ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2025м. ДніпроСправа № 904/6205/25

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Фещенко Ю.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) представників сторін, справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Молокозавод "Самбірський" (м.Самбір, Львівська область)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Реал-Дніпро Плюс" (м. Дніпро)

про стягнення заборгованості за договором № 11/23 від 10.03.2023 у загальному розмірі 243 746 грн. 88 коп.,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Молокозавод "Самбірський" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Реал-Дніпро Плюс" (далі - відповідач) заборгованість за договором № 11/23 від 10.03.2023 у загальному розмірі 243 746 грн. 88 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 168 687 грн. 84 коп. - основний борг;

- 53 121 грн. 29 коп. - пеня;

- 16 619 грн. 49 коп. - інфляційні втрати;

- 5 318 грн. 26 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором №11/23 від 10.03.2023 в частині повного та своєчасного розрахунку за поставлений позивачем товар, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 168 687 грн. 84 коп. За прострочення виконання зобов`язання з оплати поставленого 14.11.2024 товару, на підставі пункту 6.1. договору, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 29.11.2024 по 31.10.2025 в сумі 53 121 грн. 29 коп. Крім того, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за загальний період з листопада 2024 року по вересень 2025 року у сумі 16 619 грн. 49 коп., а також 3% річних за загальний період прострочення з 29.11.2024 по 31.10.2025 у сумі 5 318 грн. 26 коп.

Також позивач просить суд судові витрати покласти на відповідача.

Позовну заяву було подано без додержання вимог, встановлених статтями 162, 164 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 05.11.2025 позовну заяву було залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків протягом 7-ми днів з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Від позивача за допомогою системи "Електронний суд" надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви (вх. суду № 48902/25 від 06.11.2025).

Судом також було враховано, що у зазначеній заяві позивач вказав, що в тексті позовної заяви була допущена помилка, замість вірної суми заборгованості в розмірі 168 687 грн. 84 коп., було помилково зазначено заборгованість в розмірі 183 687 грн. 84 коп., тому позивач, усуваючи недоліки позовної заяви, просить суд зазначений в тексті позовної заяви розмір заборгованості читати як 168 687 грн. 84 коп.

Враховуючи вказане, ухвалою суду від 07.11.2025 позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

З приводу дотримання прав відповідача під час розгляду даної справи судом, слід зазначити таке.

Відповідно до частини 3 статті 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Так, у частині 7 статті 6 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Судом було з`ясовано, що відповідач має зареєстрований Електронний кабінет в підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, у зв`язку з чим ухвала суду від 07.11.2025 була надіслана судом в Електронний кабінет відповідача, на підтвердження чого до матеріалів справи було долучено Довідку про доставку електронного листа, якою підтверджується, що ухвала суду від 07.11.2025 була доставлена до Електронного кабінету відповідача - 08.11.2025 о 00:15 (а.с.44).

За змістом частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є:

1) день вручення судового рішення під розписку;

2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи;

3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення;

4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;

5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Враховуючи вказане, судом встановлено, що ухвала суду від 07.11.2025 вважається врученою відповідачу 10.11.2025, що підтверджується Довідкою про доставку електронного листа в Електронний кабінет відповідача в підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи (а.с.44).

Також, суд наголошує, що за змістом статей 2, 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" вбачається, що кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин.

Так, згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень, зокрема, ухвалу господарського суду від 07.11.2025 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/131631962) надіслано судом 07.11.2025, зареєстровано в реєстрі 08.11.2025 та забезпечено надання загального доступу 10.11.2025, тобто завчасно; отже у позивача та відповідача були всі дані, необхідні для пошуку та відстеження руху справи, а також поданими у ній заявами по суті справи, а також реальна можливість отримання такої інформації також із вказаного відкритого джерела - у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

З урахуванням наведеного, відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області по даній справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Так, ухвалою суду від 07.11.2025, з урахуванням вимог частини 8 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, судом було запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом 15-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Враховуючи встановлену судом вище дату отримання ухвали суду відповідачем (10.11.2025), граничним строком для подання відзиву на позовну заяву було 25.11.2025.

Слід наголосити, що у зв`язку з запровадженням на території України з 24.02.2022 (в період строку для надання відзиву на позовну заяву) воєнного стану, господарським судом був наданий додатковий час для надання можливості сторонам, зокрема відповідачу, реалізувати свої права під час розгляду даної справи судом та висловлення своєї правової позиції щодо позовних вимог позивача. У даному випадку додатково надані два тижні господарський суд вважає достатнім та розумним строком для вчинення необхідних процесуальних дій за існуючих обставин воєнного стану та ситуації у Дніпропетровській області (місцезнаходження відповідача та суду), а отже, вважає за доцільне здійснити розгляд даної справи за наявними матеріалами.

Слід також наголосити, що відповідних змін до законів України щодо автоматичного продовження чи зупинення процесуального строку на вчинення тих чи інших дій не внесено.

Судом також враховані Нормативи і нормативні строки пересилання поштових відправлень, затверджені наказом Міністерства інфраструктури України № 958 від 28.11.2013, на випадок направлення відповідачем відзиву на позовну заяву або клопотання до суду поштовим зв`язком.

Отже, станом на 09.12.2025 строк на подання відзиву на позовну заяву, з урахуванням додаткового строку на поштовий перебіг та враховуючи обмеження, пов`язані з запровадженням воєнного стану, закінчився.

Будь-яких клопотань про продовження вказаного процесуального строку у порядку, передбаченому частиною 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, до суду від відповідача не надходило; поважних причин пропуску вказаного строку суду також не повідомлено.

Згідно із частиною 1 статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Слід також зауважити, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України).

Суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву та вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами.

Більше того, права відповідача, як учасника справи, не можуть забезпечуватись за рахунок порушення права позивача на розумність строків розгляду справи судом (на своєчасне вирішення спору судом), що є безпосереднім завданням господарського судочинства, та яке відповідно до норм частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Беручи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України та ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 07.11.2025, не скористався правом на подачу до суду відзиву на позовну заяву, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи предмет та підстави позову у даній справи, суд приходить до висновку, що матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення, оскільки у відповідача було достатньо часу для подання як відзиву на позову заяву так і доказів погашення спірної заборгованості, у разі їх наявності, чого відповідачем зроблено не було, будь-яких заперечень чи відомостей щодо викладених у позовній заяві обставин відповідачем суду також не повідомлено.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Відповідно до статті 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Тобто, у статті 248 Господарського процесуального кодексу України законодавець визначив межі розумного строку для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, а саме: не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Крім того, згідно з частинами 2, 3 статті 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Слід відзначити, що розгляд даної справи по суті розпочався 07.12.2025, а строк розгляду даної справи закінчується 06.01.2026, отже у даному випадку судому було надано сторонам достатній строк для висловлення їх правових позицій та подання доказів по справі.

Відповідно до частини 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частинами 4, 5 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з укладенням договору поставки, строк дії договору, умови поставки, факт поставки, загальна вартість поставленого товару, настання строку його оплати, наявність часткової чи повної оплати, допущення прострочення оплати та наявність підстав для застосування наслідків такого прострочення у вигляді стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних у заявлених до стягнення сумах.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, 10.03.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Молокозавод "Самбірський" (далі - продавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Реал-Дніпро Плюс" (далі - покупець, відповідач) був укладений договір № 11/23 (далі - договір, а.с. 9-10), відповідно до умов пункту 1.1. якого продавець зобов`язується протягом строку дії договору передавати покупцю у власність, а покупець приймати та оплачувати продукцію (далі - товар) на умовах, визначених у договорі.

У пункті 10.1. договору сторони визначили, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє по 01.01.2024. У випадку, якщо за 1 місяць до закінчення терміну дії договору жодна зі сторін не виявила бажання припинити його дію, договір вважається продовженим автоматично на кожен наступний календарний рік.

Вказаний договір підписаний позивачем та відповідачем та скріплений печатками обох сторін.

Згідно зі статтею 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсним, зміни або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України.

Судом також встановлено, що у вказаному договорі сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов, встановлених законом для даного виду договорів, договір підписаний уповноваженими представниками сторін, їх підписи скріплені печатками підприємств, отже, з урахуванням презумпції правомірності правочину, такий договір є правомірним, укладеним та таким, що породжує у сторін права та обов`язки щодо його виконання.

За приписами частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно з пунктом 1.3. договору найменування, одиниці обліку, ціни і кількість товару, що поставляється по договору, визначається у накладних, що оформляються сторонами при прийомі-передачі кожної партії товару.

У розділі 3 договору сторонами були погоджені умови щодо ціни товару та загальна сума договору, а саме:

- ціни на товар, що постачається по договору, встановлюються продавцем та можуть бути змінені ним з об`єктивних причин виробничого або логістичного характеру, в разі зміни кон`юнктури ринку тощо (пункт 3.1. договору);

- ціни на товар, що постачається по договору, надаються покупцю виключно у формі затверджених продавцем прайс-листів, які додаються до договору (пункт 3.2. договору);

- загальна сума договору складається із сум окремих поставок товару згідно з накладними (пункт 3.3. договору).

При цьому пунктом 1.4. договору визначено, що партією товару за договором є товар, прийнятий покупцем по одній накладній.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Як передбачено пунктом 2 частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним, зокрема, у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Відповідно до пунктів 2.1. та 2.4. договору товар поставляється в асортименті, кількості та в терміни відповідно до замовлення покупця. Перехід права власності на товар відбувається у момент підписання уповноваженою особою покупця накладних на товар.

Як убачається з матеріалів справи, на виконання умов договору, позивачем 26.06.2024 та 14.11.2024 був поставлений відповідачу товар на загальну суму 393 687 грн. 84 коп., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними, а саме:

1) видатковою накладною № РнАг-00482 від 26.06.2024 на суму 185 220 грн. 35 коп. (а.с.30);

2) видатковою накладною № РнАг-00850 від 14.11.2024 на суму 208 467 грн. 49 коп. (а.с.11).

Товар, зазначений у видаткових накладних № РнАг-00482 від 26.06.2024 на суму 185 220 грн. 35 коп. та № РнАг-00850 від 14.11.2024 на суму 208 467 грн. 49 коп., прийнятий у позивача без будь-яких зауважень до їх оформлення. Зазначені видаткові накладні підписані представниками позивача та відповідача та скріплені печатками обох підприємств без будь-яких зауважень, отже підписанням видаткових накладних сторони підтвердили, що сторони зауважень та претензій стосовно виконання умов договору одна до одної не мають.

Так, відповідно до частин 1 та 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо). Первинні документи, створені автоматично в електронній формі програмним забезпеченням інформаційно-комунікаційної системи, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови наявності накладеного електронного підпису чи печатки з дотриманням вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Так, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідає вимогам статті 9 вказаного Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення відносин, є підставою виникнення обов`язку покупця щодо здійснення розрахунків за поставлений товар.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо наявності заперечень відповідача стосовно обсягів, строку, вартості та якості поставленого 26.06.2024 та 14.11.2024 товару.

Протягом розгляду справи судом жодних заперечень з приводу отримання від позивача товару за видатковими накладеними № РнАг-00482 від 26.06.2024 на суму 185 220 грн. 35 коп. та № РнАг-00850 від 14.11.2024 на суму 208 467 грн. 49 коп. відповідачем також не заявлено.

Отже, суд приходить до висновку, що позивачем дотримані вимоги договору в частині виконання його зобов`язань за ним.

Враховуючи зазначений вид договорів, вбачається, що він є оплатним, і обов`язку продавця за договором поставити товар відповідає обов`язок покупця оплатити вартість цього товару.

Відповідно до положень статті 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Так, у розділі 5 договору сторонами були погоджені умови розрахунків, зокрема:

- розрахунки за договором проводяться у безготівковій формі, шляхом перерахування відповідної суми на поточний рахунок продавця, або в іншій формі, яка не суперечить чинному законодавству України (пункт 5.1. договору);

- при купівлі товару на умовах відтермінування платежу покупець повністю оплачує куплений товар шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця протягом 14-ти календарних днів після отримання товару (пункт 5.2. договору);

- обов`язки покупця по оплаті товару вважаються виконаними в день фактичного перерахування грошових засобів з розрахункового рахунку покупця в користь продавця (пункт 5.4. договору).

З матеріалів справи вбачається, що поставлений 26.06.2024 та 14.11.2024 товар був оплачений відповідачем лише частково - на суму 225 000 грн. 00 коп., що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними інструкціями, а саме:

- поставлений за видатковою накладною № РнАг-00482 від 26.06.2024 товар на суму 185 220 грн. 35 коп. був оплачений частково наступним чином: частково 12.11.2024 на суму 60 000 грн. 00 коп., що підтверджується платіжною інструкцією № @2РL369957 від 12.11.2024 на суму 60 000 грн. 00 коп. із призначенням платежу "за товар згідно з видатковою накладною № РнАг-00482 від 26.06.2024" (а.с.36); та частково 13.11.2024 на суму 70 000 грн. 00 коп., що підтверджується платіжною інструкцією № @2РL723598 від 13.11.2024 на суму 70 000 грн. 00 коп. із призначенням платежу "за товар згідно з видатковою накладною № РнАг-00482 від 26.06.2024" (а.с.36 на звороті);

- поставлений за видатковою накладною № РнАг-00850 від 14.11.2024 товар на суму 208 467 грн. 49 коп. був оплачений частково наступним чином: частково 07.05.2025 на суму 80 000 грн. 00 коп., що підтверджується платіжною інструкцією № 2177 від 07.05.2025 на суму 80 000 грн. 00 коп. із призначенням платежу "за товар згідно з видатковою накладною № РнАг-00850 від 14.11.2024" (а.с.37); частково 29.08.2025 на суму 15 000 грн. 00 коп., що підтверджується платіжною інструкцією № @2РL881702 від 29.08.2025 на суму 15 000 грн. 00 коп. із призначенням платежу "сплата за товар згідно з накладною № РнАг-00850 від 14.11.2024" (а.с.37 на звороті).

Таким чином, позивач посилається на те, що відповідачем були порушені зобов`язання за договором № 11/23 від 10.03.2023 в частині повного та своєчасного розрахунку за поставлений позивачем товар, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 168 687 грн. 84 коп. За прострочення виконання зобов`язання з оплати поставленого 14.11.2024 товару, на підставі пункту 6.1. договору, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 29.11.2024 по 31.10.2025 в сумі 53 121 грн. 29 коп. Крім того, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за загальний період з листопада 2024 року по вересень 2025 року у сумі 16 619 грн. 49 коп., а також 3% річних за загальний період прострочення з 29.11.2024 по 31.10.2025 у сумі 5 318 грн. 26 коп. Вказане і є причиною виникнення спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як було вказано вище, у пункті 5.2. договору сторони погодили, що оплата за товар здійснюється протягом 14-ти календарних днів після отримання товару.

Враховуючи визначені у пункті 5.2. договору порядок та строк оплати поставленого за видатковими накладними № РнАг-00482 від 26.06.2024 на суму 185 220 грн. 35 коп. та №РнАг-00850 від 14.11.2024 на суму 208 467 грн. 49 коп. товару, судом встановлено, що поставлений товар підлягав оплаті в такі строки:

- за видатковою накладною № РнАг-00482 від 26.06.2024 на суму 185 220 грн. 35 коп. товар підлягав оплаті в строк по 10.07.2024 включно;

- за видатковою накладною № РнАг-00850 від 14.11.2024 на суму 208 467 грн. 49 коп. товар підлягав оплаті в строк по 28.11.2024 включно.

Як було встановлено судом вище, поставлений 26.06.2024 та 14.11.2024 товар був оплачений відповідачем лише частково - на суму 225 000 грн. 00 коп., що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними інструкціями (а.с.36-37).

Судом розцінюються критично посилання позивача та те, що після здійснення оплати сумі 80 000 грн. 00 коп., з яких 55 220 грн. 35 коп. було скеровано на погашення заборгованості по інших накладних, розмір надміру сплачених позивачем коштів становив 24 779 грн. 65 коп., відтак, вказана сума була зарахована позивачем в якості погашення заборгованості відповідача по видатковій накладній № РнАг-00850 від 14.11.2024.

Суд відзначає, що право розпоряджатися грошовими коштами належить платнику, який в призначенні платежу зазначає, на що він спрямовую кожний конкретний платіж, отже оплата за товар повинна здійснюватися у повній відповідності до призначення платежу, зазначеного платником у платіжному документі.

Проаналізувавши наявні в матеріалах справи платіжні інструкції та зазначене у кожній з них призначення платежу, судом встановлено, що:

- за видатковою накладною № РнАг-00482 від 26.06.2024 на суму 185 220 грн. 35 коп. заборгованість складає 55 220 грн. 35 коп. (185 220,35 - 60 000,00 - 70 000,00);

- за видатковою накладною № РнАг-00850 від 14.11.2024 на суму 208 467 грн. 49 коп. заборгованість складає 113 467 грн. 49 коп. (208 467,49 - 80 000,00 - 15 000,00).

Слід відзначити, що в силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Крім того, згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Слід також зазначити, що відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначає однією із засад судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частинами 1, 3 статті 74, частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Судом встановлено, що доказів на підтвердження повної оплати поставленого позивачем за видатковими накладними № РнАг-00482 від 26.06.2024 на суму 185 220 грн. 35 коп. та № РнАг-00850 від 14.11.2024 на суму 208 467 грн. 49 коп. товару відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу в залишковій сумі 168 687 грн. 84 коп. (393 687,84 - 225 000,00), шляхом надання належних доказів, не спростував.

Враховуючи зазначені норми чинного законодавства України та обставини справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими та доведеними належними доказами, у зв`язку з чим підлягають задоволенню, оскільки зобов`язання повинні виконуватись належним чином та у встановлені строки.

Враховуючи вищевикладене, є правомірними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 168 687 грн. 84 коп.

При цьому, з метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні різноманітних правочинів та договорів законодавство передбачає ряд способів, які сприяють виконанню зобов`язань - способи або види забезпечення виконання зобов`язань.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з нормами частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з частиною 2 статті 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, у пункті 6.1. договору сторони передбачили, що за несвоєчасну оплату за поставлений (відвантажений) товар у термін, вказаний у пункті 5.2.договору, покупець сплачує пеню у розмірі подвійної облікової станки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, нарахованої від суми заборгованості за кожний день такого прострочення у відповідності до Закону України № 543/96 - ВР від 22.11.1996 "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань". Сплата пені не звільняє покупця від виконання договірних зобов`язань.

За прострочення виконання зобов`язання з оплати поставленого 14.11.2024 товару, на підставі пункту 6.1. договору, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 29.11.2024 по 31.10.2025 в сумі 53 121 грн. 29 коп.

Судом також враховано, що за видатковою накладною № РнАг-00482 від 26.06.2024 на суму 185 220 грн. 35 коп. товар підлягав оплаті в строк по 10.07.2024 включно; товар був оплачений частково 12.11.2024 на суму 60 000 грн. 00 коп. та частково 13.11.2024 на суму 70 000 грн. 00 коп., отже, залишок заборгованості становить 55 220 грн. 35 коп. У той же час, проаналізувавши зміст позовних вимог, а також здійснений позивачем розрахунок пені (а.с.6-8), судом встановлено, що позивач не нараховує та не заявляє до стягненню пеню за прострочення оплати товару, поставленого за видатковою накладною № РнАг-00482 від 26.06.2024.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку пені, зробленого позивачем (а.с.6-8), та встановлено, що позивач здійснив нарахування пені за прострочення оплати товару за видатковою накладною № РнАг-00850 від 14.11.2024 на суму 208 467 грн. 49 коп., однак під час його проведення позивачем були невірно визначені суми заборгованості у визначених позивачем періодах прострочення, оскільки, як було вказано вище, позивач здійснював зарахування часткових оплат відповідача без врахування зазначеного останнім в платіжних документах призначення платежу.

Таким чином, розрахунок пені, здійснений позивачем (а.с. 6-8), визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства, умовам договору та фактичним обставинам справи.

У постанові Верховного Суду від 27.05.2019 по справі № 910/20107/17 викладений наступний правовий висновок: "З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).".

Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 21.05.2019 по справі № 916/2889/13, від 16.04.2019 по справам № 922/744/18 та №905/1315/18, від 05.03.2019 по справі № 910/1389/18, від 14.02.2019 по справі № 922/1019/18, від 22.01.2019 по справі № 905/305/18, від 21.05.2018 по справі № 904/10198/15, від 02.03.2018 по справі № 927/467/17.

Отже, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання за видатковою накладною № РнАг-00850 від 14.11.2024, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок пені, судом встановлено таке.

За видатковою накладною № РнАг-00850 від 14.11.2024 на суму 208 467 грн. 49 коп. товар підлягав оплаті в строк по 28.11.2024 включно; товар був оплачений частково: 07.05.2025 на суму 80 000 грн. 00 коп. та 29.08.2025 на суму 15 000 грн. 00 коп., отже пеня підлягає нарахуванню наступним чином:

- в період з 29.11.2024 по 06.05.2025 пеня підлягає нарахуванню на суму 208 467 грн. 49 коп. та в цей період складає 26 310 грн. 33 коп.;

- в період з 07.05.2025 по 28.08.2025 пеня підлягає нарахуванню на суму 128 467 грн. 49 коп. та в цей період складає 12 438 грн. 47 коп.;

- в період з 29.08.2025 по 31.10.2025 пеня підлягає нарахуванню на суму 113 467 грн. 49 коп. та в цей період складає 6 167 грн. 66 коп. Всього пеня складає 44 916 грн. 46 коп.

Отже, вимоги позивача щодо стягнення пені підлягають частковому задоволенню в сумі 44 916 грн. 46 коп.

Крім того, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за загальний період з листопада 2024 року по вересень 2025 року у сумі 16 619 грн. 49 коп.

Судом також враховано, що за видатковою накладною № РнАг-00482 від 26.06.2024 на суму 185 220 грн. 35 коп. товар підлягав оплаті в строк по 10.07.2024 включно; товар був оплачений частково 12.11.2024 на суму 60 000 грн. 00 коп. та частково 13.11.2024 на суму 70 000 грн. 00 коп., отже, залишок заборгованості становить 55 220 грн. 35 коп. У той же час, проаналізувавши зміст позовних вимог, а також здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат (а.с.6-8), судом встановлено, що позивач не нараховує та не заявляє до стягненню інфляційні втрати за прострочення оплати товару, поставленого за видатковою накладною № РнАг-00482 від 26.06.2024.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем (а.с.6-8), та встановлено, що позивач здійснив нарахування інфляційних втрат за прострочення оплати товару за видатковою накладною № РнАг-00850 від 14.11.2024 на суму 208 467 грн. 49 коп., однак під час його проведення позивачем були невірно визначені суми заборгованості у визначених позивачем періодах прострочення, оскільки, як було вказано вище, позивач здійснював зарахування часткових оплат відповідача без врахування зазначеного останнім в платіжних документах призначення платежу. Більше того, позивач безпідставно здійснив нарахування інфляційних втрат у листопаді 2024 року у той час, як заборгованість за вказаною накладною виникла лише 29.11.2024.

Таким чином, розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем (а.с. 6-8), визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства, умовам договору та фактичним обставинам справи.

Здійснюючи власний розрахунок інфляційних втрат, судом враховано таке.

Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 905/21/19 наведено формулу за якою можна розрахувати інфляційні втрати: "Х" * "і-1" - 100 грн. = "ЗБ", де "Х" - залишок боргу на початок розрахункового періоду, "і-1" - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн. - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а "ЗБ" - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці). При цьому зазначено, що за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць ("ЗБ" відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, а від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).

У випадку якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду ("ЗБ") перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу, та ділиться на 100%.

Зазначена правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 20.08.2020 у справі № 904/3546/19.

Крім того, об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 надала роз`яснення, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Отже, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання за видатковою накладною № РнАг-00850 від 14.11.2024, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат, судом встановлено таке.

За видатковою накладною № РнАг-00850 від 14.11.2024 на суму 208 467 грн. 49 коп. товар підлягав оплаті в строк по 28.11.2024 включно; товар був оплачений частково: 07.05.2025 на суму 80 000 грн. 00 коп. та 29.08.2025 на суму 15 000 грн. 00 коп., отже інфляційні втрати підлягають нарахуванню наступним чином:

- у період з грудня 2024 року по квітень 2025 року інфляційні втрати підлягають нарахуванню на суму 208 467 грн. 49 коп. та в цей період складають 11 933 грн. 15 коп.;

- у період з травня 2025 року по серпень 2025 року інфляційні втрати підлягають нарахуванню на суму 128 467 грн. 49 коп. та в цей період складають 2 186 грн. 99 коп.;

- у вересні 2025 року інфляційні втрати підлягають нарахуванню на суму 113 467 грн. 49 коп. та в цей період складають 340 грн. 40 коп. Всього інфляційні втрати складають 14 460 грн. 54 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню в сумі 14 460 грн. 54 коп.

Крім того, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 3% річних за період прострочення з 29.11.2024 по 31.10.2025 у сумі 5 318 грн. 26 коп.

Судом також враховано, що за видатковою накладною № РнАг-00482 від 26.06.2024 на суму 185 220 грн. 35 коп. товар підлягав оплаті в строк по 10.07.2024 включно; товар був оплачений частково 12.11.2024 на суму 60 000 грн. 00 коп. та частково 13.11.2024 на суму 70 000 грн. 00 коп., отже, залишок заборгованості становить 55 220 грн. 35 коп. У той же час, проаналізувавши зміст позовних вимог, а також здійснений позивачем розрахунок 3% річних (а.с.6-8), судом встановлено, що позивач не нараховує та не заявляє до стягненню 3% річних за прострочення оплати товару, поставленого за видатковою накладною № РнАг-00482 від 26.06.2024.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку 3% річних, зробленого позивачем (а.с.6-8), та встановлено, що позивач здійснив нарахування 3% річних за прострочення оплати товару за видатковою накладною № РнАг-00850 від 14.11.2024 на суму 208 467 грн. 49 коп., однак під час його проведення позивачем були невірно визначені суми заборгованості у визначених позивачем періодах прострочення, оскільки, як було вказано вище, позивач здійснював зарахування часткових оплат відповідача без врахування зазначеного останнім в платіжних документах призначення платежу.

Таким чином, розрахунок 3% річних, здійснений позивачем (а.с. 6-8), визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства, умовам договору та фактичним обставинам справи.

Отже, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання за видатковою накладною № РнАг-00850 від 14.11.2024, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок 3% річних, судом встановлено таке.

За видатковою накладною № РнАг-00850 від 14.11.2024 на суму 208 467 грн. 49 коп. товар підлягав оплаті в строк по 28.11.2024 включно; товар був оплачений частково: 07.05.2025 на суму 80 000 грн. 00 коп. та 29.08.2025 на суму 15 000 грн. 00 коп., отже 3% річних підлягають нарахуванню наступним чином:

- в період з 29.11.2024 по 06.05.2025 3% річних підлягають нарахуванню на суму 208 467 грн. 49 коп. та в цей період складають 2 722 грн. 81 коп.;

- в період з 07.05.2025 по 28.08.2025 3% річних підлягають нарахуванню на суму 128 467 грн. 49 коп. та в цей період складають 1 203 грн. 72 коп.;

- в період з 29.08.2025 по 31.10.2025 3% річних підлягають нарахуванню на суму 113 467 грн. 49 коп. та в цей період складають 596 грн. 87 коп.

Всього за розрахунком суду в заявленому позивачем періоді 3% річних складають 4 523 грн. 40 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню в сумі 4 523 грн. 40 коп.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат по справі суд зазначає таке.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

У той же час, згідно із частиною 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Оскільки позовну заяву у даній справі було подано до суду через систему "Електронний суд", судовий збір, який підлягав сплаті позивачем, становить 2 924 грн. 96 коп. (позивачем було сплачено 3 656 грн. 20 коп. без застосування коефіцієнта 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору).

При цьому, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Суд відзначає, що, у зв`язку з внесенням позивачем судового збору у більшому розмірі, частина судового збору (731 грн. 24 коп.) підлягає поверненню позивачу з державного бюджету в порядку, передбаченому пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" (після надходження відповідного клопотання за ухвалою суду).

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по справі покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Стягненню з відповідача на користь позивача підлягає частина витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 2 791 грн. 06 коп.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Молокозавод "Самбірський" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Реал-Дніпро Плюс" про стягнення заборгованості за договором № 11/23 від 10.03.2023 у загальному розмірі 243 746 грн. 88 коп. - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Реал-Дніпро Плюс" (пр.Слобожанський, будинок 20, м. Дніпро, 49000; ідентифікаційний код 41339815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Молокозавод "Самбірський" (вулиця Мазепи, будинок 14, м. Самбір, Львівська область, 81400; ідентифікаційний код 00424415) - 168 687 грн. 84 коп. основного боргу, 44 916 грн. 46 коп. пені, 14 460 грн. 54 коп. інфляційних втрат, 4 523 грн. 40 коп. 3% річних та 2 791 грн. 06 коп. частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення, шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене та підписане 09.12.2025.

Суддя Ю.В. Фещенко