ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" листопада 2025 р. м. Київ Справа № 911/2546/25

Розглянувши матеріли справи за позовом ОСОБА_1

до Садівничого товариства «Заліське»

про визнання недійсним рішення загальних зборів

Суддя Карпечкін Т.П.

За участю представників:

Від позивача: Дяченко А.В.;

Від відповідача: Гудінова І.Л.

Обставини справи:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Садівничого товариства «Заліське» про визнання недійсним рішення загальних зборів.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 15.09.2025 відкрито провадження у справі № 911/2546/25 за правилами загального позовного провадження Сторони належним чином повідомлені про дане судове провадження.

В ході підготовчого провадження у справі № 911/2546/25 судові засідання відкладались з метою з`ясування усіх обставин, передбачених ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України.

За наслідками підготовчого провадження у справі позивач позовні вимоги підтримав, відповідач проти позову заперечував. Сторони зазначили, що ними повідомлено про всі обставини справи, які їм відомі, та надані суду всі докази.

На виконання вимог ч. 1 ст. 177 Господарського процесуального кодексу України та ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України судом під час підготовчого провадження у справі № 911/2546/25 вирішено питання та вчинено усі дії, необхідні для підготовки справи до розгляду по суті.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Враховуючи те, що судом під час підготовчого судового засідання вирішено питання, зазначені в ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України та вчинено усі необхідні дії, передбачені ст. 177 Господарського процесуального кодексу України, з метою забезпечення правильного, своєчасного та безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті на 12.11.2025.

У судовому засіданні 12.11.2025 представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача позовні вимоги заперечував.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення та постанови приймаються, складаються і підписуються складом суду, який розглянув справу.

Відповідно до ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України рішення суду проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд може проголосити лише вступну та резолютивну частини рішення.

У зв`язку з чим, в судовому засіданні 12.11.2025 судом закінчено розгляд справи та за результатами оцінки поданих сторонами доказів, прийнято рішення.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з викладених у позові обставин, ОСОБА_1 , як членом Садівничого товариства «Заліське», подано позов про визнання недійсними рішень Загальних зборів членів СТ «Заліське», що відбулися 25.09.2021, та які були оформлені Протоколом № 1.

Як вбачається з матеріалів справи та наголошується позивачем, підставами позовних вимог про визнання недійсними рішень Загальних зборів членів СТ «Заліське», що відбулися 25.09.2021, та які були оформлені Протоколом № 1, у справі № 911/2546/25 визначено, що скликання та проведення таких зборів здійснено недійсним Головою Правління, недійсним Правлінням та на підставі недійсної редакції Статуту, чим порушено корпоративні права позивача - ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на рішення Господарського суду Київської області від 14.02.2023 у справі №361/5524/19, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.06.2025, яким визнано недійсними рішення Загальних зборів Садівничого товариства «Заліське» від 20.08.2016, оформлені Протоколом №2, на яких було обрано Голову правління та склад Правління Садівничого товариства «Заліське», які скликали та проводили оскаржувані Загальні збори членів СТ «Заліське» від 25.09.2021, оформлені Протоколом № 1.

З огляду на викладене, позивач зазначає, що оскаржувані Загальні збори членів СТ «Заліське» від 25.09.2021, оформлені Протоколом № 1, були призначені та проведені нелегітимними Головою правління та складом Правління, які самі себе призначили на посади та присвоїли повноваження.

В ході розгляду спору відповідач подав відзив, у якому позовні вимоги заперечував, зауважив, що позивачем у позові не наведено обставин, які вказують на порушення безпосередньо його корпоративних прав оскаржуваними рішеннями Загальних зборів членів СТ «Заліське» від 25.09.2021, оформленими Протоколом № 1.

До того ж, на цих же загальних зборах, кворум яких підтверджений в судовому порядку у справі № 911/321/23, Голову СТ «Заліське» ОСОБА_2 було обрано вдруге на 5 років, громада кворумом підтвердила рішення загальних зборів CT «Заліське» попередніх років: 20.08.2016 Протокол № 2, 07.05.2017 Протокол № 1, 22.06.2019 Протокол №1, чим виразила непохитний намір використовувати свої рішення у господарський діяльності наступних років.

Також відповідач зазначає, що позивач ОСОБА_1 вже оскаржував у Господарському суді Київської області у справі № 911/321/23 (Суддя Рябцева О.О.) рішення Загальних зборів членів садівничого товариства «Заліське» від 25.09.2021, оформлені Протоколом №1. В ході розгляду відповідного спору досліджувались питання та підтверджено дотримання кворуму Загальних зборів членів садівничого товариства «Заліське» від 25.09.2021. Відповідне судове рішення підтримано апеляційною та касаційною інстанціями.

Відповідач також наголошує, що у справі № 361/5524/19 позивач наводив інші підстави позову (пов`язані з порушенням його прав на електропостачання), питання головування на зборах у 2016 році ОСОБА_3 , як новообраним секретарем не піднімалось. До того ж попередній голова ОСОБА_4 утік, тому твердження позивача про легітимність попереднього Голови та складу Правління, яке діяло до 20.08.2016, є суперечливим.

Також відповідач зауважив, що по суті питання дотримання кворуму на Загальних зборах Садівничого товариства «Заліське» від 20.08.2016, оформлених Протоколом № 2, було безпосереднім предметом розгляду у справі № 911/2226/21, у якій Північний апеляційний суд визнав кворум на Загальних зборах в СТ «Заліське» 20.08.2016 Протокол № 2.

За твердженням відповідача, подання позивачем численних безпідставних позовів свідчить про зловживання правом і створення плутанини в компетенції та легітимності органів управління СТ «Заліське» та намір блокувати управління товариством, що зачіпає права та інтереси інших членів СТ «Заліське». Ососбливо показовими є спроби позивача відмотати події майже десятирічної давності (рішення від 20.08.2016, оформлені Протоколом № 2), які вже вичерпали свою дію (склад правління було переобрано у 2021 році).

Рішенням Господарського суду Київської області від 04.07.2023 у справі № 911/321/23 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Садівничого товариства «Заліське» про визнання недійсними рішень загальних зборів членів СТ «Заліське», що відбулися 25.09.2021, оформлені Протоколом № 1. Судом встановлено, що: загальні збори садівничого товариства проведено за наявності кворуму кількість присутніх на зборах членів товариства становить 315 осіб; позивач був обізнаний про проведення загальних зборів 25.09.2021; останнім було подано пропозиції до порядку денного, але своїм правом на участь у загальних зборах позивач не скористався; позивачем не наведено порушення спірним рішенням Загальних зборів СТ «Заліське» його права як члена такого Товариства на управління та відповідно необхідність відновлення такого права.

Зазначене рішення Господарського суду Київської області від 04.07.2023 у справі № 911/321/23 переглядалося в апеляційному та касаційному порядку та залишено без змін.

За приписами частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Порушенням є такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який має відповідати тим фактичним обставинам, які склалися, виходячи із тих відносин, які відповідають відповідним нормам права (пункт 5.6. постанови Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі № 910/18962/20).

Однак, позивач не наводить в чому саме полягає порушення його прав або інтересу та які негативні наслідки для нього спричинені спірними рішеннями. Посилання позивача в обґрунтування позовних вимог про визнання недійсними рішень загальних зборів на порушення його корпоративних прав свідчить про загальний, абстрактний характер таких порушень. Такі посилання позивача є недостатніми та не доводять факту порушення його прав та/або інтересів спірними рішеннями.

Щодо строку на подання відзиву, відповідач надав обґрунтовані пояснення щодо поважності причин пропуску та подав клопотання про його продовження. Зважаючи на незначний термін пропуску строку, що не вплинуло на перебіг судового розгляду, судом було прийнято відзив відповідача.

До того ж, суд зауважує, що наведені у ст. 178 Господарського процесуального кодексу України правила не містять вказівки на необхідність відхилення поданого з пропуском строку відзиву, а стосуються ситуації, коли пропуск строку на подання відзиву істотно впливає на хід розгляду справи та перешкоджає своєчасному вирішенню спору.

Особливості створення кооперативів та ведення господарської діяльності обслуговуючими кооперативами визначаються Законом України «Про кооперацію» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

За визначенням статті 2 Закону України «Про кооперацію» обслуговуючий кооператив - кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності. Обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 відсотків загального обороту кооперативу.

Статтею 6 Закону України «Про кооперацію» визначено, що кооператив є первинною ланкою системи кооперації і створюється внаслідок об`єднання фізичних та/або юридичних осіб на основі членства для спільної господарської та іншої діяльності з метою поліпшення свого економічного стану.

Відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі. За напрямами діяльності кооперативи можуть бути сільськогосподарськими, житлово-будівельними, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо.

Кооператив є юридичною особою, має самостійний баланс, розрахунковий та інші рахунки в установах банків та може мати печатки.

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України «Про кооперацію» кооператив створюється його засновниками на добровільних засадах.

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про кооперацію» статут кооперативу є правовим документом, що регулює його діяльність.

Статтею 9 Закону України «Про кооперацію» встановлено, що державна реєстрація кооперативу проводиться в порядку, передбаченому законом.

Таким чином, обслуговуючий кооператив незалежно від напряму його діяльності є господарською організацією - юридичною особою, яка здійснює некомерційну господарську діяльність з моменту державної реєстрації на підставі закону та свого статуту.

Садівничі товариства є обслуговуючими кооперативами і саме ця організаційно-правова форма більше відповідає меті створення садівничого товариства, спір у даній справі стосується реалізації прав члена кооперативу на управління кооперативом, а правові, організаційні, економічні та соціальні основи функціонування кооперації в Україні визначає саме Закон України «Про кооперацію». Вказане узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 13.10.2020 у справі № 695/2665/16-ц.

Згідно з частиною 1 статті 12 Закону України «Про кооперацію» основними правами члена кооперативу є: участь в господарській діяльності кооперативу, а також в управлінні кооперативом, право голосу на його загальних зборах, право обирати і бути обраним в органи управління; користування послугами кооперативу; одержання кооперативних виплат та виплат на паї; одержання паю у разі виходу з кооперативу в порядку і в строки, визначені його статутом; право вносити пропозиції щодо поліпшення роботи кооперативу, усунення недоліків у роботі його органів управління та посадових осіб; право звертатися до органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу, посадових осіб кооперативу із запитами, пов`язаними з членством у кооперативі, діяльністю кооперативу та його посадових осіб, одержувати письмові відповіді на свої запити.

З аналізу наведених положень законодавства вбачається, що корпоративні права характеризуються тим, що особа, яка є учасником (засновником, акціонером, членом) юридичної особи має право на участь в управлінні господарською організацією та інші правомочності передбачені законом і статутними документами. Відповідно, члени обслуговуючого кооперативу незалежно від напряму його діяльності є носіями корпоративних прав, а відносини між його членами та кооперативом, які пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, є корпоративними.

Згідно з частиною 1 статті 15 Закону України «Про кооперацію» вищим органом управління кооперативу є загальні збори членів кооперативу.

Частиною 2 статті 15 Закону України «Про кооперацію» визначено, що до компетенції загальних зборів членів кооперативу належить: затвердження статуту кооперативу та внесення до нього змін, прийняття інших рішень, що стосуються діяльності кооперативу; утворення органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу, інших органів кооперативу; заслуховування звітів його органів управління і органів контролю; затвердження порядку розподілу доходу кооперативу; визначення розмірів вступного і членського внесків та паїв; визначення розмірів, порядку формування та використання фондів кооперативу; визначення розмірів оплати праці голови правління, голови ревізійної комісії (ревізора), а також кошторису на утримання апарату органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу; затвердження річного звіту і балансу кооперативу; затвердження рішення правління або голови правління про прийняття нових членів та припинення членства; прийняття рішень щодо володіння, користування та розпорядження майном; утворення спеціальних комісій із залученням як консультантів найманих працівників; прийняття рішень про вступ кооперативу до кооперативних об`єднань; прийняття рішень про реорганізацію або ліквідацію кооперативу.

Рішенням загальних зборів членів кооперативу до компетенції загальних зборів можуть бути віднесені інші питання діяльності кооперативу (частина 3 статті 15 Закону України «Про кооперацію» ).

Відповідно до частини 4 статті 15 Закону України «Про кооперацію» чергові загальні збори членів кооперативу скликаються правлінням або головою кооперативу у разі потреби, але не рідше одного разу на рік.

У постанові корпоративної палати Верховного Суду від 01.09.2023 у справі № 909/1154/21 систематизовано висновки щодо розмежування порушень, які можуть бути підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів господарських товариств, де, зокрема відзначено таке: відповідно до усталеної практики Верховного Суду підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів акціонерів (учасників) господарського товариства можуть бути:

- порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів товариства;

- позбавлення акціонера (учасника) товариства можливості взяти участь у загальних зборах;

- порушення прав чи законних інтересів акціонера (учасника) товариства рішенням загальних зборів.

Однак, не всі порушення законодавства, допущені при скликанні та проведенні загальних зборів господарського товариства, можуть бути підставами для визнання недійсними прийнятих ними рішень.

Самостійними підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів є, зокрема:

- прийняття загальними зборами рішення за відсутності кворуму для проведення загальних зборів чи прийняття рішення або у разі неможливості встановлення наявності кворуму;

- прийняття загальними зборами рішень з питань, не включених до порядку денного загальних зборів товариства;

- відсутність протоколу загальних зборів.

Аналіз зазначених висновків Верховного Суду щодо підстав недійсності рішень загальних зборів учасників господарського товариства свідчить про те, що порушення, допущені при скликанні і проведенні загальних зборів учасників господарського товариства, можна поділити на (1) такі, які мають своїм наслідком обов`язкове визнання прийнятих на цих зборах рішень недійсними, та(2) такі, які хоч і допускаються, однак не завжди призводять до недійсності рішень загальних зборів.

У постанові від 27.03.2023 у справі № 906/908/21 Верховний Суд визначив, що незначні порушення порядку скликання загальних зборів, які не позбавили позивача можливості прийняти участь у проведенні загальних зборів, скористатися правом на участь в управлінні кооперативом, не можуть бути підставою для скасування рішень, прийнятих на вказаних загальних зборах.

Крім того, Верховний Суд зазначає, що визнання судом недійсними рішень загальних зборів, захищаючи порушені корпоративні права позивача, може зачіпати корпоративні права інших учасників, відповідно порушується баланс інтересів, тому при вирішенні питання щодо визнання недійсним рішення зборів суд повинен враховувати, в даних правовідносинах, інтереси Кооперативу та членів цього Кооперативу, дотримуватися балансу інтересів членів та встановити конкретне порушене право чи інтерес позивача для його співставлення з інтересами інших членів Кооперативу, які приймали участь у загальних зборах членів Кооперативу та своїм волевиявленням прийняли ті чи інші рішення, та які можуть бути порушені визнанням недійсними рішення.

У постанові Верховного Суду від 10.11.2021 у справі № 924/881/203 вказано: з метою отримання судового захисту шляхом визнання недійсними саме рішень наглядової ради та/або рішень загальних зборів акціонер не може абстрактно та загально посилатися на порушення свого права на участь в управлінні, а має обґрунтувати конкретне несправедливе обмеження (порушення) його безпосередніх прав чи інтересів прийнятими рішеннями, що оскаржуються, а також співмірність обраного способу захисту (відновлення становища, яке існувало до прийняття оскаржуваного рішення) зі стверджуваним порушенням.

Оскаржувані рішення органів управління господарського Товариства можуть бути визнані недійсними лише у разі, якщо вони прямо (а не опосередковано чи потенційно) впливають на права чи законні інтереси учасника та порушують їх та за умови, що буде дотримано справедливий баланс між індивідуальними та загальними інтересами, що залежить від всіх обставин у кожному окремому випадку. При цьому позивач повинен довести, що існує безпосередній зв`язок між стверджуваним порушенням та прийнятими оскаржуваними ним рішеннями органів управління господарського Товариства (постанова Верховного Суду від 10.11.2021 у справі № 924/881/20).

При цьому, Верховним Судом сформульований усталений підхід до розуміння правової природи рішень органів юридичної особи як актів ненормативного характеру (індивідуальних актів).

Так, Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що рішення органів юридичних осіб не є, ані односторонніми правочинами, ані договорами.

Рішення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) та інших органів юридичної особи не є правочинами у розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України. До цих рішень не можуть застосовуватися положення статей 203 та 215 Цивільного кодексу України, які визначають підстави недійсності правочину, і, відповідно, правові наслідки недійсності правочину за ст. 216 Цивільного кодексу України (постанови Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 909/597/17; від 17.07.2018 у справі № 916/2386/17; від 30.04.2020 у справі № 924/497/19; від 11.03.2021 у справі № 925/510/20; від 12.07.2023 у справі № 924/641/20; від 02.11.2023 у справі № 918/919/22).

При цьому, закон виходить з презумпції легітимності рішень органів управління юридичної особи: до моменту визнання рішення недійсним у судовому порядку юридична сила такого рішення не може ставитися під сумнів ні будь-якими третіми особами, ні самою юридичною особою, ні її учасниками (акціонерами, членами). Презумпція легітимності рішень органів управління юридичних осіб є надзвичайно важливою як для забезпечення стабільності корпоративного управління, так і для нормального функціонування господарського обороту в цілому.

Презумпція легітимності, яка закріплює обов`язковість та дійсність рішень органів управління товариств, покликана сприяти правовій визначеності у діяльності юридичної особи (постанова ВС від 03.08.2023 у справі № 916/3610/21).

Щодо питання наявності порушеного права позивача, суд виходить з наступного.

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З огляду на викладене, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. У зв`язку з цим суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин, обставини щодо наявності у позивача відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем/відповідачами з урахуванням належності обраного способу судового захисту.

При вирішенні корпоративного спору господарський суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з`ясувати питання про наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання.

Для визнання недійсними рішень загальних зборів учасників (членів) товариства необхідно встановити факт порушення цим рішенням прав та законних інтересів учасника (члена) товариства.

У позовній заяві позивач не вказує, яким чином оспорювані рішення порушують його права як члена СТ «Заліське». Тим більш, що позивач сам визнає і це підтверджується матеріалами справи, що він був обізнаний, з тим, що загальні збори СТ «Заліське» призначено на 25.09.2021.

За наведених обставин, позивачем не доведено порушення його корпоративних прав скликанням та проведенням оспорюваних загальних зборів СТ «Заліське», оформлених протоколом від 25.09.2021 № 1 органами управління, легітимність яких заперечується позивачем, а також не доведено наявності негативних наслідків для позивача за фактом прийняття відповідних рішень.

Пунктом 2.11. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 04 від 25.02.2016 року «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин» визначено, що господарські суди мають враховувати, що закон виходить з презумпції легітимності рішень органів управління юридичної особи, тобто зазначені рішення вважаються такими, що відповідають закону, якщо судом не буде встановлено інше.

Таким чином, питання діяльності Товариства, що врегульовані відповідними рішеннями загальних зборів, які не скасовані в установленому порядку, не можуть піддаватись сумніву в ході розгляду даного спору (за винятком оскаржуваного рішення загальних зборів).

Пунктом 2.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 04 від 25.02.2016 року «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин» передбачено, що рішення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) та інших органів юридичної особи не є правочинами у розумінні статті 202 ЦК України. До цих рішень не можуть застосовуватися положення статей 203 та 215 ЦК України, які визначають підстави недійсності правочину, і, відповідно, правові наслідки недійсності правочину за статтею 216 ЦК України.

Зазначені рішення є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

У зв`язку з цим підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів учасників (акціонерів, членів) юридичної особи можуть бути:

- невідповідність рішень загальних зборів нормам законодавства;

- порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів;

- позбавлення учасника (акціонера, члена) юридичної особи можливості взяти участь у загальних зборах.

Пунктом 2.14. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 04 від 25.02.2016 року «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин» визначено, що рішення загальних зборів юридичної особи можуть бути визнані недійсними в судовому порядку в разі недотримання процедури їх скликання, встановленої статтею 61 Закону України «Про господарські товариства», статтею 35 Закону України «Про акціонерні товариства», статтею 15 Закону України «Про кооперацію».

Права учасника (акціонера, члена) юридичної особи можуть бути визнані порушеними внаслідок недотримання вимог закону про скликання і проведення загальних зборів, якщо він не зміг взяти участь у загальних зборах, належним чином підготуватися до розгляду питань порядку денного, зареєструватися для участі у загальних зборах тощо.

Як вбачається з обставин спору, позивач був обізнаний з проведенням оскаржуваних загальних зборів.

Пунктом 2.13. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 04 від 25.02.2016 року «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин» передбачено, що під час розгляду відповідних справ господарські суди мають враховувати, що не всі порушення законодавства, допущені під час скликання та проведення загальних зборів юридичної особи, є підставами для визнання недійсними прийнятих ними рішень.

Безумовною підставою для визнання недійсними рішень загальних зборів у зв`язку з порушенням прямих вказівок закону є:

- прийняття загальними зборами рішення за відсутності кворуму для проведення загальних зборів чи прийняття рішення або у разі неможливості встановлення наявності кворуму (статті 59 та 60 Закону України «Про господарські товариства», статті 41 та 42 Закону України «Про акціонерні товариства», стаття 15 Закону України «Про кооперацію»);

- прийняття загальними зборами рішень з питань, не включених до порядку денного загальних зборів товариства (частина шоста статті 42 Закону України «Про акціонерні товариства»);

- прийняття загальними зборами рішень з питань, не включених до порядку денного, на розгляд яких не було отримано згоди усіх присутніх на загальних зборах (частина п`ята статті 61 Закону України «Про господарські товариства»);

- відсутність протоколу загальних зборів ТОВ (частина шоста статті 60 Закону України «Про господарські товариства»);

- відсутність протоколу загальних зборів АТ, підписаного головою і секретарем зборів (стаття 46 Закону України «Про акціонерні товариства»).

Під час вирішення питання про недійсність рішень загальних зборів у зв`язку з іншими порушеннями, допущеними під час їх скликання та проведення, господарський суд повинен оцінити, як ці порушення вплинули на прийняття загальними зборами відповідного рішення.

В той же час, позивач не зазначає про позбавлення його доступу до загалних зборів, неналежне повідомлення чи прийняття рішення, яке безпосередньо стосується його корпоративних прав. Прийняті на загальних зборах рішення є рішеннями поточної діяльності Товариства в межах статутних завдань.

Як визначено ст. 13 Цивільного кодексу України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. (Положення частини третьої статті 13 визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 2-р(II)/2021 від 28.04.2021 року).

При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція.

У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частина 1 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Порушенням є такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і, в залежності від встановленого, вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду.

Відповідно до сталої правової позиції, сформованої Верховним Судом, для визнання недійсним рішення загальних зборів товариства необхідно встановити факт порушення цим рішенням прав та законних інтересів учасника товариства. Якщо за результатами розгляду справи факт такого порушення не встановлено, господарський суд не має підстав для задоволення позову.

Передаючи справу на розгляд Великої палати Верховний Суд у постановах від 30.11.2022 року та від 13.02.2023 року у справі № 909/1154/21 зазначив, що само по собі порушення вимог закону при проведенні загальних зборів не є безумовною підставою для визнання оспорюваних рішень загальних зборів недійсними, що для правильного вирішення спору необхідно дослідити дійсні підстави та мотиви звернення до суду учасника товариства через тривалий час після стверджуваного факту порушення його прав, необхідно дослідити наслідки ухвалення такого рішення, його реалізацію. Під час вирішення питання про недійсність рішень загальних зборів учасників товариства господарський суд повинен оцінити, як ці порушення вплинули на прийняття загальними зборами відповідного рішення та оцінити ефективність позовної вимоги, яка залежить від того чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача.

На момент прийняття рішення Загальних зборів членів СТ «Заліське» від 25.09.2021, оформлених Протоколом № 1, рішення, прийняті на загальних зборах 20.08.2016 мали юридичну силу та носили обов`язковий характер як для відповідача, як юридичної особи, так і для членів садівничого товариства та третіх осіб. У діях органів управління СТ «Заліське» станом на 25.09.2021 були відсутні ознаки порушень. До того ж, зважаючи на наявність кворуму оскаржуваних Загальних зборів членів СТ «Заліське», рішення яких оформлено Протоколом № 1 від 25.09.2021, відповідні загальні збори відображають волевиявлення членів Садового товариства не залежно від статусу осіб, які їх скликали.

В свою чергу, позивачем не обґрунтовано та не доведено факту порушення оскаржуваним рішенням загальних зборів безпосередньо прав та законних інтересів позивача, як учасника товариства.

За наведених обставин, оскільки за результатами розгляду справи не встановлено факту порушення оскаржуваним рішенням загальних зборів безпосередньо прав та законних інтересів позивача, господарський суд не має підстав для задоволення позову. Відтак, позовна вимога про визнання недійсними рішень Загальних зборів членів СТ «Заліське», що відбулися 25.09.2021, та які були оформлені Протоколом № 1, неогрунтована та безпідставна, тому задоволенню не підлягає.

Згідно з ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними у розумінні ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).

Тобто, обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

За наслідками розгляду спору суддійшов висновку, що наведені позивачем доводи ґрунтуються на абстрактних та формальних уявленнях, без обґрунтування конкретних фактів порушення прав чи інтересів безпосередньо позивача.

В свою чергу, відповідачем надано обґрунтовані пояснення та докази в спростування переважної більшості доводів позивача і наведені відповідачем обставини та надані докази в логічному поєднанні з фактичними обставинами діяльності садових товариств, є більш переконливими і дозволяють відтворити дійсні обставини проведення загальних зборів, недоліки проведення яких не є достатніми для стверджень про відверту незаконність дій відповідача та порушення прав позивача, які підлягають відновленню в наведений у позові спосіб.

За наслідками розгляду спору суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачем не обґрунтовані та не доведені, відповідачем спростовані, тому задоволенню не підлягають в повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору за подання позову у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на позивача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 79, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржено у порядку і строки, встановлені ст.ст. 254, 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 02.12.2025.

Суддя Т.П. Карпечкін