ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" листопада 2025 р. Справа № 914/3179/24

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Орищин Г.В.,

суддів Галушко Н.А.,

Желік М.Б.,

секретар судового засідання Хом`як Х.А.,

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду Львівської області від 13.08.2025 (повне рішення складено 25.08.2025, суддя Король М.Р.)

у справі №914/3179/24

за позовом Першого заступника керівника Стрийської окружної прокуратури

до відповідача-1 Стрийської міської ради,

відповідача-2 ОСОБА_1 , м. Львів

про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування в частині, визнання недійсним договору оренди землі, скасування реєстрації права оренди земельної ділянки та зобов`язання повернути земельну ділянку,

за участю представників:

прокурор Винницька Л.М.

від відповідача-1 Темник Н.С.

від відповідача-2 Маркович А.М.

Господарський суд Львівської області у рішенні від 13.08.2025 ухвалив: - позов Першого заступника керівника Стрийської окружної прокуратури задоволити повністю; - визнати незаконними та скасувати пункти 9 та 10 рішення Стрийської міської ради від 23.12.2021р. № 835 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачу земельної ділянки у користування (оренду) на території Стрийської міської ради»; - визнати недійсним договір оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом від 25.07.2022, укладений між Стрийською міською радою та Іваничко Діною Леонідівною; - скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди ОСОБА_1 земельною ділянкою кадастровий номер :11:000:0001, площею 97,4282 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 100, номер запису про інше речове право: 47925164; - зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку кадастровий номер :11:000:0001, площею 97,4282 га, в розпорядження Стрийської територіальної громади в особі Стрийської міської ради; - стягнути з Стрийської міської ради користь Львівської обласної прокуратури 4 542,00 грн судового збору; - стягнути з ОСОБА_1 на користь Львівської обласної прокуратури 7 570,00 грн судового збору.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням місцевого господарського суду, відповідач-2 оскаржив його в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу, в якій просить суд прийняти постанову, якою скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 13.08.2025 в справі № 914/3179/24 та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 23.09.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Іваничко Діни Леонідівни, поданою на рішення Господарського суду Львівської області від 13.08.2025 у справі № 914/3179/24.

02.10.2025 на адресу Західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 914/3179/24.

При ухваленні оскаржуваного рішення місцевий господарський суд виходив з того, що Стрийська міська рада, приймаючи рішення від 23.12.2021 за № 835 та укладаючи на його підставі договір оренди землі від 25.07.2022, діяла з порушенням вимог Конституції України, цивільного та земельного законодавства, перевищила надані їй повноваження та розпорядилася землями комунальної власності поза межами визначених законом процедур.

Суд першої інстанції встановив, що на спірній земельній ділянці площею 97,4282 га розташований об`єкт нерухомості відповідачки-2 площею 453,2 мІ. Незважаючи на це, міська рада передала в оренду всю земельну ділянку водного фонду для рибогосподарських потреб без проведення земельних торгів. Такий спосіб розпорядження не відповідає ч. 2 ст. 134 ЗК України, яка дозволяє надання земельної ділянки без торгів лише у межах, необхідних для обслуговування існуючих об`єктів нерухомості, а не для іншої господарської діяльності. Надання значно більшої земельної ділянки без проведення торгів порушує інтереси територіальної громади, як власника землі та фактично виключає конкурентність процедури її отримання.

Місцевий суд встановив, що відповідачка-2 не мала дозволу на спеціальне водокористування, що унеможливлювало використання земельної ділянки водного фонду за її цільовим призначенням. Крім цього, договір оренди землі укладений на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування, а отже, відповідно до ст. 215 ЦК України, підлягає визнанню недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину, передбачених ст. 216 ЦК України.

Суд першої інстанції, врахувавши правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна, допустимості набуття права користування землею без проведення торгів лише у межах, необхідних для обслуговування існуючих об`єктів, а також цивільно-правового характеру спорів щодо користування земельними ділянками після укладення договору оренди, дійшов висновку про незаконність пунктів 9 і 10 рішення Стрийської міської ради від 23.12.2021 № 835 та недійсність договору оренди земельної ділянки від 25.07.2022, зобов`язав повернути земельну ділянку площею 97,4282 га до комунальної власності територіальної громади.

Також, у зв`язку з недійсністю договору оренди, суд визнав підставними вимоги щодо скасування державної реєстрації іншого речового права права оренди, оскільки така реєстрація ґрунтувалася на незаконному акті та підлягає припиненню відповідно до ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідач 2 не погодився з ухваленим рішенням місцевого господарського суду та оскаржив його в апеляційному порядку. Зокрема зазначив, що спірна земельна ділянка площею 97,4282 га була сформована та перебувала у користуванні ПрАТ «Львівський обласний виробничий рибний комбінат» на підставі чинного Державного акта на право постійного користування землею 1990 року. Це право не було припинено, а отже, відповідно до ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, перейшло до Іваничко Д.Л. одночасно з набуттям нею права власності на розташовані на ділянці об`єкти нерухомого майна. На спірній ділянці розміщені об`єкти нерухомості, що належать відповідачу-2 на праві приватної власності, зокрема: дамби, пропускні споруди, водонапуски та водовипуски, які функціонально обслуговують рибогосподарський комплекс. Суд першої інстанції, зосередившись на порівнянні площі будівель із площею земельної ділянки, проігнорував специфіку цих споруд та їх габаритність, а також те, що державні будівельні норми не встановлюють залежності площі земельної ділянки від площі розташованих на ній об`єктів майна.

Скаржник вважає, що надання відповідачу-2 права оренди без проведення земельних торгів повністю відповідає вимогам ч. 2 ст. 134 ЗК України, оскільки на ділянці розміщене нерухоме майно, що перебуває у його власності. Крім того, технічна документація із землеустрою була розроблена і погоджена в установленому порядку, а прокурор не надав доказів її невідповідності законодавству чи наявності будь-яких порушень процедури, визначеної ст. 123 ЗК України.

Рішення Стрийської міської ради від 23.12.2021 № 835 було реалізоване шляхом укладення договору оренди від 25.07.2022. Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, скасування актів органів місцевого самоврядування, які повністю виконані, не є ефективним способом захисту. Суд першої інстанції не врахував цю правову позицію, а також не встановив, у чому саме полягає незаконність пунктів 9 та 10 зазначеного рішення ради.

Вважає, що прокурором не доведено порушення прав чи законних інтересів територіальної громади. Іваничко Д.Л. отримала нерухоме майно та право користування земельною ділянкою добросовісно, у відповідності до вимог земельного та цивільного законодавства, здійснює спеціальне водокористування на підставі чинного дозволу та дотримується природоохоронних вимог.

Узагальнюючи викладене, відповідач-2 вважає, що передача спірної земельної ділянки в оренду була здійснена законно, із дотриманням установленої процедури та, враховуючи межі повноважень органу місцевого самоврядування, а рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та порушує принцип пропорційності, покладаючи на Іваничко Д.Л. надмірний індивідуальний тягар. У зв`язку з цим, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову.

Скориставшись своїм правом, наданим ст. 263 ГПК України, прокурор подав відзив на апеляційну скаргу, в якому висловив свої заперечення на доводи апелянта, покликаючись, зокрема, на таке:

Рішенням Стрийської міської ради № 546 від 29.07.2021 Іваничко Д.Л. надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки площею 97,4282 га (кадастровий номер :11:000:0001) для ведення рибного господарства.

Пунктами 9 та 10 рішення Стрийської міської ради № 835 від 23.12.2021 затверджено відповідну технічну документацію та передано ОСОБА_1 в оренду зазначену земельну ділянку водного фонду з водними об`єктами на 10 років із встановленням орендної плати у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки. Площа переданої ділянки (97,4282 га) більш ніж у 2 149 разів перевищує площу об`єктів нерухомого майна (453,2 кв. м), розташованих на ній.

Суд першої інстанції встановив, що надання в оренду земельної ділянки такої значної площі повинно було здійснюватися відповідно до вимог ч. 2 ст. 124, ч. 1 ст. 134 та ст. 135 Земельного кодексу України. Враховуючи наявність у ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно, вона могла отримати без проведення земельних торгів лише земельну ділянку, необхідну для експлуатації та обслуговування цього майна, а не земельну ділянку водного фонду для рибогосподарських потреб. Таким чином, передача спірної земельної ділянки мала здійснюватися на конкурентних засадах (земельних торгах). Формування земельної ділянки у значно більшому розмірі, ніж необхідно, та передача її в оренду без проведення земельних торгів свідчить про порушення земельного законодавства.

Прокурор вважає, що технічна документація із землеустрою не містить обґрунтування визначення площі земельної ділянки з урахуванням чинних будівельних та санітарних норм, що спростовує доводи апелянта про правомірність її затвердження.

Зазначив, що доводи відповідача - 2 про наявність підстав для оренди у зв`язку з дозволом на спеціальне водокористування судом першої інстанції визнані необґрунтованими, оскільки дозвіл було отримано лише 12.09.2024 після прийняття спірного рішення (23.12.2021) та укладення договору оренди (25.07.2022). Доказів використання ділянки для спеціального водокористування або користування надрами не встановлено.

Отже, застосування винятку, передбаченого абз. 3 ч. 2 ст. 134 ЗК України, є неможливим, а передача земельної ділянки мала здійснюватися виключно на конкурентних засадах.

Крім цього, вказав, що в межах апеляційного перегляду відповідач-2 посилається на ч. 2 ст. 120 ЗК України, стверджуючи, що до ОСОБА_1 перейшло право користування спірною земельною ділянкою в обсязі прав попереднього землекористувача. Водночас, судом першої інстанції встановлено, що право оренди земельної ділянки площею 97,4282 га (кадастровий номер :11:000:0001), сформованої та зареєстрованої у Державному земельному кадастрі 17.07.2013, за ПрАТ «Львівський обласний виробничий рибний комбінат» зареєстровано не було. Вказана земельна ділянка не є тотожною земельній ділянці площею 597,5 га, що перебувала у безстроковому користуванні рибгоспу «Стрий» на підставі державного акта 1990 року.

На думку прокурора, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що відсутність у попереднього власника нерухомого майна належно оформленого права оренди унеможливлює перехід такого права до нового набувача відповідно до ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України. Доводи апелянта щодо застосування ст. 388 ЦК України не спростовують встановлених порушень земельного законодавства при прийнятті Стрийською міською радою оскаржуваного рішення.

Крім того, прокурор зазначає, що обраний спосіб захисту у вигляді визнання незаконними та скасування пунктів 9 та 10 рішення Стрийської міської ради № 835 від 23.12.2021 є належним і ефективним. Він відповідає загальним засадам захисту порушених прав та забезпечує усунення правових наслідків незаконного волевиявлення органу місцевого самоврядування. З огляду на те, що адміністративний акт у сфері земельних відносин зберігає юридичну дію протягом усього часу існування відповідного речового права чи реалізації землевпорядних процедур, його скасування є необхідним для відновлення прав та інтересів держави.

Процесуальний хід розгляду апеляційної скарги відображено у відповідних ухвалах Західного апеляційного господарського суду.

В дане судове засідання прибули прокурор та представники відповідача-1 та відповідача-2, які підтримали свої доводи та заперечення, викладені в апеляційній скарзі та у відзиві на неї. Представник відповідача-1 усно підтримав доводи відповідача-2 та просив задоволити апеляційну скаргу в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази в сукупності з апеляційною скаргою та відзивом на неї, судова колегія встановила таке:

Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 16.09.2022 зареєстровано право комунальної власності Стрийської міської ради (відповідач-1) на земельну ділянку площею 97,4282 га (кадастровий номер :11:000:0001) на підставі Закону України № 1423-ІХ від 28.04.2021 «Про внесення змін до окремих законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин».

Зазначеним Законом розділ Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України доповнено пунктом 24, відповідно до якого з дня набрання чинності цим положенням землями комунальної власності територіальних громад визнаються всі землі державної власності, розташовані поза межами населених пунктів на території таких громад, за винятком випадків, передбачених цим пунктом. До цього часу земельна ділянка з кадастровим номером :11:000:0001 площею 97,4282 га належала до земель державної власності.

Розпорядженням голови Стрийської районної державної адміністрації від 19.10.2011 за № 567 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель для укладення договору оренди земельної ділянки з метою ведення рибного господарства та обслуговування будівель, споруд і гідротехнічних об`єктів» було затверджено відповідну технічну документацію для укладення договору оренди земельної ділянки площею 97,4282 га на території Підгірцівської сільської ради Відкритому акціонерному товариству «Львівський обласний виробничий рибний комбінат» (код 22397707). Земельна ділянка з кадастровим номером :11:000:0001, площею 97,4282 га, зареєстрована в Державному земельному кадастрі 17.07.2013 як земельна ділянка категорії «землі водного фонду» з цільовим призначенням « 10.07. Для рибогосподарських потреб», що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру від 07.11.2024 № НВ-024.

Згідно з дублікатом свідоцтва про право власності від 29.06.2005 серії НОМЕР_1 , виданого Підгірцівською сільською радою, за ВАТ «Львівський обласний виробничий рибний комбінат» (код 22397707) на праві власності були зареєстровані нежитлові будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: гаражі А-1 площею 366,1 кв.м та побутові приміщення Б-1 площею 87,1 кв.м. Надалі, відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право приватної власності на зазначене нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу від 11.02.2016 було зареєстровано на ім`я громадянки ОСОБА_1 (відповідач-2).

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Іваничко Діна Леонідівна 11.12.2015 була зареєстрована як фізична особа-підприємець, одним із видів її економічної діяльності зазначено « 03.22 Прісноводне рибництво (аквакультура)».

Надалі, зареєстрована як фізична особа-підприємець, відповідачка-2 звернулася до Стрийської міської ради з клопотанням про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою для встановлення (відновлення) меж земельної ділянки на місцевості.

Відповідно до рішення Стрийської міської ради від 29.07.2021 № 546, Іваничко Діні Леонідівні надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою для земельної ділянки загальною площею 97,4282 га (кадастровий номер :11:000:0001) з цільовим призначенням для ведення рибного господарства (код КВЦПЗ 10.07), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на території Стрийської міської ради.

Пунктом 9 рішення Стрийської міської ради від 23.12.2021 № 835 затверджено громадянці ОСОБА_1 технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з метою передачі її в користування (оренду), загальною площею 97,4282 га (кадастровий номер :11:000:0001) для ведення рибного господарства (код КВЦПЗ 10.07).

Пунктом 10 цього ж рішення Стрийської міської ради, відповідачці-2 надано у користування (оренду) земельну ділянку під об`єктами нерухомого майна загальною площею 97,4282 га (кадастровий номер :11:000:0001) з розташованими на ній водними об`єктами:

рибогосподарська технологічна водойма (Нагульний став № 1) - площа водного дзеркала 5,5196 га;

рибогосподарська технологічна водойма (Нагульний став № 2) - площа водного дзеркала 11,5392 га;

рибогосподарська технологічна водойма (Нагульний став № 3) - площа водного дзеркала 7,8233 га;

рибогосподарська технологічна водойма (Нагульний став № 4) - площа водного дзеркала 7,0432 га;

рибогосподарська технологічна водойма (Нагульний став № 5) - площа водного дзеркала 9,5800 га;

рибогосподарська технологічна водойма (Нагульний став № 6) - площа водного дзеркала 8,9446 га;

рибогосподарська технологічна водойма (Нагульний став № 7) - площа водного дзеркала 10,1685 га;

рибогосподарська технологічна водойма (Нагульний став № 8) - площа водного дзеркала 6,8633 га для ведення рибного господарства (код КВЦПЗ 10.07), на 10 років та встановлено орендну плату за користування земельною ділянкою в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки в рік.

25.07.2022 між Стрийською міською радою (за договором орендодавець) та Іваничко Діною Леонідівною (за договором орендар) укладено договір оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом, відповідно до умов якого, орендарю передано у строкове платне користування земельну ділянку площею 97,4282 га (кадастровий номер :11:000:0001) разом із розташованими на ній водними об`єктами ставковим господарством площею 67,4817 га, що відноситься до рибогосподарських технологічних водойм.

Договір передбачає, що рибогосподарські технологічні водойми надаються в оренду із дотриманням вимог ЗУ «Про аквакультуру».

На зазначеній земельній ділянці розташовані об`єкти інфраструктури, зокрема: водонапускна споруда, вісім водоперепускних споруд типу «Монах», дві водоскидні споруди шахтового типу. Крім того, на ділянці знаходяться об`єкти нерухомості: гаражі площею 366,1 кв.м та побутові приміщення площею 87,1 кв.м. Водночас об`єкт оренди не включає гідроспоруду (п. 3 договору).

Згідно з актом приймання-передачі земельної ділянки в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом від 25.07.2022, що є невід`ємною частиною договору, орендодавець передав орендарю земельну ділянку у належному стані та в межах, визначених умовами договору.

Вважаючи, що рішення Стрийської міської ради від 23.12.2021 № 835 порушує інтереси держави в особі територіальної громади, оскільки не відповідає вимогам Земельного Кодексу України щодо раціонального та ефективного використання земель, а також суперечить положенням Конституції України, Цивільного Кодексу України та земельного законодавства щодо процедури відведення, формування та передачі земельних ділянок, прокурор звернувся до господарського суду з позовною заявою до Стрийської міської ради та Іваничко Діни Леонідівни про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування в частині, визнання недійсним договору оренди землі, скасування реєстрації права оренди земельної ділянки та зобов`язання повернути земельну ділянку.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке:

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор у цій справі звернувся до суду з позовом в інтересах держави як самостійний позивач.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Абзацом 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.

Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Конституційний Суд України зазначив, що поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (абзац 2 частини п`ятої Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99).

Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом).

Відповідно до абзаців 1- 3 частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Згідно із частиною четвертою статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до абзацу 2 частини п`ятої статті 53 ГПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Встановлена цим законом умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову, спрямована на те аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Тобто визначений частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого, як до відповідача, буде звернений позов.

Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц).

Отже, якщо прокурор звертається до суду з позовною заявою в інтересах держави, він зобов`язаний у позовній заяві вказати підставу для здійснення представництва інтересів, передбачену частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру», та обґрунтувати її. У такому разі статусу позивача набуває або орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах (за наявності такого органу), або прокурор (у разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду). Процесуальні наслідки відсутності, зокрема, обґрунтування підстав для звернення до суду прокурора, визначені статтею 174 ГПК України.

Натомість якщо суд встановить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для застосування положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України (залишення позову без розгляду) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21).

Таким чином, процесуальний статус сторін у справі залежить як від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, так і від наведеного прокурором обґрунтування наявності підстав для представництва інтересів держави у конкретній справі. У свою чергу, суд оцінює наведене прокурором обґрунтування та у випадку встановлення відсутності підстав для представництва застосовує наслідки, передбачені статтею 174 або статтею 226 ГПК України.

У постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у разі, якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії, що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача.

Орган державної влади (або місцевого самоврядування), який порушив права держави чи територіальної громади прийняттям незаконного рішення від імені відповідного суб`єкта права, не може (в силу відсутності повноважень на захист) та не повинен (з огляду на відсутність спору з іншим учасником цивільних правовідносин) бути позивачем за позовом прокурора, спрямованим на оскарження незаконного рішення цього ж органу та відновлення порушених прав і законних інтересів держави чи територіальної громади. В процесуальному аспекті орган, який прийняв такий акт, не має зацікавленості у задоволенні позовних вимог, відстоюючи правомірність своїх дій, що суперечить правовому статусу позивача. Водночас доведення правомірності дій, які оспорюються позивачем, забезпечується процесуальними повноваженнями відповідача.

При цьому фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган чи прокурор.

Узагальнюючи наведені у постанові від 11.06.2024 у справі №925/1133/18 висновки щодо застосування норм права, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що:

1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо:

- орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;

- орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;

2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:

- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;

- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.

Також, згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду визначений ч.4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» обов`язок попередньо, до звернення до суду, звернутися до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача.

Матеріалами справи підтверджено, що прокурор звертався до Стрийської міської ради до подання позову із запитом в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», тим самим надав йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме, подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Таким чином, окружною прокуратурою дотримано порядок, передбачений ст.23 Закону України «Про прокуратуру» та надано міській раді можливість відреагувати на порушення інтересів держави, чого останньою з моменту такого повідомлення зроблено не було.

З огляду на вищевикладене, вбачаючи незаконність рішення органу місцевого самоврядування щодо розпорядження земельною ділянкою територіальної громади, а отже, порушення інтересів держави, даний позов подано до суду прокурором, як позивачем відповідно до ст.23 Закону України «Про прокуратуру» та в порядку ст.53 ГПК України.

Як зазначалося вище, пунктом 9 рішення Стрийської міської ради від 23.12.2021 № 835 затверджено громадянці ОСОБА_1 технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з метою передачі її в користування (оренду) на земельну ділянку, загальною площею 97,4282 га (кадастровий номер :11:000:0001) для ведення рибного господарства (код КВЦПЗ 10.07); пунктом 10 цього ж рішення Стрийської міської ради, відповідачці 2 надано у користування (оренду) земельну ділянку під об`єктами нерухомого майна загальною площею 97,4282 га (кадастровий номер :11:000:0001) з розташованими на ній водними об`єктами.

У свою чергу, звертаючись із позовом у цій справі, прокурор стверджує, що оспорюване рішення порушує права та інтереси держави в особі Стрийської територіальної громади, яка є власником землі та інших природних ресурсів і належним способом захисту цього права є звернення до суду з позовом про скасування зазначеного рішення органу місцевого самоврядування.

Колегія суддів зазначає, згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду, шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням, а його скасування не дасть змоги позивачу ефективно відновити володіння відповідною земельною ділянкою.

За усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду, якщо рішення органу державної влади, місцевого самоврядування виконане, вимога про визнання такого рішення недійсним не відповідає належному способу захисту, бо її задоволення не приводить до відновлення прав позивача. При цьому, якщо таке рішення не відповідає закону, воно не створює тих наслідків, на які спрямоване. Тому немає потреби оскаржувати таке рішення - позивач може обґрунтовувати свої вимоги, зокрема, незаконністю такого рішення.

Наведена права позиція викладена також у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 29.05.2025 у справі №922/3727/19.

З таких міркувань та, з огляду на те, що оспорюване рішення органу місцевого самоврядування вже виконане на час звернення прокурора з позовом до суду шляхом укладення договору оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом від 25.07.2022, визнання пунктів 9 та 10 зазначеного рішення від 23.12.2021 № 835 недійсними не може забезпечити ефективного захисту прав територіальної громади, оскільки вимагає спростування в судовому порядку законності укладення цього договору та повернення набутого за ним або відшкодування шкоди (за наявності підстав).

Відтак, в задоволенні позовної вимоги про визнання незаконним та скасування пунктів 9 та 10 рішення Стрийської міської ради від 23.12.2021 № 835 слід відмовити через неефективність обраного прокурором способу захисту прав.

Отже, рішення місцевого господарського суду в цій частині підлягає скасуванню із прийняттям нового рішення про відмову в позові.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ст.21 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Тобто, воля територіальної громади, як власника, може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади.

Згідно з ч.1 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Відповідно до ч.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Частиною 1 ст.12 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад, а також надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (ч.1 ст.116 Земельного кодексу України).

Приписами ч.1 ст.122 Земельного кодексу України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ч. 1 ст.123 Земельного кодексу України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання). Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою. Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Згідно з ч. 1, 2 ст.124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Земельні ділянки державної чи комунальної власності продаються або передаються в користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) окремими лотами на конкурентних засадах (на земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі: розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб; використання земельних ділянок для потреб, пов`язаних з користуванням надрами, та спеціального водокористування відповідно до отриманих дозволів (ст.134 Земельного кодексу України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

За змістом ч.1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно із принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, зміст якого розкривається у наведених нормах, особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. Отже, відповідно до зазначених правових норм, власники споруди мають право на користування земельною ділянкою, на якій вона розташована.

Виходячи із системного аналізу положень ч.2 ст.124 та абзацу 2 ч.2 ст.134 Земельного кодексу України, незастосування конкурентної процедури у виді земельних торгів допускається виключно у випадку, коли земельна ділянка державної чи комунальної власності надається фізичним або юридичним особам у користування з метою обслуговування та експлуатації існуючих об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), розташованих на такій земельній ділянці та належних на праві власності зазначеним особам для їх подальшого використання відповідно до того цільового та функціонального призначення, яке існувало на момент їх придбання. Таке правове регулювання з боку законодавця є виправданим і логічним та створює передумови одночасно, як для усунення випадків покладення на власників таких об`єктів надмірного тягаря, пов`язаного з необхідністю оформлення права землекористування, так і для недопущення ухилення учасників земельних правовідносин від дотримання положень законодавства щодо отримання земельних ділянок на конкурентних засадах та/або їх отримання з метою використання, що відрізняється від цільового використання об`єктів нерухомості, та/або у розмірі, який необґрунтовано значно перевищує площу таких об`єктів. Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 11.08.2021 у справі № 922/443/20.

Судом першої інстанції встановлено, що станом на момент виникнення спірних правовідносин на земельній ділянці, загальною площею 97,4282 га з кадастровим номером :11:000:0001, переданій в оренду на підставі п. 10 рішення Стрийської міської ради від 23.12.2021, знаходилось нерухоме майно, що перебуває у власності відповідачки-2 площею 453,2 кв. м.

Таким чином, місцевий суд дійшов вірного висновку, що площа земельної ділянки, яка надана відповідачці 2 в оренду, значно перевищує площу нерухомого майна, яке на ній розташоване.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про аквакультуру» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), рибницький ставок - рибогосподарський водний об`єкт, призначений для розведення, утримання та/або вирощування об`єктів аквакультури.

Гідротехнічні споруди рибогосподарської технологічної водойми (гідротехнічні споруди) - об`єкти нерухомого майна (земляні греблі та дамби, водозабірні споруди, повеневі водоскиди, донні водовипуски, водопостачальні, скидні та рибозбірноосушувальні канали, рибовловлювачі, камери облову, причали, водоскиди, бистротоки, перепади, перегороджувальні рибозахисні та інші споруди), що є інженерними спорудами, які призначені для управління водними ресурсами (підготовка, постачання, збереження, транспортування води та водовідведення), а також для запобігання шкідливій дії вод.

За змістом ч.1 ст. 181 ЦК України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Відповідно до ст.186 ЦК України, річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 187 ЦК України визначено, що складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення; при переході права на річ її складові частини не підлягають відокремленню.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 року №507, під спорудами розуміються будівельні системи, пов`язані з землею, які створені з будівельних матеріалів, напівфабрикатів, устаткування та обладнання в результаті виконання різних будівельно-монтажних робіт.

Пунктом 1.9.18 Методики обстеження і паспортизації гідротехнічних споруд систем гідравлічного вилучення та складування промислових відводів та хвостів, затвердженої наказом Державного комітету України у справах містобудування і архітектури від 10.09.1996 року №165, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 23.10.1996 року за №625/1650 встановлено, що гідротехнічні споруди - це споруди для використання водних ресурсів, а також для боротьби з шкідливим впливом вод: греблі й дамби різного призначення та їхні конструктивні елементи: водоскиди, водоспуски, споруди водовідведення: тунелі, канали, труби, лотки: регуляційні споруди, накопичувані промислових відходів, ставки, відкриті водозабори, гідромеханічне та механічне обладнання, призначене для нормального функціонування споруд.

Гідротехнічна споруда є інженерною спорудою, що допомагає здійснювати певні водогосподарські заходи, як щодо використання водних ресурсів, так і для захисту від шкідливої дії води. Такий об`єкт, як гідротехнічна споруда є інженерною спорудою та нерозривно пов`язана із землею і призначена для управління водними ресурсами, тобто її функціонування неможливе без існування водного об`єкту та її переміщення в інше місце неможливо без її знецінення та зміни призначення.

Як встановлено судом першої інстанції, в порушення ст.134 Земельного кодексу України, станом на час прийняття спірного рішення міської ради та укладення спірного договору оренди землі, у відповідачки-2 дозволу на спецводокористування не було.

Таким чином, ФОП Іваничко Д.Л. мала право звернутися до Стрийської міської ради з метою формування та отримання в користування без проведення земельних торгів земельної ділянки для обслуговування та експлуатації належного їй на праві власності об`єкта нерухомого майна, розташованого на такій земельній ділянці.

Натомість, спірну земельну ділянку водного фонду, яка значно перевищує площу об`єктів нерухомості, що належали Іваничко Д.Л., надано не для обслуговування розташованих на ній об`єктів нерухомого майна, а для рибогосподарських потреб.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі №910/5201/19 зазначено, що розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування розміщеного на ній майна, не є безмежним, оскільки в будь-якому випадку обумовлюється наявною у власника необхідністю використовувати майно за цільовим призначенням.

Отримання в оренду земельної ділянки в розмірах, що значно перевищують площу належного відповідачці-2 нерухомого майна, передбачає дотримання процедури проведення земельних торгів у порядку, визначеному положеннями статей 134, 135 Земельного кодексу України.

З огляду на наведене, можливість отримання земельної ділянки в оренду без проведення земельних торгів передбачена чинним земельним законодавством саме з метою розміщення та обслуговування об`єктів нерухомого майна, які вже перебувають у власності особи, яка звертається до органу місцевого самоврядування із проханням надати їй земельну ділянку в оренду, а надання земельної ділянки в оренду для рибогосподарських потреб площею, значно більшою аніж об`єкт нерухомості, не відповідає меті, яка може бути виключенням щодо проведення земельних торгів, відповідно до частини 2 статті 134 Земельного кодексу України.

Оцінюючи матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції, що Стрийська міська рада незаконно прийняла рішення від 23.12.2021 в частині надання ФОП Іваничко Д.Л. у користування (оренду) земельної ділянки з кадастровим номером :11:000:0001 для рибогосподарських потреб, оскільки земельну ділянку надано в оренду за рахунок земель комунальної власності Стрийської територіальної громади, що відносяться до категорії земель « Землі водного фонду» з цільовим призначенням « 10.07 Для рибогосподарських потреб».

Таким чином, вимога про визнання недійсним договору оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом від 25.07.2022 підлягає задоволенню, у зв`язку із чим немає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення у цій частині.

У контексті позовної вимоги про скасування в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права оренди Іваничко Діни Леонідівни спірної земельної ділянки, колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

Оскільки державна реєстрація речового права (права оренди) ФОП Іваничко Д.Л. на спірну земельну ділянку проведена на підставі оскаржуваного договору оренди землі від 25.07.2022, положення якого суперечать вимогам ст.124, ст. 134 Земельного кодексу України, тому не можна вважати, що така реєстрація відповідає чинному законодавству.

Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2019 року у справі №48/340 (провадження №12- 14звг19, пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі №911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13)). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (buchbesitz, нім. - книжкове володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц.

Вищевказані обставини свідчать про наявність правових підстав для скасування державної реєстрації речових прав в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме іншого речового права - права оренди земельної ділянки площею 97,4282 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 100, номер запису про інше речове право: 47925164.

Щодо позовної вимоги про повернення земельної ділянки, колегія суддів зазначає таке:

У відповідності до позиції судової палати з розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду, викладеної у постанові від 29.05.2025 у справі № 922/3727/19, вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яка пред`явлена саме стороні цього правочину, має розглядатися за правилами реституції.

В даному випадку, правовідносини між відповідачами виникли на підставі договору оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом від 25.07.2022, який, як зазначено вище є недійсним, і прокурор у позові просить зобов`язати відповідача-2 повернути в розпорядження Стрийської територіальної громади в особі Стрийської міської ради земельну ділянку, яка була передана йому на виконання цього договору.

З наведеного випливає, що належним способом захисту права власності територіальної громади міста у даному випадку є застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину (реституції).

Зазначений спосіб захисту також є ефективним, оскільки позивач (прокурор), який заявляє вимоги про визнання недійсним договору оренди землі, на підставі якого було відчужене майно, та повернення майна, має дві мети повернути майно у фактичне володіння та реєстраційно підтвердити право володіння ним.

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» унормовано, що заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Повернення майна у фактичне володіння особи, на користь якої суд ухвалив рішення, здійснюється в межах виконавчого провадження у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Водночас, відсутність або наявність в особи юридичного володіння нерухомим майном визначається за принципом реєстраційного підтвердження володіння.

Абзацами 2 та 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

За такого правового регулювання, виконання приписів частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за наявності судового рішення про визнання недійсним документа, на підставі якого проведено державну реєстрацію прав (в даному випадку договору оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом від 25.07.2022) приведе до вчинення у Державному реєстрі прав дій, що забезпечать відновлення реєстраційного підтвердження володіння відповідним майном Стрийською територіальною громадою.

Зважаючи на приписи статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», визнання недійсним у судовому порядку оспорюваного договору оренди є достатнім способом захисту порушених прав та правовою підставою для внесення відповідних змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Подібний висновок викладено і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19.

Отже, заявлену прокурором вимогу про зобов`язання Іваничко Діни Леонідівни повернути в розпорядження Стрийської територіальної громади в особі Стрийської міської ради земельну ділянку слід розглядати як вимогу про застосування наслідків недійсності цього правочину (реституцію), і її задоволення приведе до захисту порушеного права власності територіальної громади у належний та ефективний спосіб.

Зазначене одночасно свідчить про виконуваність відповідного судового рішення як щодо фактичного повернення майна у володіння власника, так і щодо забезпечення відновлення реєстраційного підтвердження його права володіння цим майном.

З таких міркувань вимога прокурора про зобов`язання відповідача 2 повернути в розпорядження Стрийської територіальної громади в особі Стрийської міської ради земельну ділянку кадастровий номер :11:000:0001, площею 97,4282 га - задоволена правомірно.

Відповідно до ст. ст. 73, 74 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно з ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.129 ГПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно до задоволених вимог.

Отже, керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 277, 282-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Іваничко Діни Леонідівни задоволити частково.

Рішення Господарського суду Львівської області від 13.08.2025 у справі № 914/3179/24 скасувати в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування пунктів 9 та 10 рішення Стрийської міської ради «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачу земельної ділянки у користування (оренду) на території Стрийської міської ради» за № 835 від 23.12.2021р. В цій частині в позові відмовити.

В решті рішення Господарського суду Львівської області від 13.08.2025 у справі № 914/3179/24 залишити без змін.

Судові витрати за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанції покласти на сторони пропорційно до задоволених вимог.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Справу повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови складено 05.12.2025

Головуючий суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя М.Б. Желік