СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року м. Харків Справа №917/739/24

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гребенюк Н.В., суддя Россолов В.В.,

за участю секретаря судового засідання Ярош В.В.,

за участю представників у режимі відеоконференції:

позивача Пясецький Д.В. (адвокат), свідоцтво серія ДН№5017 від 28.03.2018 року, довіреність №19/12-2024/9 від 19.12.2024 року;

відповідача Гречко С.І., довіреність б/н від 14.01.2025 року, витяг з ЄДР ЮО, ФОП та ГФ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» (вх.№2289П/1) на рішення Господарського суду Полтавської області від 09.10.2025 року у справі №917/739/24,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України», вул. Шолуденка, 1, м. Київ, 04116,

до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз», вул. Козака, 2-а, м. Полтава, Полтавська область, 36000,

про стягнення 715631178,23 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» звернулось до Господарського суду Полтавської області з позовом про стягнення з відповідача Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз» 715631178,23 грн заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами типового договору постачання природного газу постачальником «останньої надії» (затверджений постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року №2501), з яких 469985234,09 грн основна заборгованість, 86716963,56 грн пеня, 27748854,16 грн 3% річних, 131180126,42 грн інфляційні втрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на не виконання відповідачем визначених типовим договором постачання природного газу постачальником «останньої надії» обов`язків з оплати отриманого у січні-лютому 2022 року природного газу.

Правовими підставами позову вказано, зокрема, ст.ст. 16, 509, 525, 526, 549, 610-612, 625, 629, 655-697, 712, 714 Цивільного кодексу України, ст.ст. 20, 173, 174, 175, 193, 216, 218, 222, 230-232, 265 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 12 Закону України «Про ринок природного газу» та інші.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 09.10.2025 року у справі №917/739/24 (повний текст складено 09.10.2025 року, суддя Ківшик О.В.) позов задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз» (36000, Полтавська область, місто Полтава, вулиця Володимира Козака, будинок 2А; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» (04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 1; код ЄДРПОУ 4012134,09 грн основного боргу, 43358481,78 грн пені, 27748854,16 грн 3% річних, 131180126,42 грн інфляційних втрат та 847840,00 грн витрат по сплаті судового збору.

В частині стягнення з відповідача 43358481,78 грн пені у задоволенні позову відмовлено.

Позивач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить:

- скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 09.10.2025 року у справі №917/739/24 в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені в розмірі 43358481,78 грн;

- прийняти в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

- стягнути з відповідача судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що відповідно до норм Господарського та Цивільного кодексів України, боржник не звільняється від відповідальності за порушення зобов`язань, і штрафні санкції, передбачені договором, повинні бути стягнуті у повному обсязі. Скаржник також зазначає, що у даному випадку немає підстав для зменшення штрафу, оскільки дії відповідача не можна вважати винятковими, а розмір штрафу відповідає погодженим умовам договору.

При прийнятті оскаржуваного рішення, суд першої інстанції зменшуючи розмір пені взагалі не досліджено майновий стан відповідача та позивача. Посилання суду на ту обставину, що позивач під час вирішення спору у цій справі не надав, а матеріали справи не містять доказів, які підтверджують понесення ним збитків або можливість їх понесення у зв`язку з невиконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором безпідставне. При вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін. Проте, місцевий господарський суд відповідного не зробив.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 04.11.2025 року відкрито апеляційне провадження за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Полтавської області від 09.10.2025 року у справі №917/739/24. Встановлено позивачу строк протягом якого він має право подати до суду відзив на апеляційну скаргу, а також встановлено строк протягом якого учасники справи мають право подати до суду клопотання, заяви, документи та докази в обґрунтування своєї позиції по справі. Справу призначено до розгляду в судове засідання і роз`яснено шляхи реалізації права учасників справи на участь у судовому засіданні, а також шляхи реалізації права учасників справи на подання документів до суду засобами електронного зв`язку через підсистему електронний суд. Витребувано з Господарського суду Полтавської області матеріали справи №917/739/24.

Вказана ухвала була направлена учасникам справи до електронного кабінету користувача у системі електронний суд і доставлена їм 05.11.2025 року.

14.11.2025 року матеріали справи №917/739/24 на вимогу надійшли до Східного апеляційного господарського суду.

13.11.2025 року від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№13234), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні 27.11.2025 року представник позивача оголосив, що підтримує доводи та вимоги апеляційної скарги і наполягає на її задоволенні. Представник відповідача проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (надалі - НКРЕКП), від 04.07.2017 року №880 здійснює ліцензійне постачання природного газу на території України.

За результатами державного конкурсу та відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 року №917-р Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» визначено постачальником «останньої надії» на ринку природного газу.

Відповідно до матеріалів справи між Товариством з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» (постачальник) та Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз» укладено типовий договір постачання природного газу постачальником «останньої надії» (далі договір), умовами якого передбачено, що постачальник зобов`язується постачати природний газ споживачу в необхідних для нього об`ємах (обсягах), а споживач зобов`язується своєчасно сплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором (п. 2.1 договору).

Відповідно до п. 3.1. договору, постачання природного газу споживачу здійснюється з дня, визначеного інформаційною платформою оператора газотранспортної системи днем початку постачання в реєстрі споживачів постачальника відповідно до Кодексу газотранспортної системи.

У п. 4.1 договору визначено, що постачання природного газу здійснюється за ціною, оприлюдненою постачальником на своєму сайті. Така ціна визначається постачальником відповідно до розділу VI Правил постачання. Нова ціна є обов`язковою для сторін з дня, наступного за днем її оприлюднення постачальником на власному сайті.

За умовами п. 4.2 договору, об`єм (обсяг) постачання природного газу споживачу за розрахунковий період визначається за даними Оператора ГРМ/Оператора ГТС (для прямих споживачів) за підсумками розрахункового періоду, що містяться в інформаційній платформі оператора газотранспортної системи та надані споживачу Оператором ГРМ відповідно до умов договору розподілу природного газу.

Відповідно до п. 4.3 договору, постачальник зобов`язаний надати споживачу рахунок на оплату природного газу за цим договором не пізніше 10 числа календарного місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, в обумовлений між постачальником і споживачем спосіб (поштою за замовчуванням, через електронний кабінет споживача тощо - якщо сторонами це окремо обумовлено).

Згідно п. 4.4. договору, споживач зобов`язаний оплатити рахунок, наданий постачальником відповідно до п. 4.3 цього договору, до закінчення календарного місяця, наступного за місяцем постачання природного газу.

У п. 4.5. договору сторони погодили, що у разі порушення споживачем, що не є побутовим, строків оплати за цим договором він сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Пунктом 5.2 договору на споживача покладено обов`язок, зокрема, забезпечувати своєчасну та повну оплату поставленого природного газу згідно з умовами цього договору.

Цей договір набирає чинності з дня, визначеного інформаційною платформою Оператора ГТС днем початку постачання природного газу споживачу в реєстрі споживачів постачальника відповідно до Кодексу газотранспортної системи. Дія цього договору не може перевищувати шістдесят діб протягом календарного року та триває до кінця календарного місяця, наступного за місяцем, в якому почалося фактичне постачання природного газу постачальником. Розірвання (припинення дії) цього договору не звільняє споживача від обов`язку сплатити заборгованість постачальнику за цим договором (п. 11.1. договору).

В інформаційній платформі споживач з ЕІС-кодом 56X018 (відповідач) був закріплений за постачальником «останньої надії» ТОВ «ГК «Нафтогаз України» (ЕІС-код 56Х80В) (позивач) у т.ч. у період з 01.01.2022 року по 28.02.2022 року.

Обсяг природного газу, використаний відповідачем ЕІС-код 56X018 у вказаний період та внесений в алокацію позивача як постачальника «останньої надії» ТОВ «ГК «Нафтогаз України» (ЕІС-код 56Х80В) становить:

- з 01.01.2022 по 31.01.2,58 тис.м3;

- з 01.02.2022 по 28.02.2,31 тис.м3.

Листом оператора ГТС від 25.11.2022 року №ТОВВИХ-22-12812 та інформацією щодо остаточної алокації відборів споживача з ЕІС-кодом 56X018 підтверджується факт включення відповідача до реєстру споживачів позивача як постачальника «останньої надії» та віднесення газу, спожитого відповідачем, до портфеля позивача як постачальника «останньої надії».

Факт поставки позивачем відповідачу вказаних вище об`ємів природного газу на загальну суму 469985234,09 грн підтверджується актом приймання-передачі №2144 від 31.01.2022 року та актом приймання-передачі №4186 від 28.02.2022 року, які без жодних зауважень підписані представниками позивача і відповідача, підписи скріплені печатками сторін.

Факт споживання природного газу за вказаний період у зазначених обсягах відповідачем визнається.

Вартість поставленого у січні-лютому 2022 року природного газу у заявах по суті відповідач не спростовує.

Позивачем було виставлено відповідачу рахунки на оплату природного газу №6530 від 11.02.2022 року, №10123 від 12.03.2022 року з доказами направлення та отримання відповідачем. У встановлений п. 4.4 типового договору постачання природного газу постачальником «останньої надії» вартість отриманого газу відповідачем не сплачено.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до Господарського суду Полтавської області з позовом у даній справі з вимогою про стягнення з відповідача - Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз» 715631178,23 грн заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами типового договору постачання природного газу постачальником «останньої надії» (затверджений постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року №2501), з яких 469985234,09 грн основна заборгованість, 86716963,56 грн пеня, 27748854,16 грн 3% річних, 131180126,42 грн інфляційні втрати.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку що матеріалами справи підтверджується виконання позивач належним чином зобов`язання за договором щодо здійснення ним поставки природного газу. У той час, відповідач в порушення прийнятих на себе зобов`язань за договором не оплатив позивачу у повному обсязі отриманий у січні-лютому 2022 року природний газ і заборгованість останнього складає 469985234,09 грн. Дана обставина Відповідачем не спростовується. Таким чином, суд дійшов висновку, що в частині стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 469985234,09 грн вимоги підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню.

Позивач заявив до стягнення з відповідача 27748854,16 грн 3% річних від простроченої суми (в тому числі за зобов`язанням з оплати поставленого у січні 2022 року природного газу 16854983,67 грн за період з 01.03.2022 року по 29.02.2024 року, за зобов`язанням з оплати поставленого у лютому 2022 року природного газу 10893870,49 грн за період з 01.04.2022 року по 29.02.2024 року) та 131180126,42 грн інфляційних втрат, нарахованих за несвоєчасну сплату відповідачем отриманого природного газу (в тому числі за зобов`язанням з оплати поставленого у січні 2022 року природного газу 84656537,70 грн за період березень 2022 року лютий 2024 року, за зобов`язанням з оплати поставленого у лютому 2022 року природного газу 86716963,56 грн за період квітень 2022 лютий 2024 року).

Місцевий господарський суд, перевіривши розмір заявлених вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань, не виявив завищення їх розміру з боку позивача, а тому вимоги в цій частині визнав правомірними та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Крім того, здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 86716963,56 грн пені (в тому числі за зобов`язанням з оплати поставленого у січні 2022 року природного газу 49046474,42 грн за період з 01.03.2022 року по 31.08.2022 року, за зобов`язанням з оплати поставленого у лютому 2022 року природного газу 37656537,70 грн за період з 01.04.2022 року по 30.09.2022 року), суд першої інстанції прийшов до висновку, що зазначені вимоги відповідають положенням норм права, є математично правильними, обґрунтованими та правомірними.

Водночас, місцевий суд частково задовольнив клопотання відповідача і зменшив визнаний судом обґрунтованим розмір пені на 50%.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи вимоги процесуального законодавства, суд апеляційної інстанції здійснює перегляд рішення Господарського суду Полтавської області від 09.10.2025 у справі №917/739/24 виключно у межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, які зводяться до незгоди апелянта із судовим рішенням в частині відмови у стягненні неустойки - пені.

Апеляційний господарський суд, переглядаючи у апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Відповідачем до суду першої інстанції подавалось клопотання про зменшення розміру неустойки (пені) на 99%.

Судова колегія зазначає, що у спірних правовідносинах суд першої інстанції скористався своїм правом зменшення штрафних санкцій за результатами здійсненої оцінки наданих сторонами доказів та обставин справи у їх сукупності, вирішив питання про наявність підстав, за яких можливе зменшення пені на 50%.

Так, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені та штрафу є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу.

У постанові від 16.03.2021 року у справі №922/266/20 Верховний Суд зазначає, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її саме компенсаторний характер; заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

Враховуючи позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №902/417/18, про те, господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Отже, у випадку нарахування неустойки, яка не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Цивільного кодексу України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності в законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, від 03.07.2019 року у справі №917/791/18, від 22.10.2019 року у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 року у справі №902/855/18, від 04.02.2020 року у справі №918/116/19, від 29.09.2020 року у справі №909/1240/19 (909/1076/19), від 24.12.2020 року у справі №914/1888/19, від 26.01.2021 року у справі №916/880/20, від 23.01.2021 року у справі №921/580/19, від 26.01.2021року у справі №916/880/20.

Правовий аналіз приписів статей 551 Цивільного кодексу України, 233 Господарського кодексу України свідчить про те, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов та на розсуд суду. Відповідний правовий висновок викладений у Постановах Верховного Суду України від 04.05.2018 року у справі №917/1068/17, від 22.01.2019 року у справі №908/868/18, від 03.06.2019 року у справі №914/1517/18.

Отже, питання про зменшення розміру штрафних санкцій вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

При цьому, закон не визначає ані максимального розміру, на який суди можуть зменшити нараховані відповідно до договору штрафні санкції, ані будь-який алгоритм такого зменшення. Чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно ст. 86 ГПК, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У постанові від 19.01.2024 року у справі №911/2269/22, Верховний Суд України у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив, що визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 Господарського процесуального кодексу України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що судова практика щодо застосування норм права щодо можливості зменшення неустойки є усталеною і відповідно до неї при визначення розміру неустойки судам належить керуватися наступними загальними підходами (правилами):

- Господарський кодексу України (наразі втратив чинність) вказував на неспівмірність розміру штрафних санкцій з розміром збитків кредитора як на обов`язкову умову, за наявності якої таке зменшення є можливим, тоді як Цивільний кодексу України (наразі є діючим і підлягає до застосування) виходить з того, що підставою зменшення можуть бути й інші обставини, які мають істотне значення;

- зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки;

- довести наявність обставин, які можуть бути підставою для відповідного зменшення, має заінтересована особа, яка заявила пов`язане з цим клопотання;

- неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора;

- господарський суд повинен надати оцінку як поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і запереченням інших учасників щодо такого зменшення;

- закон не визначає ані максимального розміру, на який суди можуть зменшити нараховані відповідно до договору штрафні санкції, ані будь-який алгоритм такого зменшення;

- чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, а тому таке питання вирішується господарським судом згідно статті 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів;

- підприємництво за своєю суттю є ризикованою діяльністю, в Україні діє принцип свободи договору та заборони суперечливої поведінки, сторони добровільно уклали договір і визначили штрафні санкції, тому суд має зменшувати розмір таких санкцій саме у виключних випадках з урахуванням всіх обставин справи.

При цьому, суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення штрафних санкцій; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення штрафних санкцій. Відповідно до принципу змагальності суд оцінює лише надані сторонами докази і наведені ними аргументи. Суд повинен належним чином мотивувати своє рішення про зменшення неустойки, із зазначенням того, які обставини ним враховані, якими доказами вони підтверджені, які аргументи сторін враховано, а які відхилено (статті 86, 236-238 Господарського процесуального кодексу України).

Такий висновок міститься, зокрема у постанові Верховного Суду від 14.07.2021 року у справі №916/878/20.

Суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення вказав, що позивач під час вирішення спору у цій справі не надав, а матеріали справи не містять доказів, які підтверджують понесення ним збитків або можливість їх понесення у зв`язку з невиконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором.

Необхідно відзначити, що відповідна конструкція передбачена ст. 233 Господарського кодексу України, який наразі втратив чинність і не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

У той час, незважаючи втрати сили відповідної норми права, це не забороняє сторін на загальних підставах доводити свою позицію у справі щодо наявності або відсутності підстав для зменшення неустойки (пені) через призму наявності/відсутності збитків або можливість їх понесення у зв`язку з невиконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором.

Місцевий господарський суд вказав, що відповідач є оператором газорозподільної системи - суб`єктом природної монополії та здійснює господарську діяльність з розподілу природного газу. Відповідач є єдиним підприємством, що забезпечує надання житлово-комунальної послуги з розподілу природного газу населенню, установам, організаціям та підприємствам на території здійснення ліцензійної діяльності. Також відповідач належить до підприємств критичної інфраструктури у відповідності до Закону України від 16.11.2021 року №1882-ІХ «Про критичну інфраструктуру» та здійснює управління об`єктом критичної інфраструктури і відповідає за його поточне функціонування. Згідно ч. 1 ст. 4 Закону №1882-ІХ захист критичної інфраструктури є складовою частиною забезпечення національної безпеки України.

Таким чином, на переконання суду першої інстанції, враховуючи господарську діяльність відповідача, причини неналежного виконання ним зобов`язання щодо своєчасної оплати і його ступінь вини, баланс інтересів сторін, відсутність доказів понесення позивачем збитків внаслідок порушення відповідачем прийнятих на себе зобов`язань, стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за цим рішенням, відповідні обставини є винятковими та наявні підстави для висновку для зменшення належного до стягнення розміру пені на 50%, що становить 43358481,78 грн.

Так, предметом позовних вимог у даній справі є стягнення заборгованості в розмірі 715631178,23 грн, яка складається з суми основного боргу - 469985234,09 грн, пені 86716963,56 грн; 3% річних 27748854,16 грн, інфляційних втрат 131180126,42 грн.

У відповідності до рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 року №7-рп/2013 штрафні санкції мають на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків.

Перевіркою нарахованих ТОВ «ГК «Нафтогаз України» пені, 3% річних та інфляційних втрати встановлено, що їх загальна сума становить 245645944,14 грн, тобто більше половини від заявленої суми основного боргу. Вказане опосередковано свідчить, що наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання. При цьому, сума інфляційних втрат та 3% річних має компенсаційний характер, а пеня наразі є фактично прибутком для позивача.

Зменшення розміру штрафних санкції не має негативного впливу на фінансовий стан позивача, оскільки стягнення штрафних санкцій має компенсаторний характер, і не може бути засобом збагачення іншої сторони договору.

При цьому, судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискреційні повноваження для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій.

Враховуючи фінансовий стан АТ «Полтавагаз», що є загальновідомою обставиною про збитковість такого підприємства, введений воєнний стан на всій території України, а також критично важливий статус АТ «Полтавагаз» для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період, а також те, що стягнення всієї нарахованої суми санкцій у вигляді пені, 3% річних та інфляційних втрат при їх примусовому стягненні порушить нормальну роботу підприємства і може унеможливити здійснення розподілу природного газу споживачам в період воєнного стану, відсутність в діях відповідача прямого умислу, спрямованого на порушення зобов`язання, господарський суд, з урахуванням принципу збалансованості інтересів сторін, обґрунтовано, справедливо та доцільно, що цілком відповідає принципу верховенства права, дійшов висновку про наявність виняткових обставини і зменшення належного до стягнення розміру пені на 50%.

Зменшення розміру пені на 99% (розмір про який вказував відповідач у своєму клопотанні) фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Тобто зменшення розміру стягуваної пені на 50% свідчить про дотримання балансу інтересів сторін, у тому числі позивача.

Згідно ст. 129 Конституції України, до основних засад судочинства відносяться, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом по даній справі всупереч приписів ст. 73, 74, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту, а також не надано належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження своєї позиції по справі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Колегія суддів зазначає, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні суду першої інстанції, яке є предметом апеляційного оскарження.

Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення Господарського суду Полтавської області від 09.10.2025 року у справі №917/739/24, яке відповідає вимогам ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, має бути залишене без змін.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає, що оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 77, 86, 129, 240, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 09.10.2025 року у справі №917/739/24 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 05.12.2025 року.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя Н.В. Гребенюк

Суддя В.В. Россолов