ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2025 року м. ОдесаСправа № 915/1530/24
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Богатиря К.В., Діброви Г.І.,

при секретарі судового засідання: Фещук В.М.,

за участю представників:

від Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство Агрінол" Гайдук Ю.І.,

від Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Іст Трейд" Загороднюк А.Д.,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Іст Трейд"

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 11.07.2025, прийняте суддею Ільєвою Л.М., м. Миколаїв, повний текст складено 21.07.2025,

у справі №915/1530/24

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство Агрінол"

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Іст Трейд"

про стягнення 1 945 216,07 грн

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство Агрінол" звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Іст Трейд", в якому у редакції заяви про зміну предмету позову б/н від 13.02.2025 (вх.№2235/25 від 13.02.2025) просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у загальній сумі 1945216,07 грн, з яких: 1230375,17 грн основна заборгованість, 113410,69 грн 3% річних та 601430,21 грн інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань в частині проведення оплати за поставлений йому товар.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 27.12.2024 відкрито провадження у справі №915/1530/24.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 11.07.2025 у справі №915/1530/24 (суддя Ільєва Л.М.) частково задоволено позов; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Іст Трейд" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство Агрінол" основний борг у сумі 1230375,17 грн, інфляційні втрати у сумі 600802,53 грн, 3% річних у сумі 113309,57 грн, а також витрати по сплаті судового збору у сумі 23333,85 грн; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Судове рішення мотивоване доведеністю позивачем факту неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань з оплати вартості поставленого товару, що зумовило правомірність заявлення позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Іст Трейд" основного боргу та компенсаційних нарахувань відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України. Поряд з цим, судом першої інстанції встановлена неправильність проведеного Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство Агрінол" розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, у зв`язку з чим Господарським судом Миколаївської області в межах заявленого позивачем періоду самостійно здійснено перерахунок останніх.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Агро Іст Трейд" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 11.07.2025 у справі №915/1530/24 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Зокрема, апелянт наголошує на тому, що місцевий господарський суд не визначив дату виникнення зобов`язань з оплати товару, виходячи із підстав позову, наведених у позовній заяві, а також не встановив сам факт зміни такої дати у заяві про зміну предмету позову внаслідок наведення інших підстав позову, що протиправно призвело до розгляду позовних вимог у редакції заяви позивача, якою всупереч вимогам процесуального закону були одночасно змінені предмет і підстави позову, що фактично свідчить про суперечливість позиції Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство Агрінол" та заявлення ним нового позову. Крім того, скаржник стверджує про те, що висновок Господарського суду Миколаївської області про наявність ознак правовідносин, які виникли на підставі договору поставки, укладеного у спрощений спосіб шляхом підписання видаткових накладних, не відповідає встановленим обставинам справи, при цьому судом першої інстанції також помилково проігноровано, що кінцевим бенефіціарним власником позивача виступає ОСОБА_1 , який є одночасно громадянином України та Російської Федерації, а відтак у спірних правовідносинах підлягає застосуванню мораторій на виконання, у тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань, кредиторами (стягувачами), за якими є юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства України, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером), що має частку в статутному капіталі 10 і більше відсотків, яких є громадянин Російської Федерації, що встановлено нормами підпункту 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України №187 від 03.03.2022. Водночас, на переконання апелянта, місцевий господарський суд, формально пославшись на відсутність відомостей про ОСОБА_1 , як кінцевого бенефіціарного власника Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство Агрінол", в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, не врахував приписи частини п`ятої статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", за якою вимоги вказаної статті щодо визнання достовірними відомостей, внесених до ЄДР не застосовуються у правовідносинах щодо статусу відомостей про кінцевих бенефіціарних власників. Скаржник також зазначає про наявність у нього обґрунтованих сумнівів щодо безсторонності складу суду, яким ухвалено оскаржуване рішення, а також про безпідставність відмови суду першої інстанції у задоволенні поданих відповідачем клопотань про зупинення провадження та про витребування доказів.

У відзиві на апеляційну скаргу б/н від 12.09.2025 (вх.№3329/25/Д4 від 15.09.2025) Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство Агрінол" просить у задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Іст Трейд" відмовити, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 11.07.2025 у справі №915/1530/24 залишити без змін. Зокрема, позивач посилається на те, що він правомірно скористався своїм процесуальним правом на зміну предмету позову, а також на те, що стосовно учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство Агрінол" відсутні обвинувальні вироки, при цьому такі особи не перебувають під жодними санкціями і не є громадянами Російської Федерації, натомість товариство позивача було перереєстровано у м. Запоріжжя, знаходиться на обліку в податкових органах України, сплачує податки до бюджету України та веде господарську діяльність за законами України.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Діброви Г.І. від 10.09.2025 у справі №915/1530/24 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження.

В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.09.2025 відмовлено у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Іст Трейд" про витребування доказів б/н від 21.09.2025 (вх.№3799/25 від 22.09.2025) та призначено справу №915/1530/24 до розгляду на 29.10.2025 о 12:00.

Між тим, з огляду на тимчасову непрацездатність судді Таран С.В. у період з 16.10.2025 по 31.10.2025, судове засідання у справі №915/1530/24, призначене на 29.10.2025 о 12:00, не відбулося, про що складено відповідну довідку.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 вирішено розглянути апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Іст Трейд" на рішення Господарського суду Миколаївської області від 11.07.2025 у справі №915/1530/24 поза межами строку, встановленого частиною першою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, а також призначено справу №915/1530/24 до розгляду на 08.12.2025 о 10:00.

У судовому засіданні 08.12.2025, проведеному в режимі відеоконференції, представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Іст Трейд" підтримав апеляційну скаргу; представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство Агрінол" висловив заперечення проти її задоволення.

Протокольними ухвалами Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.12.2025 залишено без розгляду клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Іст Трейд" про приєднання доказу б/н від 09.10.2025 (вх.№3329/25/Д5 від 09.10.2025) у зв`язку з пропуском відповідачем строку для подання доказів, встановленого частиною третьою статті 80 Господарського процесуального кодексу України, та відсутністю клопотання про поновлення цього строку, а також відмовлено у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Іст Трейд" про витребування доказів №5 від 09.10.2025 (вх.№4037/25 від 10.10.2025) з огляду на те, що в порушення приписів частини другої статті 81 Господарського процесуального кодексу України відповідачем не доведено об`єктивної необхідності витребування інформації з огляду на предмет доказування у цій справі.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Миколаївської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на підтвердження поставки відповідачу бочок сталевих закатних з гофрами на корпусі 1А2/LIC F (з внутрішнім лаковим покриттям) до суду першої інстанції було надано низку видаткових накладних на загальну суму 1402800 грн (у тому числі ПДВ 233800 грн), а саме: №АП-1301007 від 13.01.2022 на суму 361200 грн, №АП-1401016 від 14.01.2022 на суму 351600 грн, №АП-1701017 від 17.01.2022 на суму 356400 грн та №АП-1701018 від 17.01.2022 на суму 333600 грн.

За фактом поставки обумовленого вищевказаними видатковими накладними товару Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство Агрінол" в Єдиному реєстрі податкових накладних були зареєстровані податкові накладні №247 від 13.01.2022 на суму 361200 грн (з яких ПДВ 60200 грн), №294 від 14.01.2022 на суму 351600 грн (з яких ПДВ 58600 грн), №386 від 17.01.2022 на суму 356400 грн (з яких ПДВ 59400 грн) та №391 від 17.01.2022 на суму 333600 грн (з яких ПДВ 55600 грн).

Товариством з обмеженою відповідальністю "Агро Іст Трейд" до органу ДПС у Миколаївській області було подано податкову декларацію з податку на додану вартість за січень 2022 року (додаток 1), де у розділі "2.1 Відомості про операції з придбання з податком на додану вартість, які підлягають оподаткуванню за основною ставкою та ставками 7% і 14%" зазначені відомості про операцію з придбання товарів на загальну суму 1169000 грн (ПДВ 233800 грн) у постачальника з індивідуальним податковим номером 29 (Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Агрінол").

Відповідач сплатив на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Агрінол" грошові кошти у загальній сумі 172424,83 грн в якості часткової оплати вартості товару за видатковою накладною №АП-1301007 від 13.01.2022, що визнається сторонами та підтверджується відповідними платіжними інструкціями.

Предметом спору у даній справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у загальній сумі 1945216,07 грн, з яких: 1230375,17 грн основна заборгованість, 113410,69 грн 3% річних та 601430,21 грн інфляційні втрати, нараховані у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань в частині проведення оплати вартості товару, поставленого останньому позивачем відповідно до наявних у матеріалах справи видаткових накладних.

Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з доведеності позивачем факту неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань з оплати вартості поставленого товару, що зумовило правомірність заявлення позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Іст Трейд" основного боргу та компенсаційних нарахувань відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, між тим судом першої інстанції встановлена неправильність проведеного Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство Агрінол" розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, у зв`язку з чим Господарським судом Миколаївської області в межах заявленого позивачем періоду самостійно здійснено перерахунок останніх.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком Господарського суду Миколаївської області про часткове задоволення позову з огляду на наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Згідно з приписами частини першої статті 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Положеннями статті 205 Цивільного кодексу України унормовано, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що у матеріалах справи відсутній договір поставки, який був би укладений між сторонами у формі єдиного документу з підписами та печатками обох сторін.

Однак, колегія суддів вбачає, що між сторонами існують зобов`язання, які мають ознаки договору поставки, оскільки предметом останнього виступає постачання Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство Агрінол" товару відповідачеві, при цьому видаткові накладні №АП-1301007 від 13.01.2022 на суму 361200 грн, №АП-1401016 від 14.01.2022 на суму 351600 грн, №АП-1701017 від 17.01.2022 на суму 356400 грн, №АП-1701018 від 17.01.2022 на суму 333600 грн, факт отримання товару за якими визнається Товариством з обмеженою відповідальністю "Агро Іст Трейд", свідчать про укладення між позивачем та відповідачем договору поставки товару у спрощений спосіб.

Частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу частини другої статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За умовами частини першої статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина перша статті 692 Цивільного кодексу України).

Двосторонній характер зобов`язань поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. З виникненням таких зобов`язань постачальник бере на себе обов`язок передати у власність покупця товар належної якості і водночас набуває права вимагати його оплати, а покупець зі свого боку набуває права вимагати від постачальника передачі цього товару та зобов`язаний здійснити оплату.

Згідно з положеннями статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Предмет доказування формується з юридично значущих фактів, які визначаються виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду.

Південно-західний апеляційний господарський суд зауважує на тому, що підставою для звернення Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство Агрінол" з позовом у даній справі визначено наявність у Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Іст Трейд" заборгованості перед позивачем за наявними у матеріалах справи видатковими накладними, у зв`язку з чим, беручи до уваги предмет доказування у цьому спорі, господарському суду під час розгляду справи необхідно встановити обставину наявності/відсутності такої заборгованості та її розмір (у разі наявності), при цьому відповідна обставина має бути встановлена виходячи з наявних у матеріалах справи належних та допустимих доказів, які відображають реальні господарські операції за вказаними правочинами та зміст таких операцій.

Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язок між фактом придбання товару/роботи/послуги і подальшою господарською діяльністю.

У статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію.

За змістом цієї ж статті господарська операція це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Здійснення господарської операції і, власне, її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

Згідно з частинами першою, другою статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995, передбачено, що господарські операції це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів. Первинні документи це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (підпункт 2.4 пункту 2 Положення).

В силу підпункту 2.5 пункту 2 Положення документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Електронний підпис накладається відповідно до законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Використання при оформленні первинних документів факсимільного відтворення підпису допускається у порядку, встановленому законом, іншими актами цивільного законодавства. Повноваження на здійснення господарської операції особи, яка в інтересах юридичної особи або фізичної особи-підприємця одержує основні засоби, запаси, нематеріальні активи, грошові документи, цінні папери та інші товарно-матеріальні цінності згідно з договором, підтверджуються відповідно до законодавства. Такі повноваження можуть бути підтверджені, зокрема, письмовим договором, довіреністю, актом органу юридичної особи тощо.

Згідно з підпунктом 2.15 пункту 2 Положення первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників.

Відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо). Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

За загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема, статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та пункту 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та відображають реальні господарські операції.

Отже, здійснення позивачем поставки товару у розумінні положень Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" є господарською операцією, підставою для бухгалтерського обліку якої є первинні документи, що повинні мати певні реквізити. Відтак у разі, якщо видаткова накладна оформлена з урахуванням вищевказаних вимог, вона є первинним документом, який фіксує факт отримання/передачі товарів.

Як зазначалося вище, позивачем до місцевого господарського суду на підтвердження поставки відповідачу товару на загальну суму 1402800 грн подано видаткові №АП-1301007 від 13.01.2022, №АП-1401016 від 14.01.2022, №АП-1701017 від 17.01.2022 та №АП-1701018 від 17.01.2022.

Вказані видаткові накладні не містять підпису зі сторони відповідача, однак у відзиві на позовну заяву Товариство з обмеженою відповідальністю "Агро Іст Трейд" визнало факт отримання бочки сталевої закатної за накладними №АП-1301007 від 13.01.2022 на суму 361200 грн (сума боргу 188775,17 грн), №АП-1401016 від 14.01.2022 на суму 351600 грн, №АП-1701017 від 17.01.2022 на суму 356400 грн та №АП-1701018 від 17.01.2022 на суму 333600 грн. Факт поставки товару на загальну суму 1402800 грн відповідачем не оспорюється.

Крім того, у разі дефектів первинних документів сторони не позбавлені можливості доводити цей факт іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення такої поставки, зокрема, доказами, які свідчать про відображення здійснення спірних господарських операцій з поставки та отримання товару в податковому обліку господарських товариств.

Зазначений висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 03.02.2020 у справі №909/1073/17, від 04.11.2019 у справі №905/49/15 та від 04.07.2018 у справі №908/733/16.

Згідно зі статтею 15 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі Податковий кодекс України) платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

В силу підпункту "а" пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

За умовами пункту 187.1 статті 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

До податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг (підпункту "а" пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України).

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України визначено, що датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Відповідно до пунктів 201.1, 201.7, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін. Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс). При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Отже, підставою для виникнення у платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

Встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження сум податкового кредиту, врахованих платником ПДВ при визначенні податкових зобов`язань, законодавець, безумовно, передбачає, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують, дійсно мали місце.

Саме такий висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 29.06.2021 у справі №910/23097/17.

Якщо сторона реєструє податкові накладні на придбання товарів від постачальника та формує як покупець податковий кредит за фактом поставки товару на підставі спірних видаткових накладних, то у такому випадку дії сторони з реєстрації податкових накладних засвідчують волю до настання відповідних правових наслідків, тому податкова накладна, виписана однією стороною в договорі (постачальником) на постачання послуг на користь другої сторони (покупця), може бути допустимим доказом факту прийняття товару від контрагента на визначену суму, якщо покупець вчинив юридично значимі дії, зокрема, відобразив податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.06.2022 у справі №922/2115/19).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що наявні у матеріалах справи первинні документи (видаткові накладні), а також податкові накладні, зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, підтверджують факт поставки відповідачу товару.

За таких обставин, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про те, що згідно з видатковими накладними №АП-1301007 від 13.01.2022, №АП-1401016 від 14.01.2022, №АП-1701017 від 17.01.2022 та №АП-1701018 від 17.01.2022 позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 1402800 грн, між тим Товариство з обмеженою відповідальністю "Агро Іст Трейд" свої зобов`язання в частині оплати вартості товару, отриманого за вказаними видатковими накладними, виконало не у повному обсязі, сплативши позивачеві лише 172424,83 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними інструкціями та визнається обома сторонами.

Якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 Цивільного кодексу України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов`язку негайного виконання; такий обов`язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 Цивільного кодексу України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 Цивільного кодексу України (постанова Верховного Суду від 28.02.2018 у справі №910/9075/17).

Отже, зі змісту статті 692 Цивільного кодексу України вбачається, що за загальним правилом, обов`язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати. Обов`язок покупця оплатити товар (з огляду на приписи статті 692 Цивільного кодексу України) виникає з моменту його прийняття.

Відтак видаткові накладні є підставами виникнення у відповідача обов`язку здійснити повний розрахунок за отриманий товар після його отримання в силу норми закону (постанова Верховного Суду від 10.04.2025 у справі №927/1187/23).

Колегія суддів вбачає, що у видаткових накладних №АП-1301007 від 13.01.2022, №АП-1401016 від 14.01.2022, №АП-1701017 від 17.01.2022 та №АП-1701018 від 17.01.2022 не встановлено строк оплати отриманого товару, а тому відповідач був зобов`язаний оплатити товар після його отримання, що відповідає положенням статті 692 Цивільного кодексу України.

У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Колегія суддів наголошує на тому, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.

Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 Господарського процесуального кодексу України, втрачає сенс.

Колегія суддів зауважує на тому, що доказів проведення відповідачем повної оплати вартості товару, поставленого позивачем відповідно до наявних у матеріалах справи видаткових накладних, до суду першої інстанції не подано.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Іст Трейд" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство Агрінол" заборгованості з оплати вартості товару, поставленого за видатковими накладними №АП-1301007 від 13.01.2022, №АП-1401016 від 14.01.2022, №АП-1701017 від 17.01.2022 та №АП-1701018 від 17.01.2022, у загальній сумі 1230375,17 грн (розраховано наступним чином: 1402800 грн (загальна вартість поставленого товару) - 172424,83 грн (сплачена відповідачем вартість товару) = 1230375,17 грн).

Стосовно доводів скаржника про те, що у спірних правовідносинах підлягає застосуванню мораторій на виконання відповідачем грошового зобов`язання перед позивачем, передбачений положеннями постанови Кабінету Міністрів України №187 від 03.03.2022, оскільки кінцевим бенефеціарним власником Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство Агрінол" є ОСОБА_1 , який одночасно має громадянство України та Російської Федерації, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

В умовах збройної агресії Російської Федерації та введеного у зв`язку з цим воєнного стану на підставі указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 "Про введення воєнного стану в Україні" (з наступними змінами, внесеними указами Президента України), затвердженого Законом України №2102-IX від 24.02.2022 "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", запровадження певних обмежень у цивільному обороті, особливо щодо певних учасників такого обороту, є в цілому допустимим.

За умовами частини першої статті 1 Закону України "Про санкції" з метою захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, протидії терористичній діяльності, а також запобігання порушенню, відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави можуть застосовуватися спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (далі - санкції).

Правову основу застосування санкцій становлять Конституція України, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, закони України, нормативні акти Президента України, Кабінету Міністрів України, рішення Ради національної безпеки та оборони України, відповідні принципи та норми міжнародного права (стаття 2 Закону України "Про санкції").

У частині першій статті 4 Закону України "Про санкції" визначено, що видами санкцій згідно з цим Законом є, зокрема зупинення виконання економічних та фінансових зобов`язань (пункт 5).

Згідно з частиною третьою статті 5 Закону України "Про санкції" рішення щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій щодо окремих іноземних юридичних осіб, юридичних осіб, які знаходяться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи-нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, а також суб`єктів, які здійснюють терористичну діяльність (персональні санкції), передбачених пунктами 1, 2-21, 23-25 частини першої статті 4 цього Закону, приймається Радою національної безпеки та оборони України та вводиться в дію указом Президента України. Відповідне рішення набирає чинності з моменту видання указу Президента України і є обов`язковим до виконання.

Отже, Радою національної безпеки та оборони України приймаються рішення про обмежувальні заходи (санкції) щодо певних фізичних та юридичних осіб і таке рішення вводиться в дію відповідним указом Президента України.

Так, після 24.02.2022, тобто після початку повномасштабного вторгнення країни-агресора на територію України, чинне законодавство доповнено рядом новел щодо врегулювання взаємовідносин між спеціальними суб`єктами правовідносин, що направлені насамперед на регулятивний характер таких відносин з боку держави, зокрема, у вигляді встановлення/запровадження мораторію/заборон на вчинення певних дій.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №187 від 03.03.2022 "Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації" (далі Постанова) до прийняття та набрання чинності Законом України щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, установлено мораторій (заборону) на виконання, у тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань, кредиторами (стягувачами) за якими є Російська Федерація або особи, пов`язані з державою-агресором, зокрема, юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства України, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером), що має частку в статутному капіталі 10 і більше відсотків, якої є Російська Федерація, громадянин Російської Федерації, крім того, що проживає на території України на законних підставах, або юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства Російської Федерації.

Отже, дія мораторію передбачає заборону на вчинення конкретно визначеного переліку дій між учасниками правовідносин, встановлює певний правовий режим для цих правовідносин і впливає на перебіг грошових та інших зобов`язань. З моменту запровадження вказаного мораторію суб`єктивне право осіб-кредиторів (стягувачів), перелік яких наведений в Постанові, зазнає обмежень у можливості реалізувати ними право вимоги до зобов`язаної сторони, у тому числі шляхом звернення за судовим захистом.

Відтак у таких правовідносинах суду належить встановити, чи є позивач кредитором (стягувачем), стосовно якого встановлені обмежувальні заходи, передбачені Законом України "Про санкції", а також чи є позивач особою, щодо якої Постановою введено заборону на виконання, у тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань; чи підпадає позивач під визначення осіб, стосовно яких встановлено заборону відповідно до пункту 1 зазначеної Постанови; та чи наявні/відсутні у Реєстрі відомості стосовно Позивача.

Саме така правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 21.11.2023 у справі №910/14552/22.

Крім того, згідно з пунктом 15 постанови правління Національного банку України №18 від 24.02.2022 "Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану" зупинено здійснення обслуговуючими банками видаткових операцій за рахунками резидентів Російської Федерації/Республіки Білорусь, за рахунками юридичних осіб (крім банків), кінцевими бенефіціарними власниками яких є резиденти Російської Федерації/Республіки Білорусь, за винятком здійснення на території України операцій (дій), які зазначені в переліку вказаного пункту.

Суд апеляційної інстанції вбачає, що згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань учасниками Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство Агрінол" є ОСОБА_2 (громадянство Україна, розмір частки 3589 грн, що становить 19,40% статутного капіталу); ОСОБА_3 (громадянство Україна, розмір частки 3589 грн, що становить 19,40% статутного капіталу); ОСОБА_4 (громадянство Україна, розмір частки 3589 грн, що становить 19,40% статутного капіталу); ОСОБА_5 (громадянство Україна, розмір частки 3404 грн, що 18,40% статутного капіталу); Приватне акціонерне товариство "Компанія з управління активами "Славутич-Інвест" (, резидентство: Україна, місцезнаходження: Україна, 69000, Запорізька обл., м. Запоріжжя, бульвар Центральний, 21, розмір частки 3515 грн, що становить 19,00% статутного капіталу) та ОСОБА_6 (громадянство Україна, розмір частки 814 грн, що становить 4,40% статутного капіталу). Аналогічний склад засновників був станом на час виникнення між сторонами правовідносин з поставки товару.

Водночас у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що засновниками Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство Агрінол", які мають частку у статутному капіталі позивача, як юридичної особи зареєстрованої за законодавством України, є Російська Федерація, громадяни Російської Федерації, юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства Російської Федерації чи юридичні особи утворені відповідно до законодавства іноземної держави, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером), яких є Російська Федерація, громадянин Російської Федерації.

Крім того, до суду не подано жодного доказу на підтвердження застосування до позивача обмежувальних заходів (санкцій) в порядку Закону України "Про санкції" або належності позивача до осіб, передбачених підпунктом 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України №187 від 03.03.2022. Не надано також і доказів застосування до позивача заходів у виді зупинення здійснення обслуговуючими банками видаткових операцій за рахунками відповідно до постанови правління Національного банку України №18 від 24.02.2024.

ОСОБА_1 не значиться ні засновником (учасником), ні бенефіціарним власником Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство Агрінол". Доказів внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань недостовірних відомостей щодо кола учасників (засновників) або кінцевих бенефіціарних власників товариства позивача, як і доказів здійснення ОСОБА_1 фактичного управління юридичною особою позивачем або наявності впливу на управління нею до місцевого господарського суду відповідачем подано не було.

За таких обставин, передбачений чинним законодавством мораторій на вчинення окремих видаткових операцій у спірних правовідносинах застосуванню не підлягає.

Поряд з цим, враховуючи недоведеність відповідачем того факту, що ОСОБА_1 входить до складу засновників (учасників) або бенефіціарних власників позивача, апеляційний господарський суд також вважає правомірною відмову суду першої інстанції у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Іст Трейд" про зупинення провадження у даній справі до ухвалення вироку у кримінальному провадженні №0000425 від 05.04.2022, що розслідується Головним слідчим управлінням Державного бюро розслідувань за процесуального керівництва Офісу Генерального прокурора щодо ОСОБА_1 , а також у задоволенні клопотання щодо витребування у Печерського районного суду матеріалів відповідного кримінального провадження. У разі встановлення вироком суду щодо ОСОБА_1 обставин його впливу на Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство Агрінол" відповідач не позбавлений права звернутися з заявою про перегляд рішення у даній справі за нововиявленими обставинами.

Водночас суд апеляційної інстанції зазначає, що невиконання грошового зобов`язання правильно кваліфіковане судом першої інстанції як його порушення у розумінні Цивільного кодексу України, а самого відповідача визначено таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні частини першої статті 612 цього Кодексу.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статті 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно зі статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду також враховуються рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені у листі Верховного Суду України №62-97р. від 03.04.1997. У листі Верховного Суду України №62-97р. від 03.04.1997 зазначено, що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а у середньому за місяць, тому умовно слід виходити з того, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно щомісячні індекси, що складають будь-який період, перемножити між собою.

Таким чином, базою для нарахування інфляційних є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений. Періодом, за який розраховуються інфляційні втрати, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

Перевіривши здійснений місцевим господарським судом розрахунок компенсаційних нарахувань за кожною видатковою накладною окремо, Південно-західний апеляційний господарський суд зазначає, що останнім, з огляду на неврахування позивачем кількості календарних днів у 2024 році (366 днів) та застосування неправильного сукупного індексу інфляції за період з лютого місяця 2022 року по січень місяць 2025 року, правомірно проведено власний розрахунок, за результатами якого обґрунтовано стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Іст Трейд" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство Агрінол" 3% річних у загальній сумі 113309,57 грн за період з 14.01.2022 по 10.02.2025 та інфляційні втрати у загальній сумі 600802,53 грн за період з лютого місяця 2022 року по січень місяць 2025 року (включно).

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно прийняв до розгляду заяву позивача про зміну предмету позову, якою всупереч вимогам процесуального закону були одночасно змінені предмет і підстави позову, є помилковими, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 162 Господарського процесуального кодексу України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову.

Відповідно до частини третьої статті 46 Господарського процесуального кодексу України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Слід зазначити, що правові підстави позову це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Отже, зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 46 Господарського процесуального кодексу України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №924/1473/15 та у постанові Верховного Суду від 15.10.2020 у справі №922/2575/19.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Предмет позову кореспондується зі способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України, а відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Необхідність у зміні предмету позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.

Зміна предмету позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

Доповнення позовних вимог новими відбувається шляхом зміни предмету позову, а не через збільшення розміру позовних вимог. Збільшити або зменшити розмір позовних вимог можна лише тоді, коли вони виражені у певному цифровому еквіваленті, наприклад, у грошовому розмірі.

Саме такий правовий висновок Верховного Суду викладено в постанові від 22.07.2021 у справі №910/18389/20.

Заяву позивача про зміну предмета або підстав позову можна вважати новим позовом у разі, якщо в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (або вимоги) та одночасно на її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави), які не були визначені позивачем первісною підставою позову та які у своїй сукупності дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами.

З матеріалів справи вбачається, що первісно позивач звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовом до відповідача у цій справі про стягнення заборгованості за поставку товару у розмірі 2276775,17 грн, у зв`язку з несплатою відповідачем поставленого товару за видатковими накладними №АП-1301007 від 13.01.2022 на суму 361200 грн (за даною видатковою накладною борг складає 188775,17 грн), №АП-1401016 від 14.01.2022 на суму 351600 грн; №АП-1701017 від 17.01.2022 на суму 356400 грн; №АП-1701018 від 17.01.2022 на суму 333600 грн; №АП-2202014 від 22.02.2022 на суму 346800 грн; №АП-2202027 від 22.02.2022 на суму 345600 грн та №АП-2302023 від 23.02.2022 на суму 354000 грн.

В подальшому Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство Агрінол" подало заяву про зміну предмету позову б/н від 13.02.2025 (вх.№2235/25 від 13.02.2025), виключивши з суми основної заборгованості вартість товару за видатковими накладними за період лютого місяця 2022 року (№АП-2202014 від 22.02.2022 на суму 346800 грн, №АП-2202027 від 22.02.2022 на суму 345600 грн та №АП-2302023 від 23.02.2022 на суму 354000 грн) і доповнивши при цьому позов вимогами про стягнення 3% річних у розмірі 113410,69 грн та інфляційних втрат у розмірі 601430,21 грн.

Колегія суддів зауважує, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3% річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19 та від 22.09.2020 у справі №918/631/19).

Отже, доповнення позивачем позову вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних втрат не суперечить нормам процесуального права та цілком узгоджується з положеннями частини третьої статті 46 Господарського процесуального кодексу України, а прийняття місцевим господарським судом відповідної заяви про зміну предмету позову відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним, зокрема, в постановах від 17.08.2021 у справі №910/19210/15, від 15.11.2023 року у справі №911/1607/22.

Крім того, первісно позовні вимоги ґрунтувались на невиконанні відповідачем своїх зобов`язань, які виникли з правовідносин поставки товару. Поряд з цим, у заяві позивача про зміну предмету позову не змінена нормативно-правова кваліфікація обставин, якими він первісно обґрунтовував свої вимоги, натомість Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство Агрінол" лише доповнило обставини щодо строку виникнення у відповідача обов`язку з оплати товару з урахуванням відсутності окремого договору поставки. Суд апеляційної інстанції зазначає, що не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні у ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 46 Господарського процесуального кодексу України викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №924/1473/15 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.10.2020 у справі №922/2575/19).

З огляду на викладене, Південно-західний апеляційний господарський суд вважає безпідставними доводи апелянта щодо одночасної зміни позивачем предмету і підстав позову, суперечливості позиції Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство Агрінол" та фактичного заявлення ним нового позову.

Посилання скаржника на наявність у нього сумнівів щодо безсторонності складу суду, яким ухвалено оскаржуване рішення, відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки відповідні твердження ґрунтуються на нічим не підтверджених припущеннях відповідача та фактично зумовлені незгодою з процесуальними рішеннями суду першої інстанції, неправомірності яких під час здійснення апеляційного розгляду справи не встановлено.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

В силу статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Миколаївської області норм права при ухваленні рішення від 11.07.2025 у справі №915/1530/24 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового акту колегія суддів не вбачає.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Іст Трейд" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Миколаївської області від 11.07.2025 у справі №915/1530/24 без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Агро Іст Трейд".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 11.12.2025.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Г.І. Діброва