ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" жовтня 2025 р. Справа№ 910/9668/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ходаківської І.П.

суддів: Владимиренко С.В.

Демидової А.М.

за участю секретаря судового засідання: Зозулі Н.М.

за участю представників:

від позивача: Макаров К. І.

від відповідача: Левчук І. М.

від третьої особи: Шкляр О. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Акціонерного товариства "Українська залізниця"

на рішення господарського суду міста Києва від 17.04.2025 (повний текст рішення складено та підписано 23.04.2025)

у справі № 910/9668/24 (суддя Підченко Ю. О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Автобансервіс"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача: Приватне підприємство "Нафтотермінал"

про стягнення 205 854, 93 доларів США

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позову

У серпні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Автобансервіс" (далі за текстом - ТОВ "Автобансервіс"; позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі за текстом - АТ "Укрзалізниця"; відповідач) про стягнення 205 854, 93 доларів США збитків (вартість знищеного товару).

Позовні вимоги обґрунтовані заподіянням позивачу, який визнаний потерпілим у кримінальному провадженні № 0000211, збитків, у зв`язку зі знищенням його товару внаслідок недотримання працівниками залізничної станції - співробітниками АТ "Укрзалізниця" правил особистої безпеки та загальних норм поведінки із легкозаймистими речовинами. Розрахунок збитків здійснений як різниця між вартістю пального, що перебувало у вагон-цистернах та вартістю пального, що фактично залишилось після пожежі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.11.2024 до участі у справі залучено Приватне підприємство "Нафтотермінал" (далі за текстом - ПП "Нафтотермінал"; третя особа) третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням господарського суду міста Києва від 17.04.2025 у справі № 910/9668/24 позов ТОВ "Автобансервіс" задоволено. Стягнуто з АТ "Укрзалізниця" на користь ТОВ "Автобансервіс" 205 854,93 доларів США вартості знищеного товару та 125 821,42 грн судового збору.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з такого:

вагони під вивантаження за накладною № 178038 передані АТ "Укрзалізниця" особі, яка не мала відповідних повноважень, а не вантажоодержувачу;

матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 , який своїм підписом підтвердив одержання товару, був працівником позивача та мав довіреність на представництво інтересів ТОВ "Автобансервіс", у тому числі, під час передачі спірного вантажу;

відповідачем було надано дозвіл на перевантаження небезпечного вантажу у місцях загального користування та допущене залучення інших осіб при виконанні ним зобов`язань за договором перевезення, що призвело до завдання ТОВ "Автобансервіс" збитків;

суд визнав наданий позивачем розрахунок вартості втраченого вантажу належним та допустимим доказом, враховуючи те, що положення статті 115 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457, не визначають вичерпного переліку документів, які можуть підтверджувати вартість вантажу;

суд дійшов висновку, що відповідач не спростував подані позивачем докази на підтвердження завдання збитків у зв`язку з втратою вантажу, що сталася з вини перевізника, як і не надав жодних доказів на підтвердження того, що втрата прийнятого залізницею без зауважень до перевезення вантажу виникла з незалежних від неї причин;

щодо позовної давності для звернення з позовною заявою про стягнення збитків за накладною № 178038, суд дійшов висновку про її зупинення на строк дії воєнного стану в Україні. Тому позов пред`явлено до суду в межах позовної давності, визначеної статтею 258 Цивільного кодексу України та § 1 статті 48 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення від 01.11.1951.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

АТ "Укрзалізниця" до Північного апеляційного господарського суду подано апеляційну скаргу на рішення господарського суду міста Києва від 17.04.2025 у справі №910/9668/24, в якій просить це рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

В апеляційній скарзі відповідач зазначив, що обставини, що є підставою для виникнення відповідальності за втрату, недостачу вантажу засвідчуються комерційними актами, які в матеріалах справи відсутні. Позивач, як вантажоодержувач, не вживав жодних заходів щодо належного оформлення факту втрати вантажу у визначеному нормативними актами порядку. Крім того, суд першої інстанції зробив безпідставний висновок в частині зупинення позовної давності, враховуючи те, що зміни до Цивільного та Господарського кодексів України, а також до Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення від 01.11.1951 щодо зупинення перебігу позовної давності не вносилися, відтак підлягають до застосування у визначеному порядку.

Позиція інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ "Автобансервіс" просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив на апеляційну скаргу від ПП "Нафтотермінал" до суду не надходив.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.06.2025 (колегія суддів у складі: Ходаківської І.П. - головуючої, Владимиренко С. В., Демидової А. М.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ "Укрзалізниця" на рішення господарського суду міста Києва від 17.04.2025 у справі № 910/9668/24 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 02.07.2025.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2025 за клопотанням представника АТ "Укрзалізниця" розгляд справи постановлено здійснювати у режимі відеоконференції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.07.2025 розгляд справи відкладено до 03.09.2025 та продовжено строк її розгляду.

У судовому засіданні 03.09.2025 протокольно оголошено перерву у судовому засіданні до 22.10.2025.

У судовому засіданні 22.10.2025 в режимі відеоконференції взяв участь представник АТ "Укрзалізниця", який просив задовольнити апеляційну скаргу.

Присутній у судовому засіданні 22.10.2025 представник ТОВ "Автобансервіс" просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Присутній у судовому засіданні 22.10.2025 представник ПП "Нафтотермінал" у вирішенні апеляційної скарги поклався на розсуд суду і не заперечував проти її задоволення.

Розгляд заяв, клопотань учасників справи

02.09.2025 ПП "Нафтотермінал" звернулось до суду через підсистему "Електронний суд" із заявою про долучення нового доказу (нотаріально посвідченої заяви свідка ОСОБА_1 ) разом з клопотанням про поновлення строку на його подання.

За змістом статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні "справедливого балансу" між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище стосовно другої сторони.

Статтею 80 ГПК України зокрема унормовано, що учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Вирішення питання щодо поновлення строку на вчинення процесуальних дій перебуває в межах дискреційних повноважень судів, однак такі повноваження не є необмеженими. У тому випадку, коли у встановлений законом строк учаснику справи виконати певні процесуальні дії не є можливим, оскільки саме у нього виникли обставини, які перешкоджають їх реалізації, у такого учасника виникає унормована законом можливість ініціювати поновлення процесуального строку, у спосіб звернення до суду із заявою, в якій має бути наведено причини пропуску строку; суд же лише має здійснити оцінку причин пропуску строку, наведених заявником, на предмет їх поважності. Інший підхід порушував би принципи диспозитивності та змагальності (пункт 3.3 постанови Верховного Суду від 06.12.2023 у справі № 918/604/23).

Відповідно до частин першої, другої статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 269 ГПК України).

Верховний Суд сформулював усталений правовий висновок про те, що єдиний винятковий випадок, коли можливе прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (подібні за змістом висновки щодо застосування статті 269 ГПК України викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17, від 13.01.2021 у справі № 10/Б-921/1442/2013).

Прийняття апеляційним судом доказів без встановлення й оцінки обов`язкових за частиною третьою статті 269 ГПК України передумов, крім порушення відповідних процесуальних приписів, матиме наслідком недотримання принципів рівності учасників процесу і змагальності сторін, принципу правової визначеності в аспекті однозначності та передбачуваності правозастосування.

Обґрунтовуючи причини неподання зазначеного доказу при розгляді справи у першій інстанції, представник третьої особи зазначив, що на момент розгляду справи судом першої інстанції вказаний доказ був відсутній у представника третьої особи, і отримати його не було можливості з об`єктивних причин. 01.09.2025 адвокату Шкляр Ользі Володимирівні видано довіреність, якою представнику надано право представляти інтереси ПП "Нафтотермінал" в судах у справі № 914/2560/23. Того ж дня представник ознайомилася з матеріалами справи і отримала копію нотаріальної заяви свідка ОСОБА_1 . Раніше отримати її було неможливо з об`єктивних причин, а саме через відсутність процесуальних повноважень і доступу до матеріалів іншої справи № 914/2560/23. Крім того, ухвалою від 23.01.2025 закрито підготовче провадження у справі №910/9668/24, а ПП "Нафтотермінал" вступило в справу вже на етапі розгляду справи по суті. Крім того, доказ, про поновлення строку якого просить третя особа має істотне значення для правильного вирішення спору, отже такий випадок є винятковим.

Суд вважає, що у даному випадку, третя особа мала об`єктивну можливість заявити відповідні доводи у суді першої інстанції і надати відповідний доказ, враховуючи її обізнаність про розгляд справи судом першої інстанції та участь її представника у судовому засіданні 17.04.2025.

Слід звернути увагу, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 4 ст. 80 ГПК України).

Частиною другою статті 14 ГПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд вважає за необхідне зазначити, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).

У цьому випадку, звертаючись до апеляційного господарського суду, третя особа не навела достатніх правових підстав для долучення додаткових доказів на стадії апеляційного перегляду справи, зокрема, не обґрунтувала наявності виняткового випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції, не довела неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від заявника, а також не надала доказів на підтвердження неможливості подання додаткових доказів до суду першої інстанції.

Така обставина (відсутність обґрунтування, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції) виключає можливість прийняття апеляційним господарським судом додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України (постанови Верховного Суду від 31.08.2021 у справі №914/1725/19, від 15.12.2020 у справі №925/1052/19, від 21.04.2021 у справі №906/1179/20).

Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження, за відсутності визначених ГПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже у такому випадку суд створює одному учаснику справи більш сприятливі, аніж іншому умови в розгляді конкретної справи (постанова Верховного Суду від 19.10.2023 у справі № 910/9742/22).

З наведених підстав колегія суддів вирішила визнати неповажними причини пропуску строку і відхилити зазначене клопотання про долучення нового доказу.

Обставини справи

25.02.2020 між АТ "Укрзалізниця" (як перевізником) та ТОВ "Автобансервіс" (як замовником) було укладено договір про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом (далі - договір перевезення), предметом якого є організація та здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у власних вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/ або вагонах замовника, пов`язаних з цим супутніх послуг (далі - послуги) і проведення розрахунків за ці послуги. У розумінні договору користування вагоном не є орендою майна, оплата за використання користування власного вагона перевізника не є орендною платою.

Згідно з п. 1.4. договору перевезення, надання послуг за договором може підтверджуватися одним з таких документів: накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю, відомістю плати за користування вагонами, відомістю плати за подавання / забирання вагонів та маневрову роботу, іншими документами.

Пунктом 2.3.12 договору перевезення передбачено обов`язок перевізника запобігати пошкодженню вагонів та забезпечувати їх експлуатацію відповідно до Міждержавного стандарту ДСТУ ГОСТ 22235:2015 Вагони вантажні магістральних залізничних доріг колії 1520 мм. Загальні вимоги щодо забезпечення збереження під час завантажувально-розвантажувальних та маневрових робіт ( ГОСТ 22235-2010, IDT) та Правил перевезення вантажів.

Відповідно до п. 5.3. договору перевезення, передбачено відповідальність сторони, що залучила третю особу до виконання свого зобов`язання за договором, яка несе перед іншою стороною відповідальність за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань цією третьою особою, як за свої власні.

Пунктом 5.6. договору перевезення передбачено, що перевізник відповідає за шкоду вантажу та/ або вагонам замовника відповідно до законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем здійснювалось перевезення вантажу - Бензин EN228 (далі - вантаж, товар) залізничним транспортом, згідно з митними деклараціями UA903080/2022/006154 (попередня), UA903080/2022/006458 (кінцева) та супровідними документами, в додатку до даних митних декларацій.

Придбання товару здійснено позивачем згідно з договором № 1/31.05.2022 від 31.05.2022 у компанії "S.C. ROMPETROL RAFINARE S.A.", за яким розрахунок між сторонами здійснено в іноземній валюті (доларах США) згідно з платіжною інструкцією в іноземній валюті № 599 від 17.06.2022 на суму 3 037 256, 85 доларів США.

02.07.2022 о 06 год. 30 хв. на адресу ТОВ "Атобансервіс" прибули 30 вагонів на станцію Вадул-Сірет поїздом № 5584 індекс 368701+886+368608, на колію №1а з вантажем "бензин" за відправкою №178038, станція відправлення Capul Midia код станції 834309, перевізник ЧФР МАРФА, вантажовідправник - S.C. "ROMPETROL RAFINARE" S.A., вантажоотримувач - ТОВ "Атобансервіс".

Про прибуття вагонів одержувача повідомлено 02.07.2022 о 08:00, про що зазначено в гр. 105 накладної № 178038.

Вагони видано 02.07.2022 о 15 год. 35 хв., про свідчить відмітка в гр.106 накладної та витяг з книги прибуття вантажів та подано під вивантаження на колію №38 02.07.2022 о 18 год. 40 хв.

Відповідно до листа вих. № 01/07-1 від 01.07.2022, адресованого начальнику станції Вадул-Сирет - Ткачуку П. Д., ТОВ "Атобансервіс" просило здійснити подачу 30 іновагоно-цистерн з вантажем (бензин моторний автомобільний марки Gasoline EN 228ppm) із зазначенням їх номерів на колію 38 для переливу засобами ТОВ "ОККО-БІЗНЕС ПАРТНЕР" у вагони УЗ по колії 37.

ТОВ "Автобансервіс" відповідно до витягу з особового рахунку здійснено оплату нарахованих платежів при видачі вантажу, який зазначений в накладній.

Тобто видача вантажу відбулася на місця загального користування за відома, розпорядження та згоди вантажоодержувача.

Факт перебування вагонів під вивантаженням підтверджується пам`ятками про забирання вагонів №№190,199,236,238,239, а також повідомленнями про закінчення вантажних операцій №№191,201,241,242, які підписані уповноваженим представником позивача, та які підтверджують факт перебування вагонів у віданні позивача під вантажними операціями у даний період з моменту їх передачі, а також у комплексі з відомостями плати за користування №№18070001, 21070003 та накопичувальної карти №19070172, що підписані уповноваженим представником, згідно яких позивачем оплачено нараховані платежі за користування вагонами за весь період з моменту їх подачі 02.07.2022 та до моменту повернення залізниці.

Перевезення за накладною № 178038 відбувалося в міжнародному сполученні на умовах Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення від 01.11.1951 (СМГС).

Перевезення вантажів залізничним транспортом регулюється Статутом залізниць України, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457, Правилами перевезення вантажів, що на підставі цього Статуту затверджені наказом Міністерства транспорту України.

Пунктом 4 Статуту встановлено, що перевезення залізницями вантажів, пасажирів, багажу і вантажобагажу у міжнародному сполученні здійснюється відповідно до угод про залізничні міжнародні сполучення, зокрема Угодою про міжнародне залізничне вантажне сполучення від 01.11.1951 (СМГС). Ця Угода встановлює єдині правові норми договору перевезення вантажу у прямому міжнародному залізничному сполученні та в прямому міжнародному залізничнопаромному сполученні (§ 1 ст. 3 СМГС). Укладення договору перевезення підтверджується накладною (§3 ст. 14 СМГС).

Вагони по прибутті було подано під вивантаження вантажоодержувачу ТОВ "Атобансервіс" відповідно до ст. 26 СМГС, що відповідно є закінченням виконання договору перевезення.

Відповідно до запису від 02.07.2022 о 18 год. 00 хв. в книзі пред`явлення вагонів то технічного огляду ф.ВУ-14 порожні вагони в кількості 28 штук визнані придатними в технічному відношенні та 02.07.2022 о 22 год. 20 хв. подані для переливу на колію №37 (пам`ятка на подавання ф.ГУ-45 № 169).

Придатність вагонів у комерційному відношенні визначає відправник. На момент пожежі іновагони, які знаходились на колії №38, та вагони, які знаходились на колії № 37, були віднесені на відповідальність вантажовласника ТОВ "Автобансервіс", оскільки видані вантажоодержувачу під вантажні операції.

03.07.2022 об 11 год. 05 хв. на станції Вадул-Сірет під час перевантаження вантажу "бензин", вантажовласник - ТОВ "Автобансервіс" на місцях загального користування на коліях № 37-38 з цистерни № 35 в цистерну № 72037674 сталося займання цистерни № 72037674.

Переливання здійснювалось за допомогою насосного обладнання, встановленого на базі автомобіля ЗІЛ-130.

Внаслідок займання вогнем пошкоджено цистерни № 72037674, 74722539, 73053936, 74972738 з колії № 37 та цистерни № 35, 68, 76, 76 з колії № 38.

Перелив вантажу згідно акту про пожежу здійснювався силами та засобами ПП "Нафтотермінал".

Акт про пожежу складено від 03.07.2022 та 04.07.2022.

Крім пошкоджених цистерн, також було пошкоджено інфраструктурні об`єкти залізничного господарства.

03.07.2022 на станції Вадул-Сірет Івано-Франківської дирекції Львівської залізниці було розпочато виконання робіт з переливу нафтопродуктів, належних ТОВ "Автобансервіс", в ході яких виникла пожежа та було спричинено смертельні тілесні ушкодження працівнику підприємства, яке здійснювало перевантаження (ПП "Нафтотермінал") і знищено майно, яке знаходилось в залізничних цистернах, належне ТОВ "Автобансервіс", а саме бензин EN228.

Роботи з перекачування нафтопродуктів з цистерни в цистерну за допомогою спецтранспорту - автомобілів ЗІЛ-431410 ПСГ - 160 здійснювалися ПП "Нафтотермінал" на підставі договору, укладеного 24.06.2022 між ПП "Нафтотермінал" (виконавець) та ТОВ "Т-Транс" (замовник).

За даним фактом слідчим управлінням ГУНП в Чернівецькій області розпочато досудове розслідування кримінального провадження № 0000211 від 03.07.2022. ТОВ "Автоансервіс" визнано потерпілим, про що винесено відповідну постанову від 12.07.2022. Крім того, постановою слідчого від 08.07.2022 в даному провадженні залучено АТ "Укрзалізниця", як потерпілого.

Співробітниками Чернівецького РУ ГУ ДСНС України у Чернівецькій області, після ліквідації пожежі, складено Акт про пожежу від 04.07.2022, яким зафіксовано завдані пошкодження.

Обґрунтовуючи позов про стягнення збитків позивач посилається на те, що виникнення пожежі та, як наслідок, завдання позивачу збитків від знищеного товару, обумовлено недотриманням правил особистої безпеки та загальних норм поведінки із легкозаймистими речовинами працівниками залізничної станції - співробітниками АТ "Укрзалізниця". Позивач вважає, що саме відповідачем було допущене залучення інших осіб при виконанні ним зобов`язань за договором перевезення, що призвело до завдання позивачу збитків.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при ухваленні постанови та оцінка аргументів учасників справи.

За змістом ст. 909 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно з ч. 5 ст. 307 Господарського кодексу України (далі - ГК України) умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов`язань.

Відповідно до ст. 2 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 457 від 06.04.1998, Статут визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Дія Статуту поширюється на перевезення залізничним транспортом вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, у тому числі на перевезення вантажів, навантаження і розвантаження яких відбувається на залізничних під`їзних коліях незалежно від форм власності, які не належать до залізничного транспорту загального користування (ст. 3 Статуту).

Відповідно до ст. 6 Статуту накладна - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача.

Укладення договору перевезення вантажу шляхом складання транспортної накладної передбачено також ч. 2 ст. 307 ГК України.

Згідно із ч. 2 ст. 924 ЦК України перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Статтею 105 Статуту визначено, що залізниці, вантажовідправники, вантажоодержувачі, пасажири, транспортні, експедиторські і посередницькі організації та особи, які виступають від імені вантажовідправника і вантажоодержувача, несуть матеріальну відповідальність за перевезення у межах і розмірах, передбачених цим Статутом та окремими договорами.

Відповідно до ст. 113 Статуту за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.

Статтею 52 Статуту, встановлено, що на станціях призначення залізниця зобов`язана перевірити масу, кількість місць і стан вантажу, зокрема, у разі прибуття вантажу з ознаками недостачі, псування або пошкодження під час перевезення на відкритому рухомому складі або у критих вагонах без пломб, якщо таке перевезення передбачене Правилами перевезення вантажів.

Статтею 110 Статуту передбачено, що залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі згідно з Правилами іншому підприємству. Обов`язки збереження, супроводження та охорони особливо цінних та небезпечних вантажів, перелік яких встановлюється Правилами, покладаються на відправника.

Відповідно до ст. 111 Статуту залізниця звільняється від відповідальності за втрату, нестачу, псування або пошкодження вантажу коли вантаж прибув на непошкодженому вагоні з непошкодженими пломбами.

Відповідно до підпункту "е" статті 111 Статуту залізниць залізниця звільняється від відповідальності за втрату, недостачу, псування або пошкодження вантажу у разі, коли втрата, псування або пошкодження вантажу відбулися внаслідок: 1) таких недоліків тари, упаковки, які неможливо було виявити під час приймання вантажу до перевезення; 2) завантаження вантажу відправником у непідготовлений, неочищений або несправний вагон (контейнер), який перед тим був вивантажений цим же відправником (здвоєна операція); 3) здачі вантажу до перевезення без зазначення в накладній особливих його властивостей, що потребують особливих умов або запобіжних засобів для забезпечення його збереження під час перевезення; 4) стихійного лиха та інших обставин, які залізниця не могла передбачити і усунення яких від неї не залежало.

Визначений цим пунктом перелік підстав звільнення залізниці від відповідальності є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про залізничний транспорт" обставини, які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності перевізників вантажу засвідчуються актами; порядок і терміни складення актів визначаються Статутом залізниць України.

У відповідності до ст. 129 Статуту, обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Комерційний акт складається для засвідчення таких обставин: а) невідповідності найменування, маси і кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах; б) у разі виявлення вантажу, багажу чи вантажобагажу без документів або документів без вантажу, багажу чи вантажобагажу; в) псування, пошкодження вантажу, багажу і вантажобагажу; г) повернення залізниці вкраденого вантажу, багажу або вантажобагажу.

Залізниця зобов`язана скласти комерційний акт, якщо вона сама виявила зазначені вище обставини або якщо про існування хоча б однієї з них заявив одержувач або відправник вантажу, багажу чи вантажобагажу.

В усіх інших випадках обставини, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу і вантажобагажу і які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актами загальної форми.

Порядок складання комерційних актів та актів загальної форми встановлюється Правилами.

Такі ж положення щодо складання комерційного акта визначені і ст. 29 СМГС, згідно якої в разі втрати вантажу складається комерційний акт.

Відповідно до ст. 37 СМГС перевізник несе відповідальність перед відправником чи одержувачем виключно на умовах договору і в порядку та межах визначених даною угодою. Перевізник несе відповідальність за втрату, недостачу вантажу з моменту його прийняття і до моменту видачі. Обставини, що є підставою для виникнення відповідальності за втрату, недостачу вантажу засвідчуються комерційними актами.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази в розумінні вищенаведених норм, щодо засвідчення факту втрати вантажу.

Крім того, відповідно до ст. 39 СМГС, на умовах якого здійснювалося перевезення вантажу, встановлено, що перевізник звільняється від відповідальності за втрату, знищення вантажу, якщо вони сталися: 1) внаслідок обставин, які перевізник не міг відвернути і відвернення яких від нього не залежало; 4) з причин пов`язаних з навантаженням чи вивантаженням вантажу якщо навантаження чи вивантаження вантажу здійснювалися відправником чи одержувачем.

З урахуванням наведених вище обставин та норм матеріального права, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про більшу вірогідність факту відсутності доказів видачі вантажу залізницею спростовуються як відміткою в накладній про отримання вантажу, фактом проведення оплати за перевезення після видачі вантажу, так і додатковими доказами перебування вагонів у віданні вантажоодержувача (пам`ятками про забирання вагонів №№190,199,236,238,239, а також повідомленнями про закінчення вантажних операцій №№191,201,241,242, які підписані уповноваженим представником позивача), а також твердженнями ПП "Нафтотермінал" про те, що ним здійснювалося перелив нафтопродуктів саме для вантажоодержувача (позивача). Після подачі вагонів на місця загального користування, залізниця не здійснює контролю за вантажно-розвантажувальними операціями.

При цьому, колегія суддів вважає помилковим висновок місцевого суду про те, що саме відповідачем було надано дозвіл на перевантаження небезпечного вантажу у місцях загального користування та допущене залучення інших осіб при виконанні ним зобов`язань за договором перевезення, що призвело до завдання позивача збитків.

Щодо місця перевантаження нафтопродуктів на прикордонній передавальній станції Вадул-Сирет, то його було визначено за розпорядженням АТ "Укрзалізниця" відповідно до Правил перевезень вантажів, зокрема і Правил перевезень небезпечних вантажів. Цьому передувала також зустріч між представниками залізниці та основних вантажовласників, що відображено в протоколі наради від 03.05.2022 та визначено місце облаштування пункту переливу на станції Вадул-Сирет.

Судом першої інстанції не враховано того факту, що ТОВ "ОККО Бізнес-Партнер", ПП "Нафтотермінал" були розроблені та затверджені інструкції по перевалці (перевантаженню), зливі-наливі-переливі нафтопродуктів, якою врегульовано їх діяльність при виконанні вказаних робіт на станційних коліях №№37-38.

Також місцевий суд не врахував наявність договірних відносин між ПП "Нафтотермінал" (замовник) та 2 державним пожежно-рятувальним загоном Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Чернівецькій області (виконавець) щодо забезпечення пожежної безпеки під час перевантаження небезпечних вантажів. Так, в матеріалах справи наявна копія договору №2 про надання платних послуг, за умовами цього договору виконавець зобов`язувався надати платну послугу по забезпеченню пожежної охорони об`єкта, у тому числі на виїзній техніці під час проведення робіт з підвищеним рівнем вибухопожежонебезпеки зливно-наливних операцій з нафтопродуктами перекачування газів та газових сумішей, вогневих робіт.

Матеріалами справи підтверджено, що на станційних коліях №№37-38, як спеціально визначене місце для таких операцій, куди були подані вагони під перевантаження, діяльність з переливу нафтопродуктів здійснювало ПП "Нафтотермінал" за розпорядженням ТОВ "Атобансервіс", про що свідчить заявка останнього про перевантаження цистерн, а також відомості з актів про пожежу про участь працівників ПП "Нафтотермінал" у перевантаженні цистерн.

Відповідно до листа ТОВ "ОККО Бізнес-Партнер" від 11.06.2022 останній завіз спеціальний автотранспорт (автомобілі ЗИЛ) з допомогою якого здійснювалося перекачування нафтопродуктів. Вказані автомобілі обліковувалися на станції за актами загальної форми, та за накопичувальними картками здійснювалася відповідна плата.

Таким чином, залізницею визначено саме місце загального користування для перевантаження вантажів, зокрема в даному випадку нафтопродуктів, що є відповідно її функцією. У матеріалах справи відсутні докази того, що залізницею залучалися будь-які організації для вантажоодержувача чи відправника на станції для виконання таких операцій. Договір перевезення є закінченим з моменту видачі вантажу.

Згідно статті 26 Закону України "Про залізничний транспорт" обставини, які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності перевізників вантажу засвідчуються актами; порядок і терміни складення актів визначаються Статутом залізниць України. У відповідності до ст. 129 Статуту, обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Комерційний акт складається для засвідчення таких обставин: в) псування, пошкодження вантажу, багажу і вантажобагажу.

Такі ж положення щодо складання комерційного акта визначені і ст. 29 СМГС, згідно якої в разі втрати вантажу складається комерційний акт.

Відповідно до ст. 37 СМГС перевізник несе відповідальність перед відправником чи одержувачем виключно на умовах договору і в порядку та межах визначених даною угодою. Перевізник несе відповідальність за втрату, недостачу вантажу з моменту його прийняття і до моменту видачі. Обставини, що є підставою для виникнення відповідальності за втрату, недостачу вантажу засвідчуються комерційними актами.

Порядок складання комерційних актів встановлено Правилами складання актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 28 травня 2002 року № 334, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 8 липня 2002 року за № 567/6855.

Слід зазначити, що за правилами ст. 129 Статуту та ст. 2 Правил складання актів, комерційний акт складається, зокрема, для засвідчення невідповідності найменування, маси і кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу даним, зазначеними у транспортних документах. Дані в комерційному акті зазначаються на підставі перевізних документів та виявлених обставин. При цьому, такі обставини можуть бути виявлені, як залізницею, так і одержувачем чи відправником вантажу. Форму такого акта визначено у додатку 1 до Правил складання актів.

Відповідно ст. 4 Правил, комерційні акти складаються:

на місцях загального користування - у день вивантаження або в день видачі вантажу одержувачу;

при вивантаженні на місцях незагального користування - у день здачі вантажу одержувачу, у цьому разі перевірка повинна здійснюватись до вивантаження або в процесі вивантаження чи зразу ж після нього;

у разі перевірки маси вантажу зважуванням на вагонних вагах, якщо маса тари приймається за трафаретом на вагоні, комерційний акт складається в день зважування вагона з вантажем;

якщо маса тари вагона визначається зважуванням його після вивантаження, комерційний акт складається в день зважування порожнього вагона;

на вантаж, що перебуває у дорозі - у день виявлення обставин, що підлягають оформленню комерційним актом.

У разі неможливості скласти комерційні акти в указані терміни вони складаються у всіх випадках не пізніше наступної доби. В акті зазначаються номери відправки, вагона, рід вагона, кількість пломб (ЗПП) і відбитки на них, кількість місць і маса вантажу за документами та виявлені перевіркою.

Більше того, матеріали справи не містять доказів того, що позивач, як вантажоодержувач, вживав заходів щодо належного оформлення факту втрати вантажу у визначеному вище порядку як згідно Правил видачі вантажів, Правил складання актів так і вказаних Інструкцій.

Відповідно до пп.29-30 Правил видачі вантажів (наказ Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000), у разі недостачі, псування, пошкодження вантажу, якщо ці обставини зазначені в комерційному акті, складеному до видачі вантажу (в тому числі й під час перевезення), станція призначення може видати його одержувачу тільки після визначення розміру фактичної недостачі, псування або пошкодження згідно з пред`явленими одержувачем документами (рахунки-фактури тощо). При непред`явленні вказаних документів вантаж видається одержувачу після складання комерційного акта з докладним описом стану вантажу або після складання у відповідних випадках акта експертизи. У разі потреби встановлення розміру або причини недостачі, псування або пошкодження вантажу і суми, на яку знизилась його вартість, залізниця за власною ініціативою або на вимогу одержувача запрошує незалежних експертів, які відповідно до законодавства мають право на проведення експертизи.

Стосовно відсутності вини залізниці.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Статтею 224 ГК України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Частиною першою статті 225 ГК України визначено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 23 Закону України "Про залізничний транспорт" передбачено, що перевізники несуть відповідальність за зберігання вантажу, багажу, вантажобагажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу, а також за дотримання терміну їх доставки в межах, визначених Статутом залізниць України. За незбереження (втрату, нестачу, псування, пошкодження) прийнятого до перевезень вантажу, багажу, вантажобагажу перевізники несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з незалежних від них причин.

Відповідно до статті 113 Статуту залізниць України за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.

Отже, чинне законодавство у позадоговірних (деліктних) правовідносинах встановлює презумпцію вини залізниці у разі пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо залізницею не буде доведено інше.

Разом з тим системний аналіз наведених норм цивільного законодавства свідчить, що для застосування такої міри відповідальності як відшкодування позадоговірної шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, шкода, причинний зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою кредитора, вина заподіювача.

Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

У матеріалах відсутні будь-які докази, які б вказували на те, що шкода позивачу (втрата вантажу) була завдана діями чи бездіяльністю саме відповідача.

Ураховуючи встановлені обставини про відсутність необхідних елементів складу правопорушення, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов помилкового висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог до відповідача.

При цьому колегія суддів дійшла вважає, що відповідачем доведено наявність обставин, передбачених підпунктом "е" статті 111 Статуту залізниць України, як необхідної передумови для звільнення відповідача від відповідальності.

Таким чином, судом при ухваленні рішення про задоволення позовних вимог не дотримано та не застосовано усі вищенаведені спеціальні норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини з приводу відшкодування шкоди внаслідок втрати вантажу під час перевезення.

У справі "Салов проти України" (пункт 89 рішення Європейського суду з прав людини від 06.09.2005, заява № 65518/01) наголошується, що згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод рішення судів повинні містити достатні мотиви, на яких вони ґрунтуються, для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (пункт 30 рішення ЄСПЛ у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, заява № 49684/99).

Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути "почуті", тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Kraska v. Switzerland" від 19.04.1993).

Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Мала проти України" від 03.07.2014, заява № 4436/07, "Богатова проти України" від 07.10.2010, заява № 5231/04).

Правосуддя має не тільки чинитися, також має бути видно, що воно чиниться. На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість (пункт 24 рішення ЄСПЛ у справі "De Cubber v. Belgium" від 26.10.1984, заява № 9186/80; пункт 45 рішення ЄСПЛ у справі "Castillo Algar v. Spain" від 28.10.1998).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до чинного законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних та допустимих доказів у конкретній справі.

Однак, вказані вимоги судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення були дотримані в неповній мірі.

З огляду на викладене, колегія доходить висновку, що доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення (пункт 2 частини першої статті 275 ГПК України).

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина перша статті 277 ГПК України).

Оскаржене судове рішення ухвалено з порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 14 ст. 129 ГПК України).

З огляду на наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову, судові витрати позивача по сплаті судового збору за подання позовної заяви та судові витрати відповідача по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" задовольнити.

Рішення господарського суду міста Києва від 17.04.2025 у справі №910/9668/24 скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Автобансервіс" (; 08130, вул. Велика Кільцева, 2; с. Петропавлівська Борщагівка, Бучанський р-н, Київська обл.) на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" (; 03150, вул. Єжи Гедройця, 5; м. Київ) 150 985 (сто п`ятдесят тисяч дев`ятсот вісімдесят п`ять) гривень 70 копійок судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду міста Києва видати наказ.

Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повна постанова складена 01.12.2025 (у зв`язку з перебуванням головуючої судді Ходаківської І. П. на лікарняному з 28.10.2025 по 09.11.2025; після закінчення підготовки для підтримання кваліфікації суддів Ходаківської І. П., Демидової А. М. і Владимиренко С. В. у Національній школі суддів України з 17.11.2025 по 21.11.2025).

Головуючий суддя І.П. Ходаківська

Судді С.В. Владимиренко

А.М. Демидова