ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

27.11.2025 Справа№914/3121/25

Суддя Господарського суду Львівської області Король М.Р., розглянувши заяву

Товариства з обмеженою відповідальністю «ДСЮ груп»

про: забезпечення позову у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДСЮ груп»

до відповідача: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Чукаріна 11-Львів»

про: стягнення 2 591 916,62 грн.

без виклику сторін,

ВСТАНОВИВ

На розгляді Господарського суду Львівської області перебуває справа №914/3121/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДСЮ груп» до відповідача: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Чукаріна 11- Львів» про стягнення 2 591 916,62 грн.

26.11.2025р. на адресу суду надійшла заява позивача про забезпечення позову (вх.№5061/25), у якій просить забезпечити позов, шляхом накладення арешту на кошти відповідача в розмірі 1 930 000,00 грн.

Розглянувши заяву про забезпечення позову (вх.№5061/25 від 26.11.2025р.), суд зазначає наступне:

Предметом позову у справі №914/3121/25 є стягнення заборгованості, що виникла, за твердженням позивача, у зв`язку із невиконанням відповідачем зобов`язань за договором підряду №15/08-2024 від 15.08.2024р., а саме внаслідок неповної оплати за виконані роботи.

У заяві позивач зазначає про те, що відповідач має невиконані кредитні зобов`язання, що, на думку позивача, вказують на реальну можливість нестачі коштів у відповідача, а можливість відповідача в будь-який момент розпорядитись наявними коштами, які знаходяться на його рахунках, може ускладнити або унеможливити виконання майбутнього рішення суду.

Сукупність зазначених обставин, на переконання позивача, відповідає критеріям недобросовісної поведінки відповідача та створює реальну загрозу невиконання майбутнього судового рішення.

У зв`язку з цим, з метою забезпечення реального виконання майбутнього рішення суду у цій справі, вважає, існує необхідність у вжитті заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать відповідачу у межах 1 930 000,00 грн.

Розглянувши вказану заяву, суд дійшов висновку щодо відсутності достатніх підстав для її задоволення з урахуванням наступного.

Відповідно до частин 1 статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно із частиною 2 статті 136 Господарського процесуального кодексу України, забезпечення позову допускається, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Вжиття заходів забезпечення позову відповідно до статті 136 ГПК України є правом суду, а за наявності відповідних виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку підстав для забезпечення позову.

Згідно із частиною 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України, позов забезпечується, зокрема :

-накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб;

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:

-розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

-забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

-наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;

-імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів;

-запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання, тощо).

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Необхідно зазначити, що в даному випадку, доводи заявника зводяться до того, що відповідач має можливість в будь який момент розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача.

Згідно з правовою позицією, що наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024р. у справі №754/5683/22, як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами; 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина четверта статті 137 ГПК України).

Співмірність, зокрема, передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії (постанови Верховного Суду від 14.07.2021р. у справі №910/17014/20 та від 28.07.2021р. у справі №910/3704/21).

З наведеного слідує, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору.

При цьому, суд зазначає, що наявність права вимоги у позивача та заборгованості у відповідача, суд встановлює під час розгляду справи по суті, а тому несплата відповідачем заявленої до стягнення суми коштів є, в першу чергу, свідченням наявності між сторонами спору, а не підставою для забезпечення позову, у зв`язку з можливою загрозою невиконання рішення суду.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, суд зазначає, що існування теоретичної можливості розпорядитися коштами та відчужити майно не свідчить про те, що відповідач має намір вчиняти такі дії. Докази, на підставі яких можна було б зробити висновок про те, що відповідачем вчиняються чи будуть вчинятися певні дії щодо ухилення від виконання судового рішення в поданих матеріалах відсутні.

При цьому, судом також береться до уваги те, що відповідач здійснював платежі за виконані роботи. Тобто, така поведінка відповідача, не дає підстав вважати, що в даному випадку суду необхідно застосувати заходи забезпечення позову.

Частиною 1 статті 73 та частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що заява мотивована виключно припущенням про ймовірну можливість виведення відповідачем грошових коштів з рахунку та внаслідок цього неможливість виконання рішення суду у даній справі, що не створює підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Сам факт зазначення в тексті заяви, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду та захист порушених прав заявника не є достатньою підставою для задоволення зазначеної заяви.

Приймаючи до уваги принципи розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника, забезпечуючи збалансованість інтересів сторін, та запобігаючи порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів інших осіб, суд дійшов висновку, що в задоволенні поданої заяви про забезпечення позову необхідно відмовити.

Відповідно до ч.6 ст.140 ГПК України, про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Відповідно до ст.129 ГПК України, судовий збір за подання заяви про забезпечення позову покладається на заявника.

Керуючись ст. ст. 136, 140, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «ДСЮ груп» про забезпечення позову відмовити повністю.

Ухвала набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.235 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені ст.ст.256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Інформацію по справі, яка розглядається можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Суддя Король М.Р.