ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2025 року Справа № 915/754/21(915/1356/25)

м. Миколаїв

Суддя Господарського суду Миколаївської області Ржепецький В.О., розглянувши матеріали справи

за позовом Комунального підприємства Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство Південноукраїнської міської ради (55000, Миколаївська область, м. Південноукраїнськ, вул. Європейська, буд. 8; )

до відповідача: Савельєва Миколи Сергійовича ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_2 )

про стягнення заборгованості,

встановив:

Комунальне підприємство Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство Південноукраїнської міської ради звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою від 16.09.2025 про стягнення з Савельєва Миколи Сергійовича заборгованості по оплаті за надані комунальні послуги з водопостачання, водовідведення та постачання теплової енергії за період з 01 листопада 2016 по 31 серпня 2025 включно у сумі 44277,54 грн, з яких: 30775,90 грн - заборгованість за спожиті послуги з водопостачання та водовідведення, 4630,60 грн - заборгованість за послуги теплопостачання, 6842,56 грн інфляційні нарахування, 2028,48 грн 3% річних.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422,40 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано посиланням на те, що КП Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство Південноукраїнської міської ради (далі КП ТВКГ ПМР) є підприємством комунальної форми власності, основним видом його діяльності згідно Статуту є задоволення потреб населення, підприємств, установ організацій в наданні послуг теплопостачання, водопостачання та водовідведення територіальної громади м.Південноукраїнська. На ім`я Савельєва Миколи Сергійовича, ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрито особові рахунки Споживача комунальних послуг у гуртожитку №3, розташованому за адресою: вул. Миру, будинок № 9 в місті Південноукраїнську Вознесенського району Миколаївської області у кімнаті № 363. П`ятиповерховий гуртожиток «коридорного типу» має кімнати з койкомісцями. Нарахування водопостачання та водовідведення відбувається відповідно до показників приладів комерційного обліку (загальний) та розподіляється пропорційно між його мешканцями, які в свою чергу мають кожен свої окремі особові рахунки. За особовими рахунками відкритими на Савельєва М.С. з листопада 2016 року, через систематичну несплату спожитих комунальних послуг почала накопичуватись заборгованість. Письмовий договір надання комунальних послуг відсутній. Відсутність договору на постачання комунальних послуг не позбавляє споживачів зобов`язання сплачувати за спожиті послуги, оскільки такі зобов`язання у них виникають на підставі статей 11, 509, 526 ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та внаслідок фактичного споживання цих послуг, і є обов`язковими для виконання.

Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 16.09.2025 справі присвоєно єдиний унікальний номер 915/1356/25 та на підставі ст. 7 КУзПБ визначено головуючим у справі суддю Ржепецького В.О.

Відповідно до приписів ст. 176 ГПК України судом вжито заходи до перевірки адреси зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання (перебування) фізичної особи відповідача.

Згідно відповіді №1782878 від 17.09.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру Савельєв Микола Сергійович, ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 02.07.2016 по теперішній час.

Ухвалою суду від 22.09.2025 позовну заяву залишено без руху з підстав її невідповідності приписам п. 1 ч. 1 ст. 164 ГПК України.

29.09.2025 позивачем подано до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою від 02.10.2025 суд постановив: прийняти позовну заяву до розгляду в межах справи №915/754/21 про банкрутство Комунального підприємства Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство (ідентифікаційний код 31948866), відкрити провадження у справі та присвоїти їй номер 915/754/21(915/1356/25); здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами. Судом також встановлено сторонам процесуальні строки для подання суду заяв по суті спору.

09.10.2025 позивачем подано до господарського суду додаткові пояснення у справі.

Позивач просить суд прийняти до уваги та долучити до справи письмові пояснення позивача та довідки: ЦНАП вих.№2037 від 30.09.2025 про те, що ОСОБА_1 не зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ; КП ТВКГ ПМР вих.№ 07/1469 від 08.10.2025 про те, що за адресою: АДРЕСА_2 з 2012 року відкрито особовий рахунок на Пастушенко Олександру Василівну, яка там проживає та є споживачем комунальних послуг.

Позивач просить суд задовольнити позовну заяву в повному обсязі.

Стосовно додаткових пояснень позивача від 09.10.2025 та доданих до них доказів, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2, 4, 5, 8 ст. 80 ГПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Додаткові пояснення позивача від 09.10.2025 не містять обґрунтування неможливості подати додані до пояснень докази або отримати докази на підтвердження тих обставин, про які стверджується в поясненнях позивача у встановленому законом порядку для їх витребування, разом з позовною заявою у відповідності до приписів ч. 4, 8 ст. 80 ГПК України.

Згідно ст. 113 Господарського процесуального кодексу України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Відповідно до положень ст. 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є, зокрема, справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Одним з основних принципів господарського судочинства, зокрема, є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Керуючись даним принципом, господарський суд не може надавати необґрунтовану перевагу тій чи іншій стороні в доведенні своїх тверджень. В тому числі, допускаючи здійснення тих чи інших процесуальних дій поза межами строків або процедури, встановлених законом.

Статтею 13 ГПК України визначено принцип змагальності сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною четвертою цієї норми встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Всім сторонам в цій справі було надано можливість реалізувати свої процесуальні права, в тому числі, право на доведення обставин, на яких ґрунтуються їх вимоги у встановленому законом порядку.

Враховуючи зазначене, судом зазначені докази до розгляду не приймаються.

Відповідно до приписів ч. 5-6 ст. 242 ГПК України, учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Днем вручення судового рішення є:

1) день вручення судового рішення під розписку;

2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи;

3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення;

4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;

5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до ч. 7 ст. 120 ГПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають електронного кабінету та яких неможливо сповістити за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає чи не перебуває.

Ухвалу від 02.10.2025 судом направлено відповідачу за адресою реєстрації, а також за адресою, зазначеною позивачем у позовній заяві та повернуто суду без вручення 24.10.2025 за закінченням терміну зберігання згідно трекінгу Укрпошти.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, в разі коли фактичне місцезнаходження учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю особу.

Відтак, повна відповідальність за достовірність інформації про місцезнаходження, а також щодо наслідків неотримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням покладається саме на таку особу - учасника процесу.

Отже, у разі якщо копію прийнятого судового рішення (ухвали, постанови, рішення) направлено судом листом за належною адресою і повернено підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання чи закінчення строку зберігання поштового відправлення, то вважається, що адресат повідомлений про прийняте судове рішення.

Вказана правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.03.2019 у справі № 923/1432/15.

За таких обставин можна дійти висновку, що повернення ухвали суду від 02.10.2025 у справі №915/754/21(915/1356/25) відбулось через недотримання відповідачем вимог законодавства щодо забезпечення отримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням, що розцінюється судом як фактична відмова від отримання адресованих йому судових рішень (ухвал). Відповідач, у разі незнаходження за своєю адресою реєстрації, повинен був докласти зусиль щодо отримання поштових відправлень за цією адресою або повідомити суду про зміну свого місцезнаходження.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами (рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України".

Відповідно до частин 5, 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. При розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі, крім випадку, передбаченого частиною другою цієї статті.

Відповідач своїм правом у визначений судом строк на подання відзиву на позов, оформленого згідно вимог ст. 165 ГПК України разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, не скористався.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з приписами ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Враховуючи, що відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву по суті позовних вимог, жодних заяв або клопотань, в тому числі щодо неможливості захисту своїх прав та законних інтересів в умовах воєнного стану, на розгляд суду не подав, суд, керуючись засадами рівності учасників судового процесу перед законом і судом, розумності строків розгляду справи, вважає обґрунтованим постановлення рішення в цій справі у строк, визначений ст. 248 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

Комунальне підприємство «Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство» Південноукраїнської міської (далі КП «ТВКГ» ПМР) є підприємством комунальної форми власності, основним видом діяльності якого згідно Статуту є задоволення потреб населення, підприємств, установ, організацій в наданні послуг теплопостачання, водопостачання та водовідведення територіальної громади м.Південноукраїнська.

Згідно відповіді №1782878 від 17.09.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру Савельєв Микола Сергійович, ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 02.07.2016 по теперішній час.

Додана до позовної заяви довідка станом на 11.09.2025 (а.с.34) свідчить про те, що з 01.11.2016 на ім`я Савельєва Миколи Сергійовича, ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 було відкрито особові рахунки споживача комунальних послуг: теплопостачання №о/рахунку 819680-79; водопостачання та водовідведення №о/рахунку НОМЕР_2 .

Також позивачем додано до позовної заяви інформацію Центра надання адміністративних послуг міста Південноукраїнська (лист за вих. №955 від 13.05.2025) про те, що Савельєв Микола Сергійович (1984 року народження) зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 10.03.2010 по теперішній час.

Позивач зазначає, що на ім`я Савельєва Миколи Сергійовича, ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрито особові рахунки Споживача комунальних послуг у гуртожитку №3, розташованому за адресою: вул. Миру, будинок № 9 в місті Південноукраїнську Вознесенського району Миколаївської області у кімнаті № 363, письмовий договір відсутній, відповідач не здійснює оплату комунальних послуг з листопада 2016 року та станом на 01.09.2025 утворилась заборгованість по оплаті за послуги з водопостачання та водовідведення у розмірі 30775,90 грн та за послуги з постачання теплової енергії 4630,60 грн.

Предметом даного позову виступає майнова вимога позивача до відповідача про стягнення заборгованості за комунальні послуги, а також інфляційних втрат та 3% річних.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтями 73, 74 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як слідує з положень ст. 77, 78 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до змісту ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши надані суду докази, оцінивши їх у відповідності з вимогами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, проаналізувавши фактичні обставини справи згідно з вимогами чинного законодавства, яке регулює спірні відносини, суд встановив таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ст. 1 Закону України Про житлово-комунальні послуги №2189-VIII від 09.11.2017, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України Про житлово-комунальні послуги, комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Згідно п.5 ч.2 ст.7 Закону України Про житлово-комунальні послуги індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України Про житлово-комунальні послуги споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Спірні правовідносини виникли у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг і регулювалися також Законом України від 24 червня 2004 року № 1875-IV Про житлово-комунальні послуги.

Ці правовідносини до набрання чинності Законом України Про житлово-комунальні послуги №2189-VIII від 09.11.2017 було врегульовано таким чином.

Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є власник, споживач, виконавець, виробник (частина друга статті 19 Закону). Власником Закон визначає фізичну або юридичну особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку (абзац сьомий частини першої статті 1 Закону). А споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу (абзац чотирнадцятий частини першої статті 1 Закону).

Відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах (частина перша статті 19 Закону).

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 901 ЦК України).

Договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою (частина перша статті 29 Закону).

Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункт 5 частини третьої статті 20 Закону).

Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16).

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19), споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до п. 35 Правил надання послуг з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №830 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2021 р. № 1022), розрахунковим періодом для оплати спожитої послуги є календарний місяць. Оплата послуги здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом (граничний строк внесення плати за спожиту послугу), якщо інший порядок та строки не визначені договором. За бажанням споживача оплата послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів.

Відповідно до п. 14 Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2019 №690 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 2 лютого 2022 р. № 85), фактом приєднання споживача до умов індивідуального договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надані послуги, факт отримання послуг.

Згідно п. 37 зазначених вище Правил, розрахунковим періодом для оплати обсягу спожитих послуг є календарний місяць.

Оплата послуг здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом (граничний строк внесення плати за спожиті послуги), якщо інший порядок та строки не визначені договором.

Відповідно до ст. 79 ГПК наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23 серпня 2016 року у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 ГПК).

Стосовно позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості з оплати спожитих комунальних послуг за період з 01 листопада 2016 року по 31 січня 2025 року включно у сумі 39301,97 грн, з яких: 26348,79 грн - заборгованість за спожиті послуги з водопостачання та водовідведення, 4299,67 грн - заборгованість за послуги теплопостачання, 7000,32 грн інфляційні нарахування, 1653,19 грн 3% річних, суд зазначає наступне.

Комунальне підприємство Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство Південноукраїнської міської ради звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою від 26.02.2025 про стягнення з Савельєва Миколи Сергійовича заборгованості по оплаті за надані комунальні послуги з водопостачання, водовідведення та постачання теплової енергії за період з 01 листопада 2016 по 31 січня 2025 включно у сумі 39301,97 грн, з яких: 26348,79 грн - заборгованість за спожиті послуги з водопостачання та водовідведення, 4299,67 грн - заборгованість за послуги теплопостачання, 7000,32 грн інфляційні нарахування, 1653,19 грн 3% річних.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 09.05.2025 у справі №915/301/25 у задоволені позову відмовлено.

Зазначене рішення позивачем у встановленому порядку не оскаржено та набрало законної сили 30.05.2025.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 175 ГПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про закриття провадження у даній справі в частині стягнення з відповідача заборгованості по оплаті за надані комунальні послуги з водопостачання, водовідведення та постачання теплової енергії за період з 01 листопада 2016 по 31 січня 2025 включно у сумі 39301,97 грн, з яких: 26348,79 грн - заборгованість за спожиті послуги з водопостачання та водовідведення, 4299,67 грн - заборгованість за послуги теплопостачання, 7000,32 грн інфляційні нарахування, 1653,19 грн 3% річних на підставі п. 3 ч. 1 ст. 231 ГПК України у зв`язку з тим, що є рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.05.2025 у справі №915/301/25 між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що набрало законної сили 30.05.2025.

Стосовно решти позовних вимог, оцінюючи докази, подані позивачем на підтвердження факту надання відповідачеві комунальних послуг, зокрема, довідки Центру надання адміністративних послуг м. Південноукраїнська від 13.05.2025 №955, яку додано до позовної заяви та відповідно до якої Савельєва М.С. (1984 року народження) зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 10.02.2010 по теперішній час, господарський суд відзначає, що зазначені обставин протирічать відомостям, отриманим господарським судом відповідно до відповіді №1782878 від 17.09.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру, згідно з якою Савельєв Микола Сергійович, ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 02.07.2016 по теперішній час.

Господарський суд, з урахуванням наведених вище стандартів доказування та обсягів доказів, прийнятих господарським судом до розгляду, враховуючи встановлені вище обставини, щодо доказів, поданих позивачем із поясненнями від 09.10.2025, вважає більш переконливими в доведенні обставин місця проживання відповідача, а відтак і адреси, за якою йому вірогідно було надано комунальні послуги, дані, що містяться у відповіді №1782878 від 17.09.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру, беручи до уваги, що ці дані сформовано та отримано пізніше ніж дані довідки Центру надання адміністративних послуг м. Південноукраїнська від 13.05.2025.

Крім того, оцінюючи досліджування обставини в сукупності, господарський суд відзначає, що матеріали справи не містять ані доказів належності Савельєву Миколі Сергійовичу кімн. 363 в буд. 9 по вул. Миру в м. Південноукраїнськ (Южноукраїнськ) на праві власності або праві користування, ані доказів укладення договору з відповідачем про надання комунальних послуг за вказаною адресою.

Також, господарський суд при вирішенні даного спору на підставі положень ч. 4 ст. 75 ГПК України, зазначає, що рішенням Господарського суду Миколаївської області від 09.05.2025 у справі №915/301/25, яке набрало законної сили, встановлено обставини щодо місця проживання відповідача, а отже ці обставини не доказуються при розгляді цієї справи, оскільки у ній беруть участь ті самі особи.

Таким чином, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем факту надання відповідачеві комунальних послуг за адресою: м. Південноукраїнськ, вул. Миру, будинок № 9, кімн. № 363 належними доказами, а отже в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по оплаті комунальних послуг за період з 01.02.2025 року по 31 серпня 2025 року слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 238 ГПК України, у резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема відомості про розподіл судових витрат.

За правилами п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, у зв`язку із відмовою в задоволенні позову в повному обсязі, судовий збір за подання позову підлягає покладенню на позивача.

Керуючись ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 219, 220, 233, 238, 240, 241, 248-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1.Провадження у справі №915/1356/25 за позовом Комунального підприємства Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство Південноукраїнської міської ради до Савельєва Миколи Сергійовича ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про стягнення заборгованості по оплаті за надані комунальні послуги з водопостачання, водовідведення та постачання теплової енергії за період з 01 листопада 2016 по 31 січня 2025 включно у сумі 39301,97 грн, з яких: 26348,79 грн - заборгованість за спожиті послуги з водопостачання та водовідведення, 4299,67 грн - заборгованість за послуги теплопостачання, 7000,32 грн інфляційні нарахування, 1653,19 грн 3% річних закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

2.В задоволенні позову в частині стягнення з відповідача заборгованості по оплаті комунальних послуг за період з 01.02.2025 року по 31 серпня 2025 року відмовити.

3.Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дати складення повного судового рішення.

4.Рішення може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені статтею 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Сторони та інші учасники справи:

позивач: Комунальне підприємство Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство (55000, Миколаївська область, м. Південноукраїнськ, вул. Європейська, буд. 8; )

відповідач: Савельєв Микола Сергійович ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ).

Судове рішення складено та підписано судом 01.12.2025.

Суддя В.О.Ржепецький