УХВАЛА

27 листопада 2025 року

м. Київ

cправа № 910/2393/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Рогач Л. І. - головуюча, Краснов Є. В., Мачульський Г. М.,

перевіривши матеріали касаційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця",

на рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2025 та

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.10.2025

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Південрембуд"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця",

про стягнення 1 425 656,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Південрембуд" (далі - ТОВ "Південрембуд", позивач) звернулося до суду з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - АТ "Укрзалізниця", відповідач, скаржник) про стягнення заборгованості в розмірі 1 425 656,00 грн, яка виникла внаслідок відмови відповідача оплатити виконані за договорами підряду будівельні роботи.

Господарський суд міста Києва рішенням від 24.07.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.10.2025, позов задовольнив та стягнув з АТ "Українська залізниця" на користь позивача заборгованість у розмірі 1 425 656,00 грн та судовий збір в розмірі 17 107,87 грн.

Під час розгляду справи суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що між позивачем та відповідачем були укладені договори від 30.05.2025 № ПР/П-24296/НЮ, № ПР/П-24297/НЮ, № ПР/П-24300/НЮ, № ПР/П-24301/НЮ (далі - договори) за результатами електронних торгів, відповідно до яких позивач з власних матеріалів зобов`язувався за завданням відповідача виконати роботи по ремонту асфальтобетонного покриття на підходах до переїздів структурного підрозділу служби колії регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Укрзалізниця", та здати в установлений договорами строк закінчені роботи, а відповідач зобов`язувався прийняти та оплатити ці роботи відповідно до умов договорів.

Спір у справі виник у зв`язку з тим, як стверджував позивач, що він виконав роботи за договорами в повному обсязі, а відповідач акти виконаних робіт не підписав, кошти не сплатив.

Суди виходили, зокрема, з встановлених обставин наявності між сторонами договірних зобов`язань, виконанням ТОВ "Південрембуд" у повному обсязі взятих на себе зобов`язань щодо підрядних робіт, які є предметом договірних зобов`язань, а також відсутністю доказів оплати АТ "Укрзалізниця" виконаних позивачем робіт.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погодилася з висновком суду першої інстанції про те, що з наведених відповідачем доводів на свій захист не вбачається наявності підстав вважати договори нікчемними, оскільки такі доводи наведені відповідачем лише на стадії судового провадження, і ним (відповідачем) не було вжито жодних заходів щодо повідомлення позивача про виявлену нікчемність договорів, а також не було надано відповіді на направлені акти прийняття виконаних робіт.

АТ "Укрзалізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" через підсистему "Електронний суд" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.10.2025, в якій просить поновити строк на касаційне оскарження та скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду: Рогач Л. І. - головуюча, Краснов Є. В., Мачульський Г. М.

Дослідивши доводи касаційної скарги, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 9 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках.

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Приписами пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Частиною п`ятою статті 12 ГПК України визначено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, в яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно із частиною сьомою статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" (рік подання позовної заяви у справі № 910/2393/25) прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2025 встановлено у розмірі 3028 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у цій справі є стягнення 1 425 656,00 грн. Зазначена сума не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2025 року (1 514 000,00 грн).

Колегія суддів зазначає, що з урахуванням положень пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, можуть бути оскаржені в касаційному порядку лише у визначених цим пунктом випадках.

У касаційній скарзі АТ "Укрзалізниця" як підставу для відкриття касаційного провадження у справі з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, зазначило, що справа має для нього виняткове значення з огляду на те, що відповідач, як суб`єкт господарювання з державним статутним капіталом, зобов`язаний неухильно виконувати вимоги нормативних актів Кабінету Міністрів України, як єдиного акціонера.

Скаржник також вказує на те, що суди попередніх інстанцій встановили факт виконання робіт, при цьому не взяли до уваги твердження відповідача щодо виконання робіт неналежним чином, чим нівелювали право АТ "Укрзалізниця" на відмову від прийняття неналежним чином виконаних робіт відповідно до спірних договорів. Внаслідок цього з відповідача стягнуто кошти за результати робіт, право власності на які не настало.

Водночас скаржник вважає, що спонукання його до підписання актів виконаних робіт є належним способом захисту у справі та "…могло б привести до глибокого та усестороннього розгляду причин відмови замовника від обов`язку прийняти роботи.".

АТ "Укрзалізниця" у касаційній скарзі також зазначає, що "…договірні спори є множинними, а відтак, актуальними, дана справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.".

Щодо підстав касаційного оскарження скаржник, серед іншого, послався на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України та вказав про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 95 постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.2005 № 668 "Про затвердження Загальних умов укладання та виконання договорів підряду в капітальному будівництві", відповідно до якого якщо згідно з умовами договору підряду власником виконаних робіт (об`єкта будівництва) до їх передачі замовнику є підрядник, право власності на закінчені роботи (об`єкт будівництва) переходить до замовника з моменту підписання сторонами акта про виконані роботи.

На думку відповідача суди попередніх інстанцій необґрунтовано відхилили клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи в контексті пункту 4 частини другої статті 287, пункту 3 частини третьої статті 310 ГПК України.

Відповідно до частини четвертої статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики (пункт 4).

Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Єдність судової практики також є складовою принципу правової визначеності.

Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення судом касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на велику кількість спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми. Водночас формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права є метою вирішення виключної правової проблеми, яка має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів.

Кількісний вимір свідчить про той факт, що правова проблема наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду на якісний критерій про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.

Такі критерії, серед іншого, можливо використовувати для визначення того, чи має справа фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, адже таке значення є оціночним поняттям.

З урахуванням вказаного колегія суддів зазначає, що аргументи та доводи, викладені у касаційній скарзі, не відповідають вказаним критеріям, оскільки не містять доказів кількісного та якісного виміру щодо наявності питання права, яке має фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а наведені доводи щодо оскарження судових рішень фактично зводяться до незгоди скаржника з висновками господарських судів стосовно оцінки доказів і встановлених обставин у справі, при цьому доводи скарги спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів та встановлення інших обставин у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Окрім того суди першої та апеляційної інстанцій під час вирішення спору у справі застосували норми Цивільного кодексу України, правова позиція про застосування яких є сталою у судовій практиці Верховного Суду, зокрема, стосовно акта виконаних робіт за договором підряду, підписаного однією стороною, правовий висновок викладено у пункті 6.3 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.12.2019 у справі № 910/7446/18 та інших. Цей висновок полягає в тому, що "передання і прийняття робіт на підставі підписаного в односторонньому порядку акта і виникнення за таким актом прав та обов`язків можливе за наявності реального виконання робіт за договором у разі неотримання обґрунтованої відмови про причини неприйняття робіт у строк, визначений договором".

Водночас у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.06.2023 у справі № 914/2355/21 сформована правова позиція, відповідно до якої за загальним правилом, при вирішенні спорів щодо належного та своєчасного виконання договорів стосовно надання послуг/виконання робіт, як зі сторони замовника, так і виконавця (підрядника), суди повинні надавати оцінку вжитим сторонами діям на його виконання у їх сукупності з огляду саме на умови кожного договору (договорів) у конкретній справі, проте передбачена відповідним договором умова щодо оплати за надані послуги (виконані роботи) з прив`язкою до підписання відповідних актів приймання не може бути єдиною підставою, яка звільняє замовника від обов`язку здійснити таку оплату, адже основною первинною ознакою будь-якої господарської операції, як то надання послуг чи виконання робіт, є її реальність. Наявність належним чином оформлених первинних документів (підписаних уповноваженими представниками обох сторін) є вторинною, похідною ознакою. Неналежне документальне оформлення господарської операції відповідними первинними документами, зокрема непідписання замовником актів приймання робіт/послуг без надання у визначені договором та/або законом строки вмотивованої відмови від їх підписання, не може свідчити про їх безумовну невідповідність змісту господарської операції (наданим послугам або виконаним роботам). Правові наслідки створює саме господарська операція (реальне надання послуг/виконання робіт), а не первинні документи.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга відповідача не стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Щодо посилань скаржника на виняткове для нього значення справи, то Верховний Суд зазначає, що в цьому випадку оцінка судом такої "винятковості" може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Отже, особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

На переконання Верховного Суду, касаційна скарга не містить переконливих аргументів, які б свідчили про її виняткове для скаржника значення, оскільки наведені доводи в їх сукупності зводяться до заперечення встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи; необхідності переоцінки доказів, які були оцінені судом першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи по суті; заперечення результату розгляду справи.

Касаційна скарга фактично зводиться до спроби переконати суд у необхідності переглянути зміст рішень, ухвалених судами попередніх інстанцій, однак Верховний Суд не може ставити під сумнів законність рішень судів тільки через те, що такі рішення скаржник вважає незаконними.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію ?суду права?, що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є ?судом фактів?.

З урахуванням вказаного наведені скаржником у касаційній скарзі доводи у контексті оскаржуваних судових рішень у цій справі не дають підстав для висновку про те, що наявні підстави для відкриття касаційного провадження, передбачені частиною третьою статті 287 ГПК України, у справі з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Верховний Суд зазначає, що визначені підпунктами ?а"-"г? пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки, є винятками із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип ?правової визначеності? буде порушено.

У постанові від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних "фільтрів" не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, та можна стверджувати, що введення процесуальних "фільтрів" допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя.

При цьому варто враховувати, що використання судом касаційної інстанції оціночних чинників, як-то: "винятковість значення справи для скаржника", "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики" тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики.

Суд також зазначає, що, з огляду на те, що підставами відкриття касаційного провадження у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, є наявність та обґрунтування скаржником випадків, визначених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, наведені скаржником підстави касаційного оскарження відповідно до пунктів 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України не дають достатніх правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою АТ "Укрзалізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.10.2025, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

У зв`язку з тим, що Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у цій справі, клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень колегія суддів не розглядає.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293, 314 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 910/2393/25 за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.10.2025.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуюча Л. Рогач

Судді Є. Краснов

Г. Мачульський