ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 року Справа № 906/691/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Юрчук М.І. , суддя Коломис В.В.

секретар судового засідання Соколовська О.В.

за участю представників:

позивача Волкович Н.В.

відповідача Бузівська Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Юні Сервіс" на рішення Господарського суду Житомирської області від 17.09.2025 у справі №906/691/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранрозробка"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юні Сервіс"

про стягнення 4 185 584,43 грн

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 17.09.2025 у справі №906/691/25 позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Юні Сервіс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранрозробка" 3 539 994,00 грн основного боргу; 165365,07 грн інфляційні; 43928,07 грн - 3% річні; 435 095,19 грн - пеня; 50212,59 грн - судовий збір.

В решті позову відмовлено.

Вказане рішення мотивоване тим, що доказів сплати заборгованості відповідачем за виконані та прийняті вибухові роботи у розмірі 3 539 994,00 грн суду не надано, а позивач довів суду належними та достатніми доказами обґрунтованість заявлених позовних вимог. Також місцевий господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог про стягнення 43 5095,19 грн пені, 43 928,07 грн 3% річних та 165 365,07 грн інфляційних. Суд першої інстанції повважав, що клопотання відповідача в частині зменшення розміру інфляційних та 3% річних суд є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Також суд першої інстанції виснував, що наведені відповідачем доводи не можуть свідчити про обставин, які унеможливлюють або істотно ускладнюють виконання рішення, а тому наявні підстави для відмови у задоволенні заяви відповідача про відстрочення виконання рішення строком на шість місяців.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Юні Сервіс" звернулося до суду із апеляційною скаргою через систему Електронний суд, в якій просить рішення Господарського суду Житомирської області по справі № 906/691/25 від 17.09.2025 скасувати у повному обсязі. По справі № 906/691/25 прийняти нове рішення, яким у задоволені позовних вимог ТОВ "Гранрозробка" до ТОВ "Юні Сервіс" про стягнення 4185584,43 грн, з яких: 3 539 994,00 грн - основний борг за договором №08-11/24-ВР на виконання вибухових робіт (на умовах субпідряду) від 08.11.2024, 165 365,07 грн - інфляційних втрат, 436 177,09 грн пені, 44 048,27 грн - 3% річних відмовити у повному обсязі. Прошу суд, з врахуванням принципу справедливості та вищенаведених вище Відповідачем обставин, максимально зменшити суму інфляційних втрат (165 365,07 грн), пені (436 177,09 грн), 3% річних (44 048,27 грн) та стягнути з Відповідача на користь Позивача 2 % від заявлених сум, оскільки відповідач - ТОВ "Юні Сервіс" взагалі з 01.04.2025 не здійснює господарську діяльність. Просить суд, з врахуванням принципу справедливості та наведених відповідачем обставин, по справі № 906/691/25 відстрочити його виконання на шість місяців з дня винесення рішення по справі № 906/691/25.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, скаржник зазначає наступне:

- позивачем не долучено оригіналів актів здачі-приймання робіт (надання послуг), не надано оригіналу підтвердження накладення ЕЦП, тому в силу ст. 96 ГПК України такі докази не можуть братися судом до уваги. Таким чином, надані Позивачем докази на підтвердження здійснення ним виконання робіт на суму 3 539 994,00 грн за актами здачі-приймання робіт (надання послуг) не можуть братися судом до уваги. А тому у позивача відсутні докази на підтвердження здійснення ним виконання робіт на суму 3 539 994,00 грн за зазначеними актами здачі-приймання робіт (надання послуг). Тобто позивач не довів своє право на стягнення з відповідача суми основної заборгованості у розмірі 3 539 994,00 грн на підставі зазначених актів здачі-приймання робіт (надання послуг), то, відповідно, у стягненні зазначеної суми з відповідача повинно бути відмовлено позивачу у зв`язку з безпідставністю вимог;

- оскільки наданими позивачем документами, не встановлений строк сплати (а саме згідно з 5.1. Договору Генпідрядник проводить кінцевий розрахунок за фактично виконані роботи протягом 15 календарних днів після виконання вибухових робіт при цьому умовами спірного Договору не передбачено, що саме є моментом виконання робіт за Договором), то дати, наведені позивачем у розрахунку пені, інфляційних втрат та 3 % річних (з яких Позивач проводить нарахування пені, інфляційних втрат та 3 % річних є датами, які нічим не встановлені (відсутні в умовах спірного Договору), у зв`язку з чим, сам розрахунок пені, інфляційних втрат та 3 % річних з вказаних дат є також неправильним. Таким чином, у стягненні з відповідача на користь позивача 165 365,07 грн - інфляційних втрат, 436 177,09 грн пені, 44 048,27 грн - 3% річних повинно бути відмовлено у повному обсязі;

- з огляду на господарську діяльність відповідача, причини неналежного виконання відповідачем зобов`язання щодо своєчасної оплати і його ступінь вини, дотримуючись принципу збалансованості інтересів сторін, Суд може прийти до висновку, що стягнення з відповідача заявлених до стягнення сум 3% річних та інфляційних втрат не може бути джерелом збагачення кредитора;

- враховуючи висновки Верховного Суду, якими не встановлено неможливості зменшення судом нарахованих інфляційних витрат за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, принцип справедливості, Суд може прийти до висновку за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, які заявлені позивачем у повному обсязі;

- виходячи із обставин зазначених відповідачем, скаржник просить суд при прийнятті рішення по справі № 906/691/25 відстрочити його виконання на шість місяців з дня винесення рішення по справі № 906/691/25;

- рішення Господарського суду Житомирської області по справі № 906/691/25 від 17.09.2025 не відповідає т. 129 Конституції України, тобто не є законним, оскільки суперечить вищезазначеним нормам як матеріального (ст. 6, ст. 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", ст. ст. 11, 526, 626 ЦК України) так і процесуального права (ст.ст. 50, 51, 73, 74, 76, 78, 79, 86, ч. 5 ст. 96, 236 ГПК України права України), що є підставою для його скасування в порядку ст. 277 ГПК України

14.10.2025 на адресу суду надійшли матеріали справи №906/691/25.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.10.2025 відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Юні Сервіс" у задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Житомирської області від 17.09.2025 у справі №906/691/25 до дати розгляду апеляційної скарги Північно-західним апеляційним господарським судом. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Юні Сервіс" на рішення Господарського суду Житомирської області від 17.09.2025 у справі №906/691/25 залишено без руху. Запропоновано скаржнику усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали та надати Північно-західному апеляційному господарському суду належні докази сплати судового збору в 75 340,52 грн за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

28.10.22025 на адресу суду від ТОВ "Юні Сервіс" надійшла заява, до якої долучено докази доплати судового збору.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 31.10.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Юні Сервіс" на рішення Господарського суду Житомирської області від 17.09.2025 у справі №906/691/25. Розгляд апеляційної скарги призначено на "25" листопада 2025 р. об 10:00год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601, м. Рівне, вул. Яворницького, 59, у залі судових засідань №3. Запропоновано учасникам справи у строк до 18.11.2025 надіслати до Північно-західного апеляційного господарського суду письмові відзиви на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст. 263 ГПК України, та докази надсилання копії відзивів та доданих до них документів іншим учасникам справи.

10.11.2025 на адресу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранрозробка" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 17.09.2025 у справі №906/691/25 без змін.

В судовому засіданні у режимі відеоконференції представник скаржника підтримала доводи апеляційної скарги.

В судовому засіданні представник у режимі відеоконференції представник позивача заперечила доводи заперечила доводи апеляційної скарги.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, вважає за необхідне зазначити наступне.

Судом встановлено, що 08.11.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю Гранрозробка (далі позивач, субпідрядник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Юні Сервіс (далі відповідач, генпідрядник) був укладений договір на виконання вибухових робіт (на умовах субпідряду) №08-11/24 ВР (т.1, а.с. 9-13), згідно п.1.1 якого субпідрядник приймає на себе зобов`язання за вказівкою генпідрядника виконати вибухові роботи, власними силами та засобами, із застосуванням власних матеріалів на кар`єрі, що є замовником генпідрядника (далі Кар`єр), найменування, обсяг, кількість та ціни яких зазначаються в Актах здачі-приймання робіт (надання послуг), що є невід`ємною частиною даного договору, а генпідрядник зобов`язується прийняти та оплатити виконанні роботи.

Згідно п. 3.1 договору роботи виконуються за узгодженими сторонами договірними цінами. Ціна кубометра гірничої маси зазначається у актах виконаних робіт (наданих послуг), що є невід`ємною частиною даного договору.

Відповідно до п. 3.3. договору загальна вартість робіт визначається на підставі актів виконаних робіт (наданих послуг), підписаних у період дії цього договору.

Сторони погодили п. 5.1 договору, що роботи виконуються при умові 70% попередньої оплати за 3 дні до виконання вибухових робіт, а генпідрядник проводить кінцевий розрахунок за фактично виконані роботи протягом 15 (п`ятнадцяти) календарних днів після виконання вибухових робіт.

У відповідності до п. 8.6. договору, за недотримання строків оплати виконаних робiт (крім попередньої оплати) генпідрядник сплачує субпідряднику пеню у розмірі подвійної облiкової ставки Національного банку України, що діяла в період розрахунків від суми несплачених за даним договором коштів за (кожну добу прострочення виконання генпідрядником своїх зобов`язань з моменту, коли оплата мала бути здійснена i до моменту остаточного розрахунку (включаючи день оплати, що підтверджується відповідною банківською випискою), тобто в разi прострочення оплати понад шість місяців - нарахування пені не припиняється.

Сплата сторонами неустойки та відшкодування завданих збитків не звільняє сторін від виконання зобов`язань, які вони взяли на себе за даним договором (п. 8.11.).

Договір набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін і діє протягом дванадцяти місяців, а в частині грошових зобов`язань - до їх повного виконання сторонами ( п. 10.1. договору).

Відповідно до п. 12.18 договору, сторони дійшли згоди, що первинні документи, зокрема, але не виключно, акти виконаних робіт (наданих послуг), які оформлюються на виконання цього договору, пiдписуються особами, на підтвердження повноважень яких генпідрядником надано довiренiсть. Якщо генпiдрядником не надано довiреностi на пiдтвердження повноважень осiб, які мають право на пiдписання первинних документів вiд генпідрядника, первиннi документи вiд генпідрядника пiдписуються його керівником. Якщо первинний документ, який повернувся вiд генпідрядника, пiдписаний iншого особою (не керівником) i без довiреностi, вважається, що первинний документ підписаний уповноваженою особою і поставки за даним первинним документом схвалені керівником генпідрядника.

Наявність печатки генпідрядника на первинних документах, зокрема, але не виключно, на актах виконаних робiт (наданих послуг), якi повернулись до субпідрядника, свідчить про відсутність будь-яких заперечень генпідрядника до виконання субпідрядником своїх зобов`язань та схвалення керівником генпідрядника виконаних за такими актами виконаних робіт (наданих послуг) (п.12.19).

На виконання умов договору ТОВ Гранрозробка за завданням ТОВ Юні Сервіс виконала вибухові роботи у період з 11.11.2024 по 28.12.2024 на загальну суму 5 339 994,00 грн, які оформлено актами:

- акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №323 від 11.11.2024 за вибухові роботи у кількості - 19671, м3 на суму 1298286,00 грн (т.1 а.с. 14 на звороті);

- акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №329 від 19.11.2024 за вибухові роботи у кількості - 22550 м3 на суму 1488300,00 грн (т.1 а.с. 14);

- акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №350 від 10.12.2024 за вибухові роботи у кількості - 16528 м3 на суму 1090848,00 грн (т.1 а.с. 15);

- акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №369 від 28.12.2024 за вибухові роботи у кількості - 22160 м3 на суму 1462560,00 грн (т.1 а.с. 15 на звороті).

В свою чергу, відповідач здійснив лише часткові розрахунки за виконані роботи на суму 1800000,00 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними інструкціями.

За результатами фінансових операцій упродовж 2024 року сторонами був підписаний Акт звірки взаємних розрахунків, відповідно до якого заборгованість ТОВ Юні Сервіс перед ТОВ Гранрозробка станом на 31.12.2024 становила 4139994,00 грн (т.1, а.с. 20).

19.05.2025 ТОВ "Гранрозробка" направляла на адресу ТОВ "Юні Сервіс" лист-вимогу про сплату заборгованості в розмірі 3539994,00 грн (т.1 а.с. 21).

Відповідач вказану вимогу не виконав, заборгованість за виконані роботи не сплатив.

За вказаних обставин, ТОВ "Гранрозробка" звернулося до суду з позовом про стягнення з ТОВ "Юні Сервіс" 4185584,43 грн, з яких: 3539994,00 грн. боргу, 165365,07 грн - інфляційні, 436177,09 грн - пеня та 44048,27 грн - 3 % річні.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Положеннями ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В частині 1 статті 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З огляду на правову природу укладеного між сторонами договорум№08-11/24 ВР від 08.11.2024, який у розумінні статей 173, 174 Господарського кодексу України та статей 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків, спірні правовідносини регламентуються, зокрема, положеннями § 1 та § 4 глави 61 Цивільного кодексу України.

Згідно з частинами 1, 2 статті 837 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

До окремих видів договорів підряду, встановлених параграфами 2 - 4 цієї глави, положення цього параграфа застосовуються, якщо інше не встановлено положеннями цього Кодексу про ці види договорів (ч. 4 ст. 837 ЦК України).

Згідно зі статтею 843 Цивільного кодексу України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Якщо у договорі підряду не встановлено ціну роботи або способи її визначення, ціна встановлюється за рішенням суду на основі цін, що звичайно застосовуються за аналогічні роботи з урахуванням необхідних витрат, визначених сторонами. Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу.

Статтею 844 Цивільного кодексу України, визначено, що ціна у договорі підряду може бути визначена у кошторисі. Якщо робота виконується відповідно до кошторису, складеного підрядником, кошторис набирає чинності та стає частиною договору підряду з моменту підтвердження його замовником. Кошторис на виконання робіт може бути приблизним або твердим. Кошторис є твердим, якщо інше не встановлено договором. Зміни до твердого кошторису можуть вноситися лише за погодженням сторін. У разі перевищення твердого кошторису усі пов`язані з цим витрати несе підрядник, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 846 Цивільного кодексу України передбачено, що строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.

Якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково (частина 1 статті 854 Цивільного кодексу України).

Отже, договір підряду складається з двох взаємопов`язаних між собою зобов`язань: 1) правовідношення, в якому виконавець має надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов`язку; 2) правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 16.12.2021 у справі № 914/3132/20, у п. 51 постанови Верховного Суду від 02.06.2022 у справі № 911/2320/20).

Частиною 4 ст. 882 ЦК України визначено, що передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта, про це вказується в акті і він підписується другою стороною. Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими.

Умовами договору передбачено, що загальна вартість робіт визначається на підставі актів виконаних робіт (п.3.3. договору).

На виконання умов договору ТОВ Гранрозробка за завданням ТОВ Юні Сервіс виконало вибухові роботи у період з 11.11.2024 по 28.12.2024 на загальну суму 5 339 994,00 грн, які оформлено актами:

- акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №323 від 11.11.2024 за вибухові роботи у кількості - 19671, м3 на суму 1298286,00 грн (т.1 а.с. 14 на звороті);

- акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №329 від 19.11.2024 за вибухові роботи у кількості - 22550 м3 на суму 1488300,00 грн (т.1 а.с. 14);

- акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №350 від 10.12.2024 за вибухові роботи у кількості - 16528 м3 на суму 1090848,00 грн (т.1 а.с. 15);

- акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №369 від 28.12.2024 за вибухові роботи у кількості - 22160 м3 на суму 1462560,00 грн (т.1 а.с. 15 на звороті).

Судом першої інстанції доцільно зауважено, що зазначені акти підписані сторонами в електронній формі, що відповідає умовам укладеного договору щодо електронного документообігу із застосуванням електронного підпису.

Відповідно до п. 5.1 договору, генеральний підрядник зобов`язаний здійснити кінцевий розрахунок за фактично виконані роботи протягом 15 календарних днів після їх виконання.

Отже, кінцевий строк проведення розрахунків за виконані роботи є наступним:

- за актом №323 від 11.11.2024 - кінцевий строк розрахунку 26.11.2024;

- за актом №329 від 19.11.2024 - кінцевий строк розрахунку 04.12.2024;

- за актом №350 від 10.12.2024 - кінцевий строк розрахунку 25.12.2024;

- за актом №369 від 28.12.2024 - кінцевий строк розрахунку 13.01.2025.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідач здійснив оплату частково у розмірі 1800000,00 грн.

Отже, заборгованість відповідача за виконані та прийняті вибухові роботи становить 3 539 994,00 грн, з яких: за актом №329 від 19.11.2024 - 986586,00 грн, за актом №350 від 10.12.2024 - 1090848,00 грн, за актом №369 від 28.12.2024 - 1462560,00 грн.

У матеріалах справи відсутні докази сплати заборгованості відповідачем за виконані та прийняті вибухові роботи.

Щодо доводів скаржника про те, що акти здачі-приймання робіт (надання послуг) не можуть брати до уваги судом, оскільки позивачем не долучено оригіналів актів здачі-приймання робіт (надання послуг) та не надано оригіналу підтвердження накладення ЕЦП.

У постановах Верховного Суду від 11.06.2019 у справі № 904/2882/18, від 24.09.2019 у справі № 922/1151/18, від 28.06.2022 у справі № 922/1280/21, від 16.03.2020 у справі № 910/1162/19, від 07.07.2021 у справі № 587/2051/18, від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, Верховний Суд, зокрема, виснував, що на відносини, що виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів поширюється дія Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг"; статтею 5 зазначеного Закону визначено, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною; за змістом статей 6, 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Отже, електронний документ, на підставі якого між сторонами виникають права та обов`язки, має відповідати положенням Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг". Роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копіями електронних документів) в розумінні частини першої статті 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", відповідно до якої електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Відповідно до частин першої, другої статті 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписування електронного документа іншим суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершує створення електронного документа; відсутність електронного цифрового підпису на електронному доказі свідчить про те, що зміст такого документа не захищений від внесення правок та викривлення інформації.

Матеріали справи містять акти здачі-приймання робіт підписані сторонами в електронній формі, а саме електронним підписом.

Розділом 11 договору сторони погодили та врегулювали відносини, щодо електронного документообігу, а саме вказали, що сторони можуть складати електронні документи у відповідності до Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" вiд 22.05.2003 № 851-IV та Закону України Про електронні довірчі послуги вiд 05.10.2017 №2155-VIII (п. 11.1).

Сторони домовилися про те, що при укладанні та виконанні правочинів між сторонами можуть використовуватися документи в електронній формi, а підписання таких документів для підтвердження описаних в них господарських операцій буде здійснюватися з використанням систем електронного документообігу (далi за текстом - "Системи"). Кожна зі сторiн для електронного документообігу використовує власні технічні ресурси (п.11.2).

Відповідно до п. 11.3 договору сторони визнають будь-якi документи, складені та надані будь-якою стороною іншій в електронному вигляді з використанням електронного підпису (далі за текстом - ЕП) засобами телекомунікаційного зв`язку або на електронних носіях, як оригінали, що мають юридичну силу. Сторони визнають, що ЕП має таку саму юридичну силу, як i власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису. Сторони домовились, що при використанні електронного документообігу датою здійснення господарської операції буде вважатися дата складання первинного документа (дата, зазначена на самому документі як його обов`язковий реквізит), незалежно вiд дати накладання ЕП сторонами.

Сторони пунктом 11.4 договору погодили, що електронні документи вважаються підписаними i набирають чинності у випадках, коли вони були підписані ЕП стороною-відправником та надіслані стороні-одержувачу, проте протягом 10 (десяти) робочих днів з дати їх надіслання, сторона-одержувач не підписала такі ЕД та не надіслала стороні-відправнику мотивованої відмови вiд підписання ЕД. Мотивована відмова вiд підписання ЕД може надсилатися через механізм відхилення ЕД з обов`язковим надання коментарів про обґрунтовані причини відхилення.

Згідно п. п. 11.5, 11.6 договору, сторони дійшли згоди, що розірвання (скасування) ЕД, підписаного сторонами з використанням ЕП здійснюється виключно шляхом складення та підписання сторонами угоди про анулювання ЕД. У випадку, коли одна iз сторiн заявляє про втрату конкретного ЕД, який попередньо набрав чинності, повторне підписання такого ЕД нe здійснюється. При цьому сторона, яка зберігає власний примірник ЕД, зобов`язується за зверненням сторони, яка втратила цей ЕД, надати його доступними електронними каналами зв`язку або на носії електронної інформації (п.п.11.5, 11.6).

Як зазначено у пункті 11.7 договору, сторони домовились, що ЕД який віправлений, підписаний ЕП, має повну юридичну силу, породжує права та обов`язки для сторін, може бути представлений до суду в якості належного доказу та визнається рівнозначним документу на паперовому носієві. Підтвердження передачі документів (відправлення, отримання, тощо) вважається легітимним підтвердженням фактичного прийому-передачі таких документів уповноваженими представниками сторін i не вимагає додаткового доказування. Електронний документ, підписаний стороною з використанням ЕП i внесений в систему (переданий стороні-одержувачу) вважатиметься в ycix випадках підписаним уповноваженим представником сторони-відправника, в межах наданих повноважень, що не потребуватиме щоразу перевірки документів на представництво. Сторони підтверджують, що всі ЕП, якi використовуються ними для підписання ЕД, належать їх уповноваженим представникам та неправомірне чи помилкове накладання ЕП на ЕД однією зі сторін, не може бути підставою для не визнання/оспорювання/невиконання нею таких підписаних ЕД, що відправлені іншій стороні по системі. Вci ризики негативних наслідків неправомірного/помилкового накладання ЕП на ЕД oднієї із сторін, покладаються на цю сторону.

Отже, сторонами було узгоджено порядок використання електронного підпису у спірних правовідносинах.

Відповідач підписав Договір підряду, що свідчить про обізнаність із умовами Договору, зокрема, й щодо порядку використання електронного підпису при підписанні електронних документів.

В процесі розгляду справи судами відповідач твердить, що акти приймання-передачі, які підписані електронним підписом, не можуть братися до уваги.

Така поведінка відповідача, на думку суду апеляційної інстанції з огляду на умови п. 11.7 Договору, є недобросовісною та суперечливою.

Апеляційний господарський суд враховує принципи "естопель" та "заборони суперечливої поведінки".

Доктрина "естопель" бере походження з англосаксонської системи права і базується на принципах добросовісності і послідовності. За своєю природою це прояв загального принципу недопустимості зловживання правом. Сторона, яка вчиняє дії або робить заяви у спорі, що суперечать тій позиції, яку вона займала раніше, не повинна отримати перевагу від своєї непослідовної поведінки.

Доктрина римського права "venire contra factum proprium" (принцип заборони суперечливої поведінки) базується на римській максимі "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Суд звертає увагу на те, що поведінка відповідача не відповідає принципу естопель і доктрині venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки). У судовій практиці принцип добросовісності охоплює естопель та заборону суперечливої поведінки (venire contra factum proprium). Естопель правовий принцип, згідно з яким сторона позбавляється права без розгляду питання по суті висувати певні заперечення або заяви, які явно розходяться з її початковою поведінкою. Принцип заборони суперечливої поведінки (venire contra factum proprium) базується на правилі, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Принцип "естопель", зокрема, застосовано в практиці Європейського суду з прав людини ("Хохліч проти України", заява № 41707/98; "Рефаг парті зі (Партія добробуту) Туреччини та інші проти Туреччини", заяви №№ 41340/98, 41342/98, 41344/98), він підлягає застосуванню і українськими судами.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року у справі № 449/1154/14 визначено, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до висновку, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі № 147/66/17, добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (пункт 55 постанови). Принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації їхніх прав і передбаченого договором та/або законом виконання їхніх обов`язків (пункт 60 постанови). Введення у цивільне законодавство принципу добросовісності є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного (пункт 61 постанови).

Згідно з висновком Верховного Суду, сформульованим у постанові від 16.02.2022 у справі № 914/1954/20, суди мають враховувати принцип добросовісності - стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина заборони суперечливої поведінки, в основі якої лежить принцип добросовісності, базується на римській максимі: ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, та, що не відповідає попереднім заявам або поведінці однієї сторони, за умови, що інша розумно на них покладається.

У контексті наведеного колегія суддів відзначає, що за змістом статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Обставина, про яку стверджує сторона, підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 08.11.2023 у справі № 16/137б/83б/22б (910/12422/20).

Аналогічний стандарт доказування застосувала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює потребу співставлення судом доказів. Отже, з введенням у дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

На підставі встановлених обставин справи та беручи до уваги принцип вірогідності доказів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем доведено належними та достатніми доказами обґрунтованість заявлених позовних вимог.

З огляду на наведене, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за виконані роботи у розмірі 3 539 994,00 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо вимог позивача про стягнення інфляційних, річних та пені.

Пунктом 8.6 договору, сторони обумовили, що за прострочення оплати виконаних робіт генпідрядник зобов`язаний сплатити субпідряднику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення, від суми несплачених коштів за кожен день прострочення - до моменту повного розрахунку, включаючи день оплати.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України унормовано, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

За змістом ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою.

За ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нарахування 3% річних входить до складу грошового зобов`язання та вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки вони є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів й отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Верховний Суд неодноразово у своїх постановах звертав увагу на те, що з огляду на вимоги статей 79, 86 ГПК України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми 3% річних, інфляційних втрат та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Так, у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування.

Беручи до уваги, встановлені вище колегією суддів обставини прострочення виконання відповідачем зобов`язання з оплати виконаних і прийнятих робіт, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових для нарахувань пені, інфляційних та 3% відсотків річних.

Перевіривши наведений судом першої інстанції розрахунок пені, інфляційних та 3% відсотків річних, колегія суддів встановила, що розрахунок є обґрунтованим та арифметично правильним.

При цьому, судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачем невірно визначено початок періоду нарахування 3% річних та пені за актом № 369 від 28.12.2024, першим днем прострочення в оплаті за яким є 14.01.2025, а не 13.01.2025.

Отже, загальний розмір пені становить 435095,19 грн, а 3% річних - 43928,07 грн. Розрахунок інфляційних відповідає обставинам справи і є правильним.

На підставі викладеного, задоволенню підлягають вимоги позивача в частині стягнення 435095,19 грн пені, 43928,07 грн 3% річних та 165365,07 грн інфляційних. В частині стягнення 1081,90 грн. пені та 120,2 грн 3 % річних необхідно відмовити.

Щодо клопотання скаржника про зменшення розміру пені, інфляційних та 3% річних.

Відповідач, обґрунтовуючи необхідність зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій, посилається на правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, відповідно до яких нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних за статтею 625 ЦК України є особливою мірою відповідальності боржника, що має компенсаційний характер, однак з урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити їх розмір; при цьому питання про зменшення процентів річних чи інших санкцій вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених юридично значущих обставин, таких як майновий стан боржника, ступінь виконання зобов`язання, причини прострочення та наслідки порушення. Відповідач додатково зазначає про складне фінансове становище підприємства, оскільки ухвалами Печерського районного суду м. Києва накладено арешт із забороною відчуження, користування та розпорядження на майно, корпоративні права та банківські рахунки відповідача та передано Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (агенство з розшуку та менеджменту активів, АРМА) в управлінні АРМА всіх активів, майна, корпоративних прав та статутного капіталу у вигляді грошових коштів ТОВ "Юні Сервіс". Крім того, відповідач наголошує на зупиненні діяльності підприємства з 01.04.2025.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24 конкретизувала правовий висновок, викладений в її постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, зазначивши таке:

111. Законодавство не містить переліку підстав для зменшення процентів річних. Такими підставами можуть бути, зокрема, дії боржника, спрямовані на належне виконання зобов`язання, ступінь вини боржника, міра виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, інші інтереси сторін, дії чи бездіяльність кредитора, очевидна неспівмірність заявленої суми процентів річних порівняно із сумою боргу, а також інші підстави, підтверджені конкретними обставинами справи.

112. Заявляти про наявність підстав для зменшення процентів річних та доводити, що вони підтверджуються конкретними обставинами справи, має саме боржник, а суд з огляду на наявні в матеріалах справи докази має надати оцінку обґрунтованості таких доводів та вирішити питання про можливість зменшення процентів річних.

113. Також при вирішенні питання про зменшення процентів річних суд має враховувати принципи розумності, справедливості, пропорційності та дотримуватись балансу між інтересами боржника і кредитора.

114. До того ж у постанові від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22 (провадження № 12-4гс24) Велика Палата Верховного Суду зазначала, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів.

115. З огляду на зазначені правові висновки Верховного Суду та наведені в цій постанові висновки Великої Палати Верховного Суду, враховуючи правову природупроцентів річних як визначеної законом плати боржника за користування грошовими коштами кредитора, їх розмір може бути зменшено.

116. При цьому суд при визначенні розміру, до якого можна зменшити проценти річних, обмежений нормою частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, яка визначає, що боржник має сплатити кредитору три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) від простроченої суми.

117. Отже, саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатитиу разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних.

118. Відтак розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.

122. Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (Методологічні положення щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519).

123. Інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці, вони об`єктивно виникають унаслідок знецінення грошових коштів, а їх стягнення є компенсацією за понесені втрати.

124. Компенсація кредитору інфляційних втрат згідно з положеннями частини другої статті 625 Цивільного кодексу України є мінімальною гарантією захисту його інтересів, яка забезпечує збереження цінності грошових коштів протягом прострочення оплати боржником відповідних товарів, робіт чи послуг.

125. Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони, як уже зазначалося, входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат.

126. Верховний Суд у своїй практиці послідовно дотримується правової позиції щодо неможливості зменшення розміру інфляційних втрат - висновки про це викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 жовтня 2023 року у справі № 904/4334/22, від 24 січня 2024 року у справі № 917/991/22, від 01 жовтня 2024 року у справі № 910/18091/23 та від 05 листопада 2024 року у справі № 902/43/24, а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 712/4975/22.

Отже, клопотання відповідача в частині зменшення розміру інфляційних та 3% річних не підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За змістом зазначених норм, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеня виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Таким чином, право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення.

Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Судом враховано низький рівень виконання відповідачем основного зобов`язання та відсутність об`єктивних причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, співвідношення розміру заборгованості боржника (3539994,00 грн) та розміру пені (435095,19 грн), а також невжиття ним можливих заходів до виконання зобов`язання. Обов`язок відповідача сплатити борг виник ще до обставин, викладених ним у клопотанні, проте він належним чином свої зобов`язання не виконав, чим допустив тривале прострочення.

Суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що наведені відповідачем доводи щодо накладення арешту на майно та передачу корпоративних прав в управління АРМА не свідчать про наявність виняткових обставин, які б давали підстави для зменшення розміру пені.

За таких обставин, застосування передбаченої договором та законом відповідальності є обґрунтованим і співмірним характеру порушення.

Щодо заяви відповідача про відстрочення виконання судового рішення строком на шість місяців з дня його ухвалення, яка обгрунтована тими ж обставинами, що і клопотання про зменшення розміру пені, 3% річних та інфляційних.

Відповідач вказав, що підприємство не здійснює господарську діяльність та позбавлене можливості отримувати прибуток.

Однак вказане не може свідчити про обставин, які унеможливлюють або істотно ускладнюють виконання рішення, а тому заява відповідача про відстрочення виконання рішення строком на шість місяців не підлягає задоволенню.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в розмірі 4184382,33 грн, з яких: 3539994,00 грн боргу, 435095,19 грн пені, 43928,07 грн 3% річні та 165365,07 грн інфляційні. В частині стягнення 1202,10 грн необхідно відмовити.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, рішення Господарського суду Житомирської області від 17.09.2025 у справі №906/691/25 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Юні Сервіс" - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Юні Сервіс" на рішення Господарського суду Житомирської області від 17.09.2025 у справі №906/691/25 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 17.09.2025 у справі №906/691/25 - без змін.

2. Справу №906/691/25 повернути до Господарського суду Житомирської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку встановленому ст.ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "27" листопада 2025 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Юрчук М.І.

Суддя Коломис В.В.