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн., та судовий збір у розмірі 3028,00 грн.

Оцінивши наявні докази на предмет належності, допустимості, достовірності, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку про задоволення позову, виходячи із наступного.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 3 Цивільного кодексу (далі ЦК України) визначено загальні засади цивільного законодавства, якими, зокрема, є: свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Статтями 13 і 14 ЦК України встановлено, відповідно, межі здійснення цивільних прав та загальні засади виконання цивільних обов`язків. Зокрема, і цивільні права і цивільні обов`язки здійснюються (виконуються) в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно а.5, 8 ч.2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (а.12 ч.2 ст.16 ЦК України).

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, за змістом якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 626, 627, 628, 629 Цивільного кодексу України).

Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Матеріалами справи підтверджено, що 04.10.2023 між Лопушненською сільською радою (надалі - замовником) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Тернопіль - ВМП» (надалі - підрядником) укладено договір про закупівлю №101 (надалі - договір), згідно з умовами якого підрядник зобов`язався за завданням замовника, відповідно до проектної (проектно - кошторисної) документації замовника та умов договору, на свій ризик виконати та здати в установлений договором строк закінчені будівельні роботи - Реконструкція будівлі дошкільного навчального закладу під Центр надання адміністративних послуг Лопушненської сільської ради на вул. Т. Шевченка, 19 в с. Лопушне Кременецького району Тернопільської обл. Коригування. (ДК 021:2015 «Єдиний закупівельний словник» - 45454000-4 - Реконструкція), а замовник зобов`язався надати підряднику будівельний майданчик (фронт робіт), прийняти від підрядника закінчені роботи (об`єкт будівництва) та оплатити їх відповідно до умов договору (при наявності фінансування).

Таким чином, укладений між сторонами у справі правочин за своєю правовою природою є договором підряду, що регулюється положеннями статті 837 ЦКУ, якою передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

У договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення (ч.1 ст.843 ЦК України).

За вимогами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Судом встановлено, що розмір заборгованості за договором №101 від 04.10.2023 про закупівлю, що був укладений між сторонами, був предметом дослідження Господарським судом Тернопільської області у справі №921/322/25, становить 96627,00 грн, які зокрема і стягнуті рішенням Господарського суду Тернопільської області від 14.07.2025.

Відповідно до ч.4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим, відповідно до умов договору, не зважаючи на підписання Акту приймання виконаних будівельних робіт №4 від 19.12.2023, матеріалами справи встановлено, що розмір заборгованості за договором №101 від 04.10.2023 про закупівлю оплачений відповідачем, згідно платіжної інструкції №№1 від 11.09.2025, з датою виконання платіжної послуги 12.09.2025.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст.611 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Згідно ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до Рекомендацій Верховного Суду України, викладених у листі від 03.04.1997 №62-97р., індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції (тобто помісячно на суму боргу, яка існувала у відповідний місяць), а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання (вказана правова позиція відображена, зокрема, і в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі №924/532/19).

Велика Палата Верховного Суду сформувала усталену практику щодо 3 % річних та інфляційних, звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.

Зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних за рішенням суду не є сумою боргу, на які можуть нараховуватися 3 % річних та інфляційних, які є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання.

Суд враховує аргументи позивача, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18).

Водночас суд зауважує, що права кредитора на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум стосується лише випадків, коли не сплачено суму основного боргу, що дає право кредитору нарахування відповідних відсотків до моменту виконання рішення суду про стягнення основного боргу. Іншими словами після стягнення суми боргу за рішенням суду кредитор має право нараховувати 3 % річні та інфляційні до повного виконання рішення, але об`єктом нарахування є сума боргу, а не 3 % річні та інфляційні, що нараховані за період прострочення на цю суму боргу за інший період.

Підсумовуючи викладене, суд робить висновок, що 3% річних та інфляція не є сумою боргу в прямому розумінні статті 625 ЦК України. Ці суми є компенсацією за використання чужих коштів (договору позики) та знецінення грошей внаслідок інфляції, які є складовою частиною загального боргу, який підлягає стягненню. Після того, як суд стягнув певні суми 3% річних та інфляція, вони вважаються остаточно визначеними і не можуть бути предметом повторного стягнення у спосіб додаткового нарахування 3% річних або інфляційні на раніше стягнуті інфляційні втрати на суму боргу та 3 % річних.

Необхідно розмежовувати механізм (формулу) обчислення пені, який характеризує таку її ознаку, як нарахування за кожен день прострочення (поденне нарахування), та строк нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені), який регулює ч. 6 ст. 232 ГК України. Формулювання, яке містить ч. 3 ст. 549 ЦК України та кореспондуючі їй норми інших нормативних актів, у тому числі умови договору (у разі відображення, зазначення сторонами подібного в договорі), лише вирізняють (ідентифікують) пеню серед неустойки (інших штрафних санкцій) та визначають механізм (формулу) її обчислення, однак жодним чином не стосуються питання щодо граничного строку, за який може бути нарахована пеня.

Якщо умовами укладеного договору сторони передбачили більш тривалий, ніж визначений ч. 6 ст. 232 ГК України, строк нарахування штрафних санкцій (зазначили про їх нарахування до дня фактичного виконання, протягом усього періоду існування заборгованості тощо), то їх нарахування не припиняється за період прострочення зобов`язання понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано, а застосуванню підлягає саме строк, установлений договором.

У разі відсутності подібних умов у договорі (використання / зазначення в договорі лише формулювання про нарахування пені за кожен день прострочення) нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені) припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України.

Виходячи з аналізу умов договору від 04.10.2023 сторони не погодили більш тривалого періоду нарахування пені, відтак її нарахування припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконане, тобто з 03.01.2025 (протягом 14 днів від дня підписання Акту приймання виконаних будівельних робіт №4 від 19.12.2023) по 02.07.2025.

При цьому, суд враховує, що відповідно до Закону України № 4196-IX від 09.01.2025 Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб, Господарський кодекс України з 28.08.2025 втратив чинність.

Однак, для господарських договорів, укладених до 28.08.2025, норми ГК України, включаючи ч. 6 ст. 232 ГК України, продовжують застосовуватися до завершення строку дії таких договорів або до їх припинення, якщо інше не передбачено законом чи договором. Це означає, що якщо договір укладений до 28.08.2025, не містить спеціальних умов щодо строку нарахування пені, то обмеження в 6 місяців за ч. 6 ст. 232 ГК України зберігається.

У даному випадку договір укладено 04.10.2023 та спірні правовідносини виникли до втрати чинності ГК України, тому його норми підлягають застосуванню у цьому випадку. Умови договору не містять спеціальних умов щодо періоду нарахування пені, відтак суд застосовує до заявлених вимог норми ч. 6 ст. 232 ГК України.

Дослідивши матеріали справи, здійснивши перерахунок заявленої до стягнення пені відповідно до подвійної облікової ставки НБУ, враховуючи норми частини 6 статті 232 ГК України, суд вважає правомірним нарахування пені в розмірі 13715,23 грн. на заборгованість в сумі 96627,00 за період з 03.01.2024 02.07.2024 (за 182 дні), а заявлена до стягнення пеня в розмірі 46798,56 грн. за період з 02.01.2024 по 12.09.2025, нарахована з порушенням встановленого законом шестимісячного періоду, до задоволення не підлягає, оскільки безпідставно нарахована.

Перевіривши правильність нарахування заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що в межах визначеного позивачем періоду правомірними та такими, що підлягають до задоволення є вимоги позивача про стягнення з відповідача: - 4908,12 грн. 3% річних та 18111,02 грн. інфляційних втрат, що нараховані за період з 03.01.2025 року по 12.09.2025 безпосередньо на суму основного зобов`язання, яке визначене у рішенні Господарського суду Тернопільської області від 14.07.2025 у справі №921/322/25 у сумі 96627,00 грн. При цьому, здійснюючи перерахунок суми пені, інфляційних втрат та 3% річних суд керувався ч.2 ст.237 ГПК України. (проведений судом перерахунок знаходиться в матеріалах справи).

Твердження представника відповідача адвоката Сідорова В.М., щодо неправильного визначення позивачем періоду прострочення, суд відхиляє оскільки, відповідно до пункту 13.1 договору, розрахунки за виконані роботи будуть здійснюватися платежами в міру виконання робіт на підставі Акту приймання виконаних робіт по формі №КБ-2в, довідки про вартість виконаних будівельних робіт по формі №КБ-3, підписаними уповноваженими представниками сторін, а також рахунку на оплату робіт, протягом 14 днів з моменту їх підписання (у разі наявності фінансування), в той час як представник відповідача помилково посилається на пункт 6.1 договору, яким визначено що забезпечення будівельних робіт проектною документацією покладається на замовника.

Щодо посилання представника відповідача на поняття «банківські дні», під якими розуміються робочі дні, без урахування вихідних та святкових днів, як це визначено статтею 73 Кодексу законів про працю України та роз`ясненнями Національного банку України, суд зазначає, що в самому тексті Договору про закупівлю робіт № 101 від 04.10.2023 не міститься жодних згадок про «банківські дні» чи їх застосування до строків виконання фінансових зобов`язань.

Згідно статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Враховуючи умови Договору про закупівлю робіт № 101 від 04.10.2023, приймаючи до уваги вимоги статті 253 ЦК України, підписання відповідачем Акту приймання виконаних будівельних робіт №4 від 19.12.2023 - початком виникнення заборгованості є 03.01.2025 (14 днів від дня підписання Акту приймання виконаних будівельних робіт №4 від 19.12.2023).

Відповідач у відзиві на позов просить зменшити розмір пені, 3 % річних, та інфляційних втрат. В обґрунтування підстав для зменшення посилається на наступне:

- істотні обставини: статус відповідача як органу місцевого самоврядування, оплату виключно з бюджетних коштів, затримку платежу через паралельний спір щодо якості робіт (справа № 921/322/25), а також відсутність доведених позивачем збитків;

- стягнення 3% річних та інфляційних втрат разом із пенею може становити подвійне покарання, що суперечить принципу пропорційності, закріпленому у статті 611 ЦК України.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Суд наголошує, що положення ст. 551 ЦК України при вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій є універсальними у правозастосуванні, що підтверджується сталою та послідовною практикою Верховного Суду.

Зокрема, об`єднана палата у постанові від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 вказала на те, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 ГК України і частині третій статті 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України. Такий підхід є усталеним в судовій практиці.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.09.2024 у справі №915/1308/23 зазначено про те, що висновки судів попередніх інстанцій про можливість зменшення судом розміру трьох процентів річних (у цій справі до 1,5 %), заявленого до стягнення на підставі статті 625 ЦК України є такими, що узгоджуються із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у пунктах 8.38, 8.41 постанови 18.03.2020 у справі №902/417/18. За переконанням колегії, суди попередніх інстанцій цілком правомірно врахувавши загальний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, розглянули клопотання товариства про зменшення 3% річних та дійшли висновку про його часткове задоволення з мотивів, викладених у постанові.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.10.2024 у справі №911/952/22 сформувала висновки щодо застосування означених норм права та у розділі Висновки щодо застосування норм матеріального права, зокрема, в пунктах 213, 214, зазначила:

213. Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

214. Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчать про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

У постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 Велика Палата Верховного Суду у постанові зазначила, зокрема, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання (пункт 8.38 постанови).

В ухвалах від 18.05.2021 у справі №904/3177/20 та від 28.02.2024 у справі №915/534/22, якими Велика Палата Верховного Суду повертала справи колегії Касаційного суду у складі Верховного Суду для розгляду, наголосила, зокрема, на тому, що: у справі №902/417/18, від висновків у якій вважає за необхідне відступити Касаційний господарський судом, зроблено загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшувати розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, тоді як підстави та обставини для такого зменшення процентів річних суд повинен встановлювати у кожному конкретному випадку.

У пункті 8.38 постанови від 15.09.2020 у справі №902/417/18 Велика Палата Верховного Суду, посилаючись на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, вказала, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Крім того, у пункті 72 постанови від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу та зазначила, зокрема: …, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку, за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів. Тому в питаннях підстав для зменшення розміру штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд вирішує це питання на власний розсуд з огляду на конкретні обставини, якими обумовлене таке зменшення".

Тобто у вказаних постановах Великою Палатою Верховного Суду було сформульовано правові висновки щодо застосування приписів статті 625 ЦК України до відносин про стягнення відсотків річних, невиконанням грошових зобов`язань та зроблені загальні висновки про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України. У тому числі і висновки про те, що в питаннях підстав для зменшення розміру штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, не може бути подібних правовідносин.

Таким чином, на підставі частини 3 статті 551 ЦК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки до її розумного розміру.

При цьому, ні у зазначених нормах, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, також не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Завдання неустойки - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки.

Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. Вона не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Зменшення неустойки (зокрема пені) є протидією необґрунтованому збагаченню однієї із сторін за рахунок іншої; відповідає цивільно-правовим принципам рівності і балансу інтересів сторін; право на зменшення неустойки спрямоване на захист слабшої сторони договору, яка в силу зацікавленості в укладенні договору, монополістичного положення контрагента на ринку, відсутності часу чи інших причин не має можливості оскаржити включення в договір завищених санкцій.

Застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості, водночас зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом і виключно у виняткових випадках.

При цьому реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені ст.551 ЦК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суд повинен забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Між тим, в чинному законодавстві України відсутній вичерпний перелік виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку та не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій.

Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з майнового стану сторін, які беруть участь у зобов`язанні; інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеня виконання зобов`язання; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання; незначності прострочення виконання; наслідків порушення зобов`язання; невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам; поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання; негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Подібний за змістом висновок щодо застосування норм права, а саме ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, неодноразово послідовно викладався Верховним Судом у постановах, зокрема, але не виключно, від 26.07.2018 у справі №924/1089/17, від 12.12.2018 у справі №921/110/18, від 14.01.2019 у справі №925/287/18, від 22.01.2019 у справі №908/868/18, від 27.03.2019 у справі №912/1703/18, від 13.05.2019 у справі №904/4071/18, від 03.06.2019 у справі №914/1517/18, від 23.10.2019 у справі №917/101/19, від 06.11.2019 у справі №917/1638/18, від 17.12.2019 у справі №916/545/19, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 14.01.2020 у справі №911/873/19, від 10.02.2020 у справі №910/1175/19, від 19.02.2020 у справі №910/1303/19, від 26.02.2020 у справі №925/605/18, від 17.03.2020 №925/597/19, від 18.06.2020 у справі №904/3491/19.

При цьому, під винятковістю слід розуміти такі обставини, які дозволяють суду при обов`язковому застосуванні штрафних санкцій, передбачених договором або законом, їх зменшити, а не в будь-якому випадку, в разі подання стороною у справі клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій.

Також слід зауважити, що штрафні санкції за своєю природою є засобами стимулювання боржника належним чином виконати свій обов`язок, а не покласти на нього додатковий, тому слід розуміти, що передбачені законом санкції будуть застосовані в разі порушення зобов`язань, а їх зменшення скоріше є виключенням.

Суд звертає увагу, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду. Господарський суд, оцінює надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності та на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.09.2019 у справі №904/4685/18).

При цьому, виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру (постанова Верховного Суду від 30.03.2021 у справі 902/538/18).

При стягненні неустойки шкода кредитору, завдана порушенням зобов`язання презюмуються (її не треба доводити) і компенсується за рахунок неустойки.

При вирішенні питання про зменшення нарахованих штрафних санкцій суд бере до уваги співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі №920/1013/18, від 26.03.2020 у справі №904/2847/19).

У постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Також, посилаючись на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, вказала, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Суд у справі №921/605/24 зазначає, що ухвалою Верховного Суду від 13.11.2024 було передано справу №922/444/24 на розгляд Великій Палаті Верховного Суду у зв`язку з необхідністю уточнити висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 щодо права суду зменшувати розмір відсотків річних, шляхом викладення правової позиції щодо неможливості зменшення встановленого законом мінімального розміру річних на рівні трьох процентів відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України.

В ухвалі від 18.12.2024 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про необхідність повернення для розгляду справи №922/444/24 відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, виходячи з того, що Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду не обґрунтував, у чому саме є складність тлумачення та застосування статті 625 ЦК України та правового висновку Великої Палати Верховного Суду у справі №902/417/18 щодо права суду, враховуючи конкретні обставини справи, зменшити розмір процентів річних. До того ж, як зазначено в ухвалі, сама колегія Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду вказує, що така позиція не може бути застосована судами як загальна практика при розгляді в інших справах питання зменшення розміру відсотків річних, нарахованих на підставі приписів статті 625 ЦК України на рівні мінімально визначеного розміру трьох процентів.

Наведене вище переконливо свідчить єдність та сталість правових висновків Великої Палати Верховного Суду в цьому питанні.

Щодо зменшення розміру 3% пічних та інфляційних втрат судом враховується наступне.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Як було зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 №902/417/18, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст.625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

При цьому суд зважає, що з вказаної постанови Великої Палати Верховного Суду слідує, що під час розгляду справи встановлено, що умовами договору сторони передбачили відповідальність за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання у вигляді пені та штрафу, збільшили позовну давність за відповідними вимогами, а також пунктом 5.5 договору змінили розмір процентної ставки, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, і встановили її в розмірі сорока відсотків річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем та дев`яносто шести відсотків річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів.

Проте, у даному випадку сторонами не встановлювався інший розмір процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання, а нарахування процентів здійснено позивачем у розмірі, встановленому ч.2 ст.625 ЦК України, а саме у розмірі 3% річних. Ці нарахування не є неспівмірно великими у порівнянні з сумою боргу, тому суд не вбачає підстав для зменшення розміру нарахованих 3% річних.

Крім того, враховуючи можливість зменшення розміру виключно неустойки (штрафу, пені), що прямо встановлено нормами статті 551 ЦК України, законодавством не передбачено можливості суду зменшити нараховані інфляційні втрати.

Щодо зменшення розміру пені, судом враховується наступне

Право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання господарським судом оцінки поданим учасниками справи доказам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій. Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Оцінюючи наведені сторонами доводи, суд зазначає, що питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії та поданих боржником доказів. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 26.07.2018 у справі № 924/1089/17, від 14.08.2018 у справі №903/827/17, від 30.08.2018 у справі №925/1587/17.

У будь якому випадку, наявність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій повинна документально підтверджуватися, зокрема якщо заявником відповідне клопотання обґрунтовується тими чи іншими обставинами.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до статей 73, 74, 81 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази.

Судом кожній стороні судом була надана розумна можливість, представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони, в т.ч. подати докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, прийняти участь у досліджені доказів, надати пояснення, обґрунтувати перед судом переконливість поданих доказів та позицій по справі, скористатись іншими процесуальними правами.

Як зазначалось вище, суд процесуальним законом позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу.

Вказані норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України, згідно з положеннями якої судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч.4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.3 ст.80 ГПК України відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ч. 8 ст. 80 ГПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ч.1 ст.169 статті 13 ГПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.

Відповідно до п.1 ч.6 ст.165 ГПК України до відзиву додаються докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем.

На підтвердження викладених у відзиві доводів щодо зменшення заявленої до стягнення суми неустойки, відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження викладених у відзиві міркувань.

Наведене вище виключає правові підстави для зменшення заявлених до стягнення позивачем у справі №921/570/25 сум пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.76,77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Сало проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Судовий збір.

Згідно ч.1 ст.123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивачем за подання позовної заяви до суду сплачено судовий збір у розмірі 3028 грн. 00 коп. згідно платіжної інструкції №469 від 25.09.2025.

У визначенні розміру судового збору, який необхідно стягнути з відповідача, суд виходить з того, що позивач заявив вимогу майнового характеру

Згідно з пп. 1 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру - 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Суд зазначає, що частиною 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Слід врахувати, що позивач звернувся з позовом через підсистему ЄСІТС "Електронний суд", а тому розмір судового збору мав визначатися з урахуванням коефіцієнта 0,8. Отже, позивач повинен був сплатити за подання цього позову судовий збір у розмірі 2422,40 грн (3028x0,8 = 2422,40 грн).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог.

З врахуванням п.3 ч.4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України,часткового задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача понесені витрати, пов`язані зі сплатою судового збору на суму 1274,40 грн. на користь позивача.

При цьому, суд зазначає, що позивач не позбавлений можливості звернутись до суду із заявою про повернення надмірно сплаченої суми судового збору в розмірі 605,60 грн. (3028,00 грн. 2422,40 грн. = 605,60 грн.).

Витрати на правову допомогу.

Позивач заявив вимоги щодо стягнення судових витрат. У позовній заяві зазначає, що у зв`язку з розглядом справи очікує понести такі витрати, зокрема 10000,00 грн за професійну правничу допомогу, що, на його думку, підтверджується Актом № 3 здачі-приймання наданих послуг від 25.09.2025. Водночас доказів на підтвердження фактично понесених витрат позивач до матеріалів справи не надав, зокрема не додано Договору про надання правової допомоги № 05/05 від 05.05.2025.

Крім того, суд звертає увагу, що у позовній заяві, поданій позивачем до суду, містяться два розділи «Додатки». У розділі «Додатки», завантаженому позивачем до системи ЄСІТС «Електронний суд», не зазначено та не додано належним чином засвідченої копії Договору про надання правової допомоги № 05/05 від 05.05.2025. Така неповнота поданих матеріалів унеможливлює встановлення фактичних витрат, понесених позивачем, що має істотне значення для вирішення питання щодо розподілу судових витрат.

При вирішенні питання про надання доказів суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 20.07.2021 у справі № 922/2604/20. Верховний Суд зазначив, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору про надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень, акта приймання-передачі виконаних робіт, платіжних документів, що свідчать про фактичне понесення витрат тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

Згідно з частиною 3 статті 237 ЦК України, однією з підстав виникнення представництва є договір. Частина 1 статті 627 ЦК України передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, принципів розумності та справедливості.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Договір про надання правової допомоги є домовленістю, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро чи адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги клієнту, а клієнт оплатити надану правову допомогу та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону № 5076-VI).

З огляду на викладене, зважаючи на відсутність доказів фактичного понесення позивачем витрат на професійну правову допомогу, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні заявлених позивачем вимог щодо стягнення понесених витрат на професійну правову допомогу у розмірі 10000,00 грн.

Керуючись ст.ст.73, 74, 76-79, 91, 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Лопушненської сільської ради Кременецького району Тернопільської області (47054, Тернопільська область, Кременецький р-н, село Лопушне, Лопушненська територіальна громада, вул. Шевченка Т., будинок 12, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тернопіль-ВМП" (46008, вул.Руська, 16/3, м.Тернопіль, ):

-4908,17 грн. (чотири тисячі дев`ятсот вісім гривень 17 копійок) 3% річних,

-13 715,23 грн. (тринадцять тисяч сімсот п`ятнадцять гривень 23 копійки) - пені,

-18111,02 грн. (вісімнадцять тисяч сто одинадцять гривень 02 копійки) інфляційних втрат,

-1274,40 грн. (одну тисячу двісті сімдесят чотири гривні 40 копійок) - судового збору в повернення сплачених судових витрат.

3. В решті позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

5. Копію рішення надіслати:

- позивачу до Електронного кабінету підсистеми ЄСІТС "Електронний Суд";

- відповідачу до Електронного кабінету підсистеми ЄСІТС "Електронний Суд".

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Стягувач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Тернопіль-ВМП" (46008, вул.Руська, 16/3, м.Тернопіль, )

Боржник: Лопушненська сільська рада Кременецького району Тернопільської області (47054, Тернопільська область, Кременецький р-н, село Лопушне, Лопушненська територіальна громада, вул. Шевченка Т., будинок 12, )

Повне рішення складено та підписано: 12 грудня 2025 року.

Суддя С.О. Хома