ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/14570/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючої), Булгакової І.В., Власова Ю.Л.,

за участю секретаря судового засідання Гибало В.О.,

представників учасників справи:

позивача - Комунального підприємства «Фінансова компанія «Житло-інвест» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) [далі - Підприємство, позивач) - не з`явився,

відповідача - Акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Прованс» від імені та в інтересах якого діє Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Дельта плюс» (далі - Товариство, відповідач, скаржник) - Липовенко Г.В. (адвокатка),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2025 (головуючий - суддя Курдельчук І.Д.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.09.2025 (головуючий - суддя Корсак В.А., судді Алданова С.О., Євсіков О.О.)

у справі за позовом Підприємства

до Товариства

про стягнення коштів.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

ВСТУП

Предметом судового розгляду є наявність/відсутність підстав для стягнення 3 % річних.

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Підприємство звернулося до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення 16 658 913,44 грн 3% річних.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що, оскільки, відповідач не попередив про наявність обставин, що загрожують якості будівництва або придатності його результату, то він безпідставно користувався грошовими коштами з моменту їх отримання, тобто з 26.07.2021, а тому позивач нарахував та просив стягнути 3% річних за весь період безпідставного користування коштами.

2. Короткий зміст рішення суду першої та постанови суду апеляційної інстанцій

2.1. Господарський суд міста Києва рішенням від 14.05.2025 у цій справі позов задовольнив частково та стягнув з Товариства на користь Підприємства 6 854 112,13 грн 3% річних.

2.2. Північний апеляційний господарський суд постановою від 10.09.2025 у цій справі, зокрема, апеляційну скаргу задовольнив частково, рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2025 у справі №910/14570/24 змінив та виклав його резолютивну частину в такій редакції:

«Позов задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Прованс» (01011, місто Київ, Печерський узвіз, будинок 19, ) на користь Комунального підприємства «Фінансова компанія «Житло-інвест» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (01601, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 42, ) 4 906 670,91 грн грн 3% річних та 73 600,06 грн судового збору.

В решті позову, - відмовити».

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. Товариство, посилаючись на ухвалення судом апеляційної інстанції оскаржуваного судового рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

3.2. Також, скаржник просить покласти судові витрати на позивача.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.1. Товариство у касаційній скарзі зазначає, що суд апеляційної інстанції застосував норму права, з посиланням на статті 536, 693 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 17.09.2025 у справі №905/1159/24, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №910/14180/18, що узгоджується з підставою касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

5. Позиція іншого учасника

5.1. Позивач у відзиві на касаційну скаргу заперечив проти доводів скаржника, зазначаючи про їх необґрунтованість, і просив відмовити у її задоволенні, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

6.1. Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції встановив, що:

- ТОВ «КУА «Дельта Плюс», як компанією з управління активами, та Товариством, як фондом, 26.10.2016 укладено договір №06/16-УА про управління активами корпоративного інвестиційного фонду, за умовами якого фонд з метою проведення діяльності зі спільного інвестування доручає, а компанія з управління активами за винагороду приймає на себе зобов`язання щодо надання послуг з управління активами фонду від імені, в інтересах і за рахунок фонду;

- Товариством від імені, в інтересах якого та за рахунок якого на підставі договору про управління активами корпоративного інвестиційного фонду діє ТОВ «КУА «Дельта Плюс», та Підприємством 13.07.2021 укладено договір (зареєстрований в реєстрі за №978) [далі - Договір від 13.07.2021], предметом якого є набуття комунальним підприємством у власність житлових приміщень після завершення будівництва та прийняття об`єкта в експлуатацію, як вторинного житла в об`єкті нерухомості, яким є багатофункціональний комплекс, який буде побудований на земельних ділянках за адресою: вул. Шаповала, 1-3 у Солом`янському районі м. Києва;

- відповідно до пункту 1.3 Договору від 13.07.2021 позивач зобов`язується сплатити кошти відповідачу на умовах, в обсягах та строки, що передбачені цим договором, а після реєстрації права власності позивачем на об`єкт інвестування, отримати свої житлові приміщення в об`єкті будівництва у власність;

- згідно з пунктом 2.1 Договору від 13.07.2021 будівництво об`єкту здійснюється на земельній ділянці кадастровий номер :72:186:0006, площею 1,1901 га; кадастровий номер :72:186:0046, площею 0, 1866 га; кадастровий номер :72:186:0067, площею 0,0803 га, що розташовані за адресою вул. Шаповала, 1-3 у Солом`янському районі м. Києва (колишня - вул. Механізаторів). Земельні ділянки належать на праві оренди на підставі рішень Київської міської ради від 11.10.2018 №1870/5934, від 11.10.2018 №1869/5933, від 20.09.2018 №1438/5502 та відповідно до договорів оренди земельних ділянок від 11.04.2019 №206, від 22.12ю2018 №1403, від 22.1.2018 №1405, посвідчених приватним нотаріусом Дем`яненко Т.М.;

- відповідно до пункту 3.2 Договору від 13.07.2021 відповідач зобов`язаний сприяти своєчасному процесу будівництва об`єкта шляхом фінансування технологічного циклу будівництва об`єкта, що складається з інвестування наступних етапів будівництва об`єкта: розробки та погодження проектної документації; підготовчого періоду будівництва; будівництва об`єкта; прийняття в експлуатацію та реєстрація права власності та передати позивачу у власність житлові приміщення в об`єкті будівництва, які визначені у додатку №2 до договору;

- пунктом 3.2.3 Договору від 13.07.2021 передбачено зобов`язання відповідача своєчасно повідомляти позивача про наявність обставин, що загрожують якості будівництва або придатності його результату;

- відповідно до пункту 4.1 Договору від 13.07.2021 ціна договору складає 235 160 515, 80 грн, з урахуванням додаткового договору від 26.02.2021 №2;

- на виконання умов Договору від 13.07.2021 позивач перерахував відповідачу 235 160 515, 80 грн, що підтверджується оборотно-сальдовою відомістю за період з 01.07.2021 до 20.11.2024;

- постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.06.2024 у справі №640/18911/22, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 12.09.2024, зупинено дію дозволу на виконання будівельних робіт від 10.09.2021 №ІУ87 на будівництво об`єкта «Будівництво будівель готельного, офісного та багатофункціонального призначення на вул. Генерала Шаповала, 1-3 у Солом`янському районі», до набрання законної сили рішенням у справі №640/18911/22 та заборонено ТОВ «Смарт-Девелопмент» та ТОВ «Міськбудальянс» проводити будь-які будівельні роботи за адресою: вул. Генерала Шаповала, 1-3 у Солом`янському районі міста Києва до набрання законної сили рішенням у справі №640/18911/22;

- у зв`язку із зупиненням дії дозволу на виконання будівельних робіт, що зумовило неможливість виконання Договору від 13.07.2021, позивачем і відповідачем укладено додатковий договір від 28.06.2024 №3, відповідно до протоколу спільної наради від 24.06.2024, яким сторони дійшли взаємною згоди розірвати Договір від 13.07.2021 в повному обсязі;

- також, пунктом 2 додаткового договору від 28.06.2024 сторони передбачили, що у зв`язку із розірванням Договору від 13.07.2021, відповідач зобов`язується в строк не пізніше 90 робочих днів з дати підписання угоди повернути позивачеві суму у розмірі 235 160 515, 80 грн без ПДВ у безготівковій формі;

- грошові кошти у розмірі 235 160 515, 80 грн повернуто відповідачем позивачу, що підтверджується оборотно-сальдовою відомістю з 01.01.2021 до 20.11.2024;

- за твердженнями позивача, враховуючи те, що відповідач не попередив про наявність обставин, що загрожують якості будівництва або придатності його результату, відповідач безпідставно користувався грошовими коштами з моменту їх отримання, тобто з 26.07.2021. З огляду на викладене, позивач нарахував та просив стягнути 3% річних за весь період безпідставного користування коштами.

6.2. Апеляційна інстанція, змінюючи рішення суду першої інстанції, виходила, зокрема, з такого.

6.3. Суд виснував, що за результатом дослідження умов укладеного сторонами договором судом першої інстанції правильно встановлено, що Договір від 13.07.2021 за своєю правовою природою є змішаним, адже поєднує в собі положення про надання послуг (дії із забезпечення фінансування) та купівлю-продаж (передання нерухомого майна в майбутньому). Одночасно колегією суддів апеляційної інстанції враховано, що за змістом пункту 5.3 Договору від 13.07.2021, позивач отримує у власність житлові приміщення шляхом укладення з відповідачем договору купівлі-продажу житлових приміщень після введення їх в експлуатацію, а згідно з пунктом 5.3.2 Договору від 13.07.2021 сплачені позивачем за умовами цього договору кошти зараховуються в рахунок оплати ціни набутого у власність в майбутньому нерухомого майна, тобто оплачені позивачем кошти мають ознаки попередньої оплати в розумінні приписів статті 693 ЦК України. Відтак до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Глави 5 «Купівля-продаж» Розділу ІІІ ЦК України в сукупності з Параграфом 2 Глави 71 Розділу ІІІ цього Кодексу.

6.4. Суд апеляційної інстанції вказав, що:

- закон, зокрема положення статті 536, частини третьої статті 693, частини першої статті 1054, частини першої статті 1048 ЦК України у їх сукупності, передбачає можливість для покупця нарахування на суму сплаченої ним продавцю попередньої оплати процентів за користування грошовими коштами, що узгоджується із загальним правилом про оплатний характер позики. Порушення продавцем обов`язку щодо передачі товару, який був попередньо оплачений, надає покупцеві можливість стягнути з продавця проценти за користування чужими грошовими коштами. За своєю правовою природою проценти є винагородою (платою) за користування грошовими коштами. Натомість неустойка є видом забезпечення виконання зобов`язання та за своєю правовою природою є штрафною санкцією, яка може застосовуватись до боржника у разі порушення ним зобов`язання;

- таким чином, згідно з усталеною правозастосовною практикою визначено поняття «правомірного» і «неправомірного» користування коштами. Правомірне користування коштами в купівлі-продажі передбачає використання грошей з дозволу кредитора за плату (проценти), що встановлюється договором або законом. Неправомірне користування виникає, коли боржник не повертає кошти у визначений строк, продовжуючи користуватися ними без дозволу, що тягне за собою обов`язок сплачувати проценти за прострочення згідно зі статтею 625 ЦК України.

6.5. Суд апеляційної інстанції зазначив, що за змістом умов Договору від 13.07.2021 відповідач, зобов`язаний забезпечити фінансування всього комплексу робіт щодо збору вихідних даних, проєктування та виконання підготовчих і будівельно-монтажних робіт в Об`єкті будівництва, прийняття його в експлуатацію та після реєстрації права власності відповідачем на Об`єкт будівництва, передати позивачу у власність готові житлові приміщення в порядку та за ціною, що встановлені цим договором (пункт 1.3), а також своєчасно попереджати позивача про наявність обставин, що загрожують якості будівництва або придатності його результату (пункт 3.2.3.).

6.6. Судами попередніх інстанцій встановлено, що:

- в грудні 2022 року до адміністративного суду подано позов про визнання протиправним та скасування дозволу на виконання будівельних робіт від 10.09.2021 №ІУ87 на будівництво об`єкта «Будівництво будівель готельного, офісного та багатофункціонального призначення на вул. Генерала Шаповала, 1-3 у Солом`янському районі», виданого Товариству з обмеженою відповідальністю «Міськбудальянс» та Товариству з обмеженою відповідальністю «Смарт-Девелопмент» (справа №640/18911/22);

- у межах цієї справи, 08.11.2023 представником Громадської організації «Збережемо Солом`янський парк» подано заяву, в якій вона просила вжити заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії дозволу на виконання будівельних робіт від 10.09.2021 №ІУ87 на будівництво об`єкта «Будівництво будівель готельного, офісного та багатофункціонального призначення на вул. Генерала Шаповала, 1-3 у Солом`янському районі»;

- за результатом розгляду апеляційної скарги постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.06.2024 зупинено дію дозволу на виконання будівельних робіт від 10.09.2021 №ІУ87 на будівництво об`єкта «Будівництво будівель готельного, офісного та багатофункціонального призначення на вул. Генерала Шаповала, 1-3 у Солом`янському районі», до набрання законної сили рішенням у справі №640/18911/22 та заборонено ТОВ «Смарт-Девелопмент» та ТОВ «Міськбудальянс» проводити будь-які будівельні роботи за названою адресою.

6.7. Суд апеляційної інстанції зазначив, що як вже вказувалося, у зв`язку із зупиненням дії дозволу на виконання будівельних робіт, що зумовило неможливість виконання Договору від 13.07.2021, позивачем і відповідачем укладено додатковий договір від 28.06.2024 №3, відповідно до протоколу спільної наради від 24.06.2024, яким сторони дійшли взаємної згоди розірвати Договір від 13.07.2021 в повному обсязі. При цьому, відповідач належним чином у порядку пункту 12.3 Договору від 13.07.2021 не повідомив позивача про настання обставин, що загрожують якості будівництва або придатності його результату, зокрема, з моменту подання відповідної заяви про забезпечення позову в адміністративній справі.

6.8. Посилання апелянта на те, що подання заяви Громадською організацією «Збережемо Солом`янський парк» про вжиття заходів забезпечення позову в адміністративній справі №640/18911/22 станом на 08.11.2023 жодним чином не вплинуло на виконання Договору від 13.07.2021 колегією суддів апеляційної інстанції оцінено критично, позаяк умовами договору визначено саме поняття «загрози», що має бути доведене до іншої сторони договору. Тоді як прийняття рішення щодо впливу такої загрози на результат правочину (чи впливає відповідна обставина на правовідносини сторін чи ні) належить визначити саме позивачу, який має право ініціювати його розірвання та повернення сплачених коштів.

6.9. У контексті наведеного колегія суддів апеляційної інстанції погодилася з висновком суду першої інстанції про те, що неповідомлення позивача про існування обставин, що загрожують якості будівництва, позбавило його можливості ініціювати розірвання договору раніше ніж 28.06.2024, та відповідно отримати перераховані грошові кошти щонайменше 08.11.2023. Неповідомлення позивача про загрозливі обставини будівництва, вказує на фактично кредитування відповідача на безвідплатній основі, оскільки, за умови повернення сплачених грошових коштів з 08.11.2023, такі кошти могли б бути використані на інші цілі, зокрема, на придбання житла у надійних забудовників.

6.10. Враховуючи неналежне виконання відповідачем зобов`язань із повідомлення позивача про настання загрози якості будівництва, що виникла щонайменше 08.11.2023, яка надалі зумовила неможливість виконання договору (про що сторонами фіксувалось в протоколі спільної наради), та і стала підставою для його розірвання, колегія суддів апеляційної інстанції вважала, що суд першої інстанції правильно констатував виникнення у відповідача грошового зобов`язання з повернення сплачених за цим договором коштів у сумі 235 160 515, 80 грн з названої дати.

6.11. Суд апеляційної інстанції вказав, що з матеріалів справи вбачається, що відповідач здійснював повернення коштів у період з 17.07.2024 до 23.07.2024, тобто не в строк виникнення у нього грошового зобов`язання, а з простроченням.

6.12. Оскільки, відповідач прострочив зобов`язання щодо своєчасного повідомлення позивача про існування загрози будівництва щонайменше з 08.11.2023, що зумовило прострочення грошового зобов`язання з повернення коштів фінансування, колегія суддів апеляційної інстанції визнала обґрунтованим нарахуванням позивачем процентів за користування чужими коштами в розмірі, встановленому частиною другою статті 625 ЦК України. З названої дати, на думку суду апеляційної інстанції, користування відповідачем коштами є неправомірним.

6.13. Відносно аргументів апеляційної скарги про відсутність у відповідача прострочення з огляду на встановлені в договорі строки будівництва, колегія суддів апеляційної інстанції зазначила, що підставою пред`явлення позову у цій справі стало неналежне виконання відповідачем зобов`язань з повідомлення позивача про обставини, що загрожують якості будівництва. Поряд з цим, з огляду на неправильне визначення позивачем початку періоду прострочення, на що також вказувалось в оскаржуваному судовому рішенні, обґрунтованими слід визнати лише позовні вимоги про стягнення 3% річних, що нараховано за період з 08.11.2023 до 23.07.2024.

6.14. Суд апеляційної інстанції вказав, що:

- Господарський суд міста Києва, задовольняючи частково позов у цій справі, допустив арифметичну помилку в проведеному ним розрахунку, зокрема, в кожному періоді прострочення подвійно враховував одну і ту саму дату оплати заборгованості;

- звертаючись до суду апеляційної інстанції, відповідач вказував на неправильність розрахунку суду та наводив у скарзі власний. Втім, такий розрахунок також не може бути прийнятий колегією суддів апеляційної інстанції, оскільки, він є помилковим через включення відповідачем до періоду прострочення дат сплати коштів, тоді як із дати часткової оплати заборгованість зменшується, а, отже, відсотки підлягають нарахуванню вже на меншу суму заборгованості.

6.15. Судом апеляційної інстанції здійснено власний розрахунок:

- на суму заборгованості 235 039 220,00 грн за період з 08.11.2023 до 10.04.2024 - 2 989 004,26 грн;

- на суму заборгованості 235 160 515,80 грн за період з 11.04.2024 до 16.07.2024 - 1 869 718,86 грн;

- на суму заборгованості 195 160 515,80 грн за період з 17.07.2024 до 17.07.2024 - 15 996,76 грн;

- на суму заборгованості 135 160 515,80 грн за період з 18.07.2024 до 18.07.2024 - 11 078,73 грн;

- на суму заборгованості 71 160 515,80 грн за період з 19.07.2024 до 21.07.2024 - 17 498,49 грн;

- на суму заборгованості 41 160 515,80 грн за період з 22.07.2024 до 22.07.2024 - 3 373,81 грн;

- разом 4 906 670,91 грн.

6.16. Враховуючи наведене вище, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про задоволення позову у цій справі в частині стягнення 4 906 670,91 грн річних за користування чужими коштами, тож оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

7. Межі та порядок розгляду справи судом касаційної інстанції

7.1. Верховний Суд ухвалою від 04.11.2025, зокрема, відкрив касаційне провадження у справі №910/14570/24 на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

7.2. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

7.3. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

8. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

8.1. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.2. Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.3. Касаційне провадження у справі відкрито, зокрема на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

8.4. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

8.5. Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

8.6. Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.03.2024 у справі №191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі №902/1076/24, від 09.08.2024 у справі №127/22428/21, постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №753/11009/19, від 27.07.2021 у справі №585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

8.7. При цьому наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

8.8. Що ж до визначення подібних правовідносин за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, то в силу приписів статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд звертається до пунктів 25, 26, 32 правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19.

8.9. Скаржник, оскаржуючи постанову суду апеляційної інстанції, з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України вказує на постанови Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, що означені у пункті 4.1.1 цієї постанови.

8.10. Предметом розгляду у цій справі є стягнення 3% річних.

8.10.1. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що, оскільки, відповідач не попередив про наявність обставин, що загрожують якості будівництва або придатності його результату, то він безпідставно користувався грошовими коштами з моменту їх отримання, тобто з 26.07.2021, а тому позивач нарахував та просив стягнути 3% річних за весь період безпідставного користування коштами.

8.10.2. Судом апеляційної інстанції було застосовано приписи, зокрема, статей 536, 693 ЦК України.

8.11. Предметом розгляду у справі №905/1159/24 було стягнення заборгованості, а саме попередньої оплати та відсотків за користування грошовими коштами.

8.11.1. Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за укладеним сторонами договором поставки зерна в частині своєчасного постачання товару, у зв`язку з чим позивач вимагає повернення внесеної попередньої оплати за товар та нарахованих відсотків за користування грошовими коштами.

8.11.2. Під час судового розгляду вказаної справи у суді касаційної інстанції вирішувалося питання щодо наявності у постачальника обов`язку сплачувати проценти за користування коштами попередньої оплати та за якою ставкою (частина перша статті 536 та частина третя статті 693 ЦК України).

8.12. Предметом розгляду у справі №910/14180/18 було визнання недійсним пункту договору про закупівлю.

8.12.1. Позовні вимоги мотивовані тим, що оспорюваний пункт договору суперечить нормам чинного законодавства, оскільки, умовами пунктів договору передбачена подвійна відповідальність у вигляді пені, що може бути стягнута з позивача у випадку порушення строків поставки продукції, що, на думку останнього, суперечить нормам статті 61 Конституції України.

8.12.2. Під час судового розгляду вказаної справи у суді касаційної інстанції вирішувалося питання щодо наявності підстав нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами, передбачених статтею 536 та частиною третьою статті 693 ЦК України, що не мають характеру штрафних санкцій.

8.13. З огляду на викладене вище, Суд, у результаті аналізу змісту судових рішень у цій справі та у справах №905/1195/24, №910/14180/18, дійшов висновку, що спірні правовідносини у вказаних справах, є схожими у контексті змістовного критерію, враховуючи предмет позову (стягнення процентів у справах №910/14570/24, №905/1195/24), нормативно-правове регулювання (статті 536 та 639 ЦК України).

8.14. Верховний Суд виходить з того, що неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

8.14.1. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

8.14.2. Сама по собі різниця судових рішень не свідчить про безумовне підтвердження незастосування правового висновку.

8.15. У контексті підстави касаційного оскарження передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України скаржник вказує, що судом апеляційної інстанції застосовано норму права, з посиланням на статті 536 «Проценти», 693 «Попередня оплата товару» ЦК України, без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме:

- викладеного у постанові Верховного Суду від 17.09.2025 у справі №905/1159/24 такого змісту:

« 39. На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до ст.536 ЦК від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця (ч.3 ст.693 ЦК).

40. За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (ст.536 ЦК).

41. Отже, положення ст.536 та ч.3 ст.693 ЦК передбачають можливість для покупця нарахування на суму сплаченої ним продавцю попередньої оплати процентів за користування грошовими коштами, що узгоджується із загальним правилом про оплатний характер договору купівлі-продажу. Порушення продавцем обов`язку щодо передачі товару, який був попередньо оплачений, надає покупцеві можливість стягнути з продавця проценти за користування чужими грошовими коштами.

42. Передбачені ст.536 та ч.3 ст.693 ЦК проценти за своєю правовою природою є винагородою (платою) за користування грошовими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (ст.1214 ЦК), та виступають способом захисту прав та інтересів покупця який, здійснивши оплату продукції на умовах попередньої її оплати набув також статусу кредитора за договором по відношенню до продавця до моменту передання йому такої продукції.

43. Підставами для застосування до правовідносин сторін ст.536 ЦК є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв`язку з користуванням чужими коштами (постанова Верховного Суду від 23.07.2025 у справі №910/9141/24)»;

« 47. З аналізу правової конструкції ч.3 ст.693 ЦК вбачається, що для стягнення процентів за користування грошовими коштами попередньої оплати необхідним є встановлення таких обставин:

1) здійснення замовником попередньої оплати товару, її розмір;

2) прострочення зобов`язання виконавцем щодо строків поставки товару.

48. Отже, для стягнення процентів за ч.3 ст.693 ЦК необхідна наявність факту прострочення виконання зобов`язань з передачі товару (передача товару не в строк). Сторона, яка має поставити товар, фактично має альтернативні дії: або передати товар з порушення строку, або повернути суму попередньої оплати (сплативши при цьому проценти на суму авансу)»;

- у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №910/14180/18 такого змісту:

«Згідно з частиною третьою статті 693 Цивільного кодексу України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.

За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 Цивільного кодексу України).

Отже закон, зокрема положення статті 536, частини третьої статті 693, частини першої статті 1054, частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України у їх сукупності, передбачає можливість для покупця нарахування на суму сплаченої ним продавцю попередньої оплати процентів за користування грошовими коштами, що узгоджується із загальним правилом про оплатний характер позики. Порушення продавцем обов`язку щодо передачі товару, який був попередньо оплачений, надає покупцеві можливість стягнути з продавця проценти за користування чужими грошовими коштами.

За своєю правовою природою проценти є винагородою (платою) за користування грошовими коштами. Натомість неустойка є видом забезпечення виконання зобов`язання та за своєю правовою природою є штрафною санкцією, яка може застосовуватись до боржника у разі порушення ним зобов`язання.

Отже передбачені статтею 536 та частиною третьої статті 693 Цивільного кодексу України проценти мають зовсім іншу правову природу, ніж неустойка (пеня, штраф), виступають способом захисту прав та інтересів покупця який, здійснивши оплату продукції на умовах попередньої її оплати набув також статусу кредитора за договором по відношенню до продавця до моменту передання йому такої продукції. При цьому до моменту пред`явлення покупцем вимоги до продавця про повернення суми попередньої оплати відповідно до частини другої статті 693 Цивільного кодексу України, користування продавцем грошовими коштами попередньої оплати як сумою позики буде вважатися правомірним, на які покупець як кредитор може правомірно нараховувати проценти за користування. Натомість після пред`явлення покупцем продавцю такої вимоги (про повернення суми попередньої оплати відповідно до частини другої статті 693 Цивільного кодексу України) за умови непоставки продавцем покупцю товару та неповернення суми попередньої оплати у продавця виникає грошове зобов`язання з повернення суми попередньої оплати, а користування продавцем цими коштами буде неправомірним».

8.16. Верховний Суд виходить з того, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 311 ГПК України).

8.17. Верховний Суд виходить з того, що відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами або законом про банки і банківську діяльність.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

8.18. Згідно зі статтею 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

8.19. Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що суд апеляційної інстанції встановив, що оплачені позивачем кошти за Договором від 13.07.2021 мають ознаки попередньої оплати в розумінні приписів статті 693 ЦК України.

8.20. Також, суд апеляційної інстанції виснував, що:

- неповідомлення позивача про загрозливі обставини будівництва, вказує на фактично кредитування відповідача на безвідплатній основі, оскільки, за умови повернення сплачених грошових коштів з 08.11.2023, такі кошти могли б бути використані на інші цілі, зокрема, на придбання житла у надійних забудовників;

- враховуючи неналежне виконання відповідачем зобов`язань із повідомлення позивача про настання загрози якості будівництва, що виникла щонайменше 08.11.2023, яка надалі зумовила неможливість виконання договору (про що сторонами фіксувалось в протоколі спільної наради), та і стала підставою для його розірвання, суд першої інстанції правильно констатував виникнення у відповідача грошового зобов`язання з повернення сплачених за Договором від 13.07.2021 коштів в сумі 235 160 515, 80 грн з названої дати;

- оскільки, відповідач прострочив зобов`язання щодо своєчасного повідомлення позивача про існування загрози будівництва щонайменше з 08.11.2023, що зумовило прострочення грошового зобов`язання з повернення коштів фінансування, є обґрунтованим нарахуванням позивачем процентів за користування чужими коштами в розмірі, встановленому частиною другою статті 625 ЦК України. З вказаної названої дати користування відповідачем коштами, на думку суду апеляційної інстанції, є неправомірним.

8.21. Отже, суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові дійшов висновків, які фактично є взаємовиключними у контексті застосування, зокрема, статей 536, 693 ЦК України, а саме, визначив, що (1) сплачені позивачем кошти мають ознаки попередньої оплати в розумінні приписів статті 693 ЦК України, у подальшому зазначив, що (2) неповідомлення позивача про загрозливі обставини будівництва, вказує на фактично кредитування відповідача на безвідплатній основі, а потім вказав, що (3) відповідач неправомірно користувався коштами.

8.22. Суд наголошує, що правова природа грошових коштів (попередня оплата, кредитування, неправомірне використання) є різною та обумовлює застосування конкретних правових норм, з огляду на спірні правовідносини та встановлені судами обставини.

8.23. У пункті 68 постанови від 22.09.2020 у справі №918/631/19 Велика Палата Верховного Суду вказала таке:

«Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17)».

8.24. У постанові від 03.12.2021 у справі №910/14180/18 Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив, зокрема, таке:

«Можливість проведення попередньої оплати товару, правила, пов`язані зі здійсненням такої оплати, передбачені статтею 693 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1057 Цивільного кодексу України договором, виконання якого пов`язане з переданням у власність другій стороні грошових коштів або речей, які визначаються родовими ознаками, може передбачатися надання кредиту як авансу, попередньої оплати, відстрочення або розстрочення оплати товарів, робіт або послуг (комерційний кредит), якщо інше не встановлено законом.

До комерційного кредиту застосовуються положення статей 1054 - 1056 цього Кодексу, якщо інше не встановлено положеннями про договір, з якого виникло відповідне зобов`язання, і не суперечить суті такого зобов`язання.

Отже договором на покупця може покладатися обов`язок здійснення попередньої оплати товару, тобто оплати до його передання продавцем. При цьому договір купівлі-продажу (поставки), який містить обов`язок продавця щодо попередньої оплати, є різновидом комерційного кредиту, що передбачений статтею 1057 Цивільного кодексу України. У даному випадку покупець здійснює кредитування продавця, а попередня оплата фактично є сумою кредиту (позики)».

8.25. У пункті 34 постанови від 10.04.2018 у справі №910/10156/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила таке:

«Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх».

8.27. У контексті покликань касаційної скарги та, з огляду на зміст оскаржуваної постанови, Верховний Суд зазначає, що у статті 530 ЦК України унормовано, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

8.28. Умовою ж застосування частини другої статті 693 ЦК України є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. У разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певного визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця. Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову (дивись постанову Верховного Суду від 19.03.2024 у справі №910/3016/23).

8.29. Грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у постачальника (продавця) виникло зобов`язання повернути покупцю суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням.

8.30. Вказане зобов`язання відповідно до частини першої статті 530 ЦК України виникає в особи, яка отримала попередню оплату і не виконала обов`язку з поставки (у цьому випадку, суд апеляційної інстанції вказував про невиконання обов`язку з передачі квартир), фактично у зв`язку із закінченням обумовленого сторонами строку поставки, після настання якого постачальник (продавець) має усвідомлювати протиправний характер неповернення грошових коштів.

8.31. За висновками Великої Палати Верховного Суду (дивись постанову від 22.09.2020 у справі №918/631/19), у постачальника (продавця) виникає зобов`язання повернути покупцю суму передоплати (сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України та частини першої статті 530 ЦК України з наступного дня після спливу строку поставки. Водночас, Велика Палата Верховного Суду, не погоджуючись з доводами учасника справи про те, що прострочення зобов`язання з повернення суми попередньої оплати пов`язано також із датою закінчення строку дії контракту, вказала, що відсутні підстави ототожнювати цю дату із строком (терміном) виконання постачальником (продавцем) обов`язку повернути суму попередньої оплати.

8.31.1. Вирішуючи питання щодо застосування частини другої статті 625 ЦК України у випадку прострочення зобов`язання з повернення суми попередньої оплати товару, Велика Палата Верховного Суду у вказаній вище постанові виснувала, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Не є таким винятком із загального правила випадок, коли покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати на підставі частини другої статті 693 ЦК України. З огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія положень частини другої статті 625 ЦК України За змістом статті 625 ЦК України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума інфляційних втрат та 3 % річних від несплаченої (неповернутої) суми попередньої оплати є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання. Оскільки, правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у постачальника (продавця) виникло зобов`язання повернути покупцю суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, відповідно на нього нараховуються інфляційні втрати та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу.

8.32. З огляду на викладене вище, суд апеляційної інстанції мав би чітко встановити правову природу грошових коштів, з`ясувати строк настання обов`язку у відповідача повернути отриманий ним аванс, і враховуючи встановлені обставини застосувати відповідну норму права.

8.33. Покликання скаржника на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України знайшли своє часткове підтвердження, з огляду на таке.

8.34. Як вже зазначено вище суд апеляційної інстанції (дивись пункт 8.21 цієї постанови), вказав, що сплачені позивачем грошові кошти мають ознаки попередньої оплати в розумінні приписів статті 693 ЦК України.

8.35. Отже, якщо суд апеляційної інстанції визначив правову природу грошових коштів як попередня оплата, то не є очевидно не слушними доводи скаржника щодо неврахування судом апеляційної інстанції правових позицій, на які відповідач посилається (дивись пункт 8.15 цієї постанови).

8.36. Верховний Суд відзначає, що відповідно до частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, та згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

8.37. Також, поза увагою суду апеляційної інстанції залишені аргументи та доводи відповідача про те, що 08.11.2023 судом було відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову, що, на думку Товариства, не свідчило про існування загрози будівництва, а заяву про забезпечення позову було задоволено 06.06.2024 постановою Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №640/18911/22.

8.38. Зі змісту оскаржуваної постанови не вбачається, на підставі яких саме міркувань, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що загроза будівництву почала існувати, щонайменше з 08.11.2023, а не, наприклад, у момент звернення з відповідним адміністративним позовом у грудні 2022 року чи відкриття провадження у справі №640/18911/22.

8.39. Також, поза увагою суду апеляційної інстанції у контексті наведених скаржником доводів і правових позицій залишено з`ясування таких обставин:

- чи була активною поведінка позивача щодо повернення грошових коштів, сплачених відповідачу за Договором від 13.07.2021, тобто чи зверталося Підприємство до Товариства з відповідною вимогою, зокрема, у письмовій формі;

- чи можна оцінювати бездіяльність відповідача, яка полягала у неповідомленні позивача про існування загрозливих обставин будівництва, зокрема, з 08.11.2023 (дата подання заяви про забезпечення позову в адміністративній справі), як тотожну вимозі позивача повернути, сплачені ним грошові кошти, як активну дію саме Підприємства;

- як корелюються умови додаткового договору від 28.06.2024 №3, яким розірвано Договір від 13.07.2021, а саме щодо узгодження сторонами обов`язку відповідача повернути грошові кошти позивачеві у безготівковій формі не пізніше 90 робочих днів з дати підписання цього додаткового договору, з тим, що позивачем нараховано та заявлено до стягнення 3 % річних з моменту перерахування коштів Товариству, та висновками суду апеляційної інстанції про виникнення грошового зобов`язання з повернення сплачених за Договором від 13.07.2021 коштів щонайменше з 08.11.2023 (дата звернення із заявою про забезпечення позову в адміністративній справі).

8.40. Суд наголошує, що відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

8.41. Виходячи з наведеного, колегія суддів касаційної інстанції зазначає про те, що суд зобов`язаній надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом.

8.42. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування такому відхиленню чи спростуванню, а також навести ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог ГПК України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

8.43. Відповідно до положень статті 236 ГПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

8.44. Згідно з частиною першою статті 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин; 4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 5) як розподілити між сторонами судові витрати; 6) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

8.45. У мотивувальній частині рішення зазначаються, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику (пункт 5 частини четвертої статті 238 ГПК України).

8.46. Відповідно до підпункту «а» пункту 3 частини першої статті 282 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з мотивувальної частини із зазначенням:

а) встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин;

б) доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції;

в) мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

г) чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду;

ґ) висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції.

8.47. З огляду на викладене вище, суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права (зокрема, статей 236, 237, 282 та 269 ГПК України), що мало своїм наслідком неповне з`ясування обставин цієї справи, за наведеними у справі доводами та запереченнями, ураховуючи предмет і підстави позову та характер спірних правовідносин, за наявними у справі доказами, доводами та запереченнями сторін.

8.48. Верховний Суд в силу імперативних положень частини другої статті 300 ГПК України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.

8.49. З огляду на викладене, доводи касаційної скарги частково знайшли своє підтвердження, наявні підстави для скасування оскаржуваної постанови та передачі справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

8.50. Беручи до уваги, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, що мало своїм наслідком не встановлення обставин, що є визначальними, вагомими і ключовими у цій справі у вирішенні цього спору, ураховуючи доводи касаційної скарги, які є нерозривними у їх сукупності, межі розгляду справи судом касаційної інстанції, імперативно визначені статтею 300 ГПК України, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

8.51. Верховний Суд вважає не прийнятними доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, з огляду на вказані вище міркування Верховного Суду, наведені у цій постанові.

8.52. Верховний Суд, враховуючи рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" та від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України", зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

9.1. Доводи скаржника про порушення судом апеляційної інстанції норм права при прийнятті оскаржуваної постанови за результатами перегляду справи в касаційному порядку знайшли своє часткове підтвердження з огляду на мотиви та міркування, які викладені у розділі 8 цієї постанови.

9.2. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

9.3. В силу приписів частини четвертої статті 310 ГПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

9.4. Ураховуючи, що суд апеляційної інстанції допустив порушення норм права, то за таких обставин касаційна інстанція вважає за необхідне касаційну скаргу відповідача задовольнити частково, оскаржувану постанову у справі скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

9.5. Під час нового розгляду суду слід звернути увагу на викладене у розділі 8 цієї постанови, надати належну правову кваліфікацію спірним правовідносинам, перевірити доводи та докази, а також вагомі (визначальні) аргументи сторін у справі, дати їм належну правову оцінку, і, в залежності від встановленого, вирішити спір відповідно до закону.

10. Судові витрати

10.1. Розподіл судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги, відповідно до частини чотирнадцятої статті 129 ГПК України, та новий розподіл судових витрат не здійснюється, адже Суд не змінює та не ухвалює нового рішення, а скасовує оскаржуване судове рішення та передає справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, тому за результатами нового розгляду має бути вирішено й питання, зокрема, щодо розподілу судового збору.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 310, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Прованс» від імені та в інтересах якого діє Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Дельта плюс» задовольнити частково.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.09.2025 у справі №910/14570/24 скасувати.

3. Справу №910/14570/24 передати на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Булгакова

Суддя Ю. Власов