ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07.08.2025 Справа № 917/1357/23
м. Полтава
про визнання недійсним рішення учасника товариства про передачу майна

Суддя Солодюк О.В.
Секретар судового засідання Данько М.С.
Учасники справи згідно протоколу судового засідання

Розглядається позовна заява про визнання недійсним рішення Єдиного учасника № 03/06 ТОВ КРАМАР ЛТД від 03.06.2022 року, акту приймання-передачі майна, які посвідчені приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Майхер О.Л. 05.04.2023 року.; скасування рішення про державну реєстрацію прав № 49941569 від 12.04.2023 року, прийнятого державним реєстратором Давидівської сільської ради Львівської області Левандовською Інною Чеславівною на підставі рішення Єдиного учасника № 03/06 ТОВ КРАМАР ЛТД від 03.06.2022 року, яке посвідчене приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Майхер О.Л. 05.04.2023 року, тим самим привести сторони у первісний стан, застосувавши двосторонню реституцію: відновити становище, яке існувало до порушення прав шляхом відновлення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про майно, яке зареєстроване за адресою: Львівська обл., м. Львів, вулиця Апостола Д., будинок 16, а саме нежитлове приміщення, будівля заправки, яке належало на праві власності за договором купівлі-продажу відповідачу.
01.08.2023 (вхід. № 9444) від представника позивача до матеріалів справи надійшла платіжна квитанція про доплату судового збору.
01.08.2023 (вхід. № 9387) від представника позивача до матеріалів справи надійшла заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно.
Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 04.08.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 05.09.2023 на 09:30 год.
Ухвалою від 04.08.2023 суд відмовив в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.
Ухвалою від 05.09.2023 суд продовжив підготовче провадження на 30 днів, залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім КРАМАР ЛТД", витребував від Управління Державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради та Державного реєстратора Давидівської сільської ради Львівського району, Львівської області - Левандовської Інни Чеславівни матеріали реєстраційної справи, на підставі яких документів було винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 67214626 від 14.04.2023 року та проведено державну реєстрацію припинення права власності у Товариства з обмеженою відповідальністю "Крамар ЛТД" та реєстрацію права власності у Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Крамар ЛТД", відклав розгляд справи на 24.10.2023 на 11:30 год.
Ухвалою від 16.10.2023 суд відмовив в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.
Ухвалою від 24.10.2023 суд відклав підготовче засідання на 28.11.2023 на 13:30 год.
Ухвалою від 28.11.2023 суд залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ТОВ "Виробнича компанія Крамар ЛТД" та відклав підготовче засідання на 30.01.2024 на 14:00 год.
22.01.2024 (вхід. № 804) від представника ТОВ "Торговий дім Крамар ЛТД" до матеріалів справи надійшло клопотання про закриття провадження у справі.
29.04.2024 (вхід. № 1166) від представника відповідача до матеріалів справи надійшло клопотання, в якому останній підтримує клопотання про закриття провадження у справі.
В судовому засіданні 30.01.2024 суд оголосив перерву до 09.04.2024 до 13:00 год.
27.03.2024 (вхід. № 4215) від представника позивача до матеріалів справи надійшло заперечення на клопотання про закриття провадження у справі.
09.04.2024 (вхід. № 4810) від Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім КРАМАР ЛТД" до матеріалів справи надійшли додаткові пояснення.
В судовому засіданні 09.04.2024 судом оголошено перерву до 23.05.2024 до 12:30 год.
23.05.2024 (вхід. № 7276) від представника позивача до матеріалів справи надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Судове засідання, призначене на 23.05.2024 на 12:30 год., не відбулося у зв`язку з перебуванням судді у відпустці. Ухвалою від 17.06.2024 суд призначив розгляд справи на 30.07.2024 на 13:00 год.
Ухвалою від 30.07.2024 суд відклав розгляд справи на 17.10.2024 на 12:00 год. в режимі відеоконференції.
Ухвалою від 17.10.2024 суд відклав розгляд справи на 19.12.2024 на 11:00 год. в режимі відеоконференції.
Ухвалою від 19.12.2024 суд залишив без розгляду клопотання ТОВ "Торговий Дім КРАМАР ЛТД" про зупинення провадження у справі, відмовив у задоволенні клопотання ТОВ "Торговий Дім КРАМАР ЛТД" про закриття провадження у справі з мотивів, зазначених в ухвалі, закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті на 13.02.2025 на 15:00 год.

В судовому засіданні 13.02.2025 суд оголосив перерву до 10.04.2025 до 14:00 год.
08.04.2025 (вхід. № 4670) від представника відповідача до матеріалів справи надійшли додаткові пояснення у справі. Проти позову відповідач заперечує, доводи позовної заяви вважає безпідставними, необгрунтованими, надуманими та такими, що не підлягають задоволенню.
10.04.2025 (вхід. 4789) від ТОВ "Торговий дім КРАМАР ЛТД" до матеріалів справи надійшли пояснення.
В судовому засіданні 10.04.2025 оголошено перерву до 20.05.2025 до 15:00 год.
20.05.2025 (вхід. № 6720) від представника позивача до матеріалів справи надійшло клопотання про відкладення судового засідання у справі.
Ухвалою від 20.05.2025 суд відклав розгляд справи на 29.07.2025 на 13:00 год.
Під час розгляду справи по суті суд дослідив усі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.
В судовому засіданні 29.07.2025 суд відклав ухвалення та проголошення рішення на 07.08.2025 на 12:30 год.
В судовому засіданні 07.08.2025 судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення відповідно до ст. 240 ГПК України.
Розглянувши матеріали справи, суд встановив.
02 липня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю КОНСОЛЬЛАЙН та Товариством з обмеженою відповідальністю "КРАМАР ЛТД" укладено договір № ТЕО 38978420 транспортно-експедиторського обслуговування про те, що Експедитор зобов`язується організувати за рахунок Клієнта транспортно експедиторське обслуговування (ТЕО), перевезення експортно-імпортних і транзитних вантажів по території України і в міжнародному сполученні, а також надання інших транспортно-експедиторських послуг останньому за погодженням Сторін, які передбачені та/або не передбачені, але не забороняються чинним міжнародним законодавством та чинним законодавством України.
У зв`язку з тим, що Відповідач не виконав своїх зобов`язань за Договором, Позивач звернувся до відповідача у серпні 2022 року з претензією про стягнення заборгованості, яка не була задоволена, та на початку грудня 2022 року до суду з позовом про стягнення заборгованості за Договором.
02 грудня 2022 року ТОВ "КРАМАР ЛТД" змінило назву на ТОВ "Інтерс Ойл Енд Транс", а також юридичну адресу, єдиного учасника, директора та ін., що прослідковується зі сайту Опендатабот (дана інформація наявна в загальному доступі).
08 березня 2023 року винесено рішення Господарського суду Львівської області по справі № 914/3165/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Консольлайн" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерс Ойл Енд Транс", про стягненн заборгованості в розмірі 1 220 808,51 грн., що включає в себе: 776 168,81 грн - основної заборгованості, 182 076,32 грн - втрат від інфляції, 19 052,52 грн. - 3% річних, 118 420,04 грн. - пені, 20 000,00 грн. витрат на професійну - правничу допомогу та 16 435,77 грн. понесених витрат на сплату судового збору.
Після подання Відповідачем апеляційної скарги на рішення Господарського суду Львівської області по справі № 914/3165/22, Західний апеляційний господарський суд ухвалою від 29.05.2023 року повернув апеляційну скаргу скаржнику. Постанова апеляційного суду набрала законної сили 29.05.2023 року, що підтверджується з Єдиного державного реєстру судових рішень.
Позивач вважає, що Відповідачем, з метою затягування процесу стягнення з останнього боргу перед Позивачем, було подано апеляційну скаргу для оскарження рішення суду, однак не сплачено судовий збір, у зв`язку з чим матеріали було повернуто до Господарського суду Львівської області і лише 01.06.2023 року видано Позивачу судовий наказ.
06 червня 2023 року направлено заяву про відкриття виконавчого провадження для примусового виконання судового наказу до приватного виконавця Львівського виконавчого округу - Голайда A.B.
Однак, 15 червня 2023 року отримано повідомлення від приватного виконавця Львівського виконавчого округу - Голойда А.В. за вих. № 3159 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, у зв`язку з тим, що вищевказане майно Боржника (Відповідача) і будь - яке інше майно у Львівській області відсутнє та юридична адреса місцезнаходження змінена на м. Полтаву.
21 червня 2023 року направлено нову заяву про відкриття виконавчого провадження для примусового виконання судового наказу до приватного виконавця Полтавського виконавчого округу - Деркач І.В. за місцезнаходженням Боржника (відповідача).
22 червня 2023 року приватним виконавцем Полтавського виконавчого округу - Деркач І.В. відкрито виконавче провадження та проведено дії щодо розшуку банківських рахунків та наявного майна Боржника для його реалізації для погашення заборгованості за судовим наказом по справі № 914/3165/22.
Позивач зазначає, що саме це майно було наявне у Відповідача на дату винесення рішення Господарським судом Львівської області по справі 914/3165/22 від 08.03.2023 року, однак, з метою приховування майна та ухилення від виконання рішення суду, його було передано іншому товариству, учасником та директором якого являється минулий учасник та директор і нинішній підписант згідно Єдиного державного реєстру ТОВ "ІНТЕРС ОЙЛ ЕНД ТРАНС" - Крамар Дмитро Володимирович.
Також, позивач зазначає, що Рішення №03/06 Єдиного учасника ТОВ "КРАМАР ЛТД" датовано 03.06.2022 року, а посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Майхер О.Л. 05.04.2023 року. Акт приймання - передачі майна датовано 05.04.2023 року та посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Майхер О.Л. також 05.04.2023 року.
Позивач враховує той факт, що Рішення Єдиного учасника було ймовірно підписано 03.06.2022 року, тобто за рік до його посвідчення, а отже є таким, що посвідчений неправомірно.
Також, позивач зазначає, що Рішення Єдиного учасника від 03.06.2022 року про виділ майна підписано засновником, єдиним учасником ТОВ "Крамар ЛТД" ОСОБА_1 , а акт приймання - передачі майна у власність підписано підписантом ТОВ "Інтерс Ойл Енд Транс" - ОСОБА_1 , тобто після зміни статутних документів, зміни засновника та бенефіціарного власника, відповідно до наявної інформації у відкритих реєстрах. Тобто на момент посвідчення рішення № 03/06 Єдиного учасника ТОВ "Крамар ЛТД" від 03.06.2022 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Майхер О.Л. 05.04.2023 року, ОСОБА_1 є не єдиним учасником юридичної особи, про що зазначалося у рішенні, адже згідно з реєстром ЄДР директором компанії з грудня 2022 року є громадянин Казахстану ОСОБА_2 .
Новоутворені товариства після виділу, а саме ТОВ "Воробнича компанія Крамар ЛТД" та ТОВ "Торговий дім Крамар ЛТД" зареєстровані 07.06.2022 року. Тобто, майно, яке підлягає передачі після виділу товариства потрібно передати після закінчення строку на задоволення вимог кредиторів первісного товариства з якого відбувся виділ.
Отже, позивач вважає, що посвідчення акту приймання - передачі 05.04.2023 року є нічим іншим, як саме приховування майна Боржника (Відповідача).
Разом з тим, позивач вважає підставою для визнання рішення Єдиного учасника ТОВ "Крамар ЛТД" від 03.06.2022 недійсним, обізнаність директора (єдиного учасника) на час винесення та посвідчення вищевказаного рішення щодо наявності кредитної заборгованості перед Позивачем, а отже логічним є той факт, що Відповідач таким чином намагався приховати наявне майно, для того, щоб його не реалізували для погашення заборгованості перед Позивачем.
Крім того, Позивач посилається на те, що рішення Єдиного учасника та акту приймання - передачі майна вчинено на шкоду кредитору (Позивачу) із зловживанням права та в порушення засад добросовісності та розумності, що зважаючи на норми Цивільного кодексу України щодо підстав для недійсності договору, свідчить про його фраудаторність.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи принцип змагальності сторін, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та недоведеними, з наступних підстав.
Cтаття 14 Господарського процесуального кодексу України визначає принцип диспозитивності господарського судочинства та встановлює, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Стаття 15 ЦК передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частин першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Законодавець у частинах першій та другій статті 4 ГПК встановив, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Порушенням є такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Звертаючись з позовом за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який відповідає змісту права, що порушене й буде здатний таке право поновити; обраний спосіб захисту має бути передбачений приписами статті 16 ЦК, статті 20 Господарського кодексу України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами договором. Законодавчі обмеження матеріально правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, відтак, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті. Вказані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес (постанова Верховного Суду від 10.09.2020 у справі № 904/3368/18).
Верховний Суд наголошував, що вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки недоведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні (постанова Верховного Суду від 10.09.2020 у справі №904/3368/18).
Верховний Суд у постанові від 10.11.2021 по справі № 910/8060/19 вказав, що під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Під ефективністю судового захисту розуміється спроможність судового рішення (за наслідками його виконання) призвести до усунення невизначеності у праві позивача та відновити права та законні інтереси особи, на захист яких було подано відповідний позов.
Поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" (Doran v. Ireland)).
Ефективність означає як попередження стверджуваного порушення чи його продовження, так і надання відповідного відшкодування за будь-яке порушення, яке вже відбулося (рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland)).
У рішенні Європейського суду з прав людини від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України" зазначено, що засіб захисту, що вимагається, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).
Таким чином, виходячи зі змісту статей 15, 16 ЦК, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов:
- наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу);
- порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача;
- належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством - ефективність).
Відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.
Відтак, обраний спосіб захисту не є ефективний, оскільки не призведе до відновлення порушеного, на думку Позивача, права.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові (аналогічну правову позицію викладено, зокрема у постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019 у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19).
Верховний Суд зазначає, що реалізація принципу виконуваності судового рішення є гарантією забезпечення його остаточності та виконання, адже спосіб виконання судового рішення є одночасно способом реалізації та здійснення способу захисту.
При цьому судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18).
Варто зазначити, що у Постанові ВП ВС від 18 грудня 2024 року у справі № 916/379/23 вказано, що рішення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) та інших органів юридичної особи не є правочинами в розумінні ст. 202 ЦК України, і до них не можуть застосовуватися положення статей 203 та 215 Цивільного кодексу України, які визначають підстави недійсності правочину. Рішення загальних зборів учасників товариства мають розглядатися як акти ненормативного характеру (індивідуальні акти). Відповідно, позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Консольлайн" в частині визнання рішення Єдиного учасника № 03/06 ТОВ "КРАМАР ЛТД" від 03.06.2022 року, яке посвідчене приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Майхер О.Л. 05.04.2023 року, не підлягає задоволенню.
Крім того, позивачем не доведено, що рішення Єдиного учасника № 03/06 ТОВ "КРАМАР ЛІД" від 03.06.2022 року, яке посвідчене приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Майхер О.Л. 05.04.2023 року та акт приймання-передачі майна, укладеного на підставі рішення Єдиного учасника № 03/06 ТОВ "КРАМАР ЛТД" від 03.06.2022 року, який посвідчено 05.04.2023 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Майхер О. Л., містить ознаки фраудаторності.
Так, Верховний Суд чітко звертає увагу, що правочин не повинен використовуватись для уникнення сплати боргу. Тобто, особа повинна вчинити такий правочин свідомо, з умислом та з метою спрямованою на уникнення сплати боргу. І лише у такому випадку можна говорити про фраудаторність правочину. Належними та допустимими доказами Позивачем не підтверджено, що Відповідач мав за мету уникнення сплати боргу перед Позивачем.
Рішення Господарського суду Львівської області у справі №914/3165/22 ухвалено 08.03.2023р. Згідно змісту даного рішення, 13.12.2022р. на адресу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Консольлайн" разом із позовною заявою надійшла заява про забезпечення позову за вх. №4091/22. Претензія була подана позивачем 31.08.2022р. Як досліджено судом, процедуру виділу було розпочато ще на початку 2022 року. Як на момент початку процедури виділу, так і на момент створення нових юридичних осіб ТОВ ТД Крамар ЛТД та ТОВ ВК Крамар ЛТД (червень 2022р.) шляхом виділу, ні претензії, ні звернення до суду з позовом, ні судового рішення про стягнення на користь позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Консольлайн" не було.

Також Позивачем не було доведено, що в основу виділу могло бути покладено бажання відповідача уникнути виконання зобов`язання, адже рішенням суду на вказаний момент ще не було ухвалене. І варто враховувати, що процедура виділу не є одномоментною та потребує значної кількості часу для її доведення до кінця.

Те, що державна реєстрація права власності ТОВ ТД Крамар ЛТД на нерухоме майно - нежитлове приміщення, будівлю автозаправки, відбулась після звернення Позивача до суду, не свідчить про фраудаторність правочину, спрямованого на уникнення виконання зобов`язання, адже, як зазначає Верховний Суд, важливого значення має саме мета вчинення такого правочину. Оскаржуваний правочин був вчинений в межах процедури виділу ініційованої задовго до періоду часу, на який посилається позивач, тобто для завершення такої процедури, і як наслідок, оскаржуваний правочин позбавлений такої ознаки фраудаторності, як мети уникнення сплати боргу.

За висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Тож Верховний Суд чітко зазначає, що такий правочин має бути вчинений після того як виникло зобов`язання. А процедуру виділу було розпочато відповідачем ще задовго до звернення позивача з позовом до суду.

Сама ж процедура виділу не дає можливості приховати майно й уникнути стягнення.

Так, відповідно до ст. 47 Закону України Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю, виділом є створення одного або більше товариств із переданням йому (їм) згідно з розподільним балансом частини майна, прав та обов`язків товариства, з якого здійснюється виділ, без припинення останнього. Відповідно до ст.55 Закону України Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю, протягом 30 днів з дати прийняття рішення про припинення товариства шляхом поділу, перетворення, або про виділ, а в разі припинення шляхом злиття або приєднання - з дати прийняття рішення про це останнім з товариств, що беруть участь у злитті або приєднанні, товариство, що планує виділ, та кожне товариство, що бере участь у припиненні відповідно, зобов`язане письмово повідомити про це всіх відомих йому (їм) кредиторів. Повідомлення про припинення товариства та строк для заявлення кредиторами своїх вимог оприлюднюються на порталі електронних сервісів юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань автоматично у режимі реального часу за допомогою програмних засобів Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Товариство, створене внаслідок виділу, несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями товариства, з якого здійснено виділ, які згідно з розподільним балансом не перейшли до товариства, створеного внаслідок виділу. Товариство, з якого здійснено виділ, несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями, які згідно з розподільним балансом перейшли до товариства, створеного внаслідок виділу. Якщо внаслідок виділу створено декілька товариств, вони несуть субсидіарну відповідальність спільно з товариством, з якого здійснено виділ, солідарно. Якщо після виділу неможливо точно встановити обов`язки товариства, з якого здійснено виділ, за окремим зобов`язанням, що існувало у нього до виділу, товариство, з якого здійснено виділ, та створені внаслідок виділу товариства несуть солідарну відповідальність перед кредитором за таким зобов`язанням.

Отже, процедура виділу, жодним чином не звільняє від відповідальності, не дає можливості приховати майно, а навіть розширює відповідальність юридичних осіб, створених шляхом виділу.

Державна реєстрація права власності на нерухоме майно оцінюється судом, з урахуванням доказів, як визнання і підтвердження факту набуття ТОВ ТД Крамар ЛТД права власності на нерухоме майно на підставі документів, складених в процедурі виділу юридичної особи, у межах якого рішення про виділ юридичної особи та передачу спірного майна новоствореній юридичній особі було здійснено задовго до періоду настання зобов`язання із погашення заборгованості. Тож відсутня така ознака фраудаторності, як його вчинення у період настання зобов`язання із погашення заборгованості.

Верховний Суд вказує, що не будь-який правочин вчинений боржником є фраудаторним, зокрема, договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, належать: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова / неринкова), наявність / відсутність оплати ціни контрагентом боржника. Отже, щоб кваліфікувати правочин як фраудаторний, необхідна наявність кількох одночасних умов і ознак, які б давали підстав стверджувати про фаудаторність. Однак, позивачем не доведено жодної з цих ознак.

Рішення №03/06 єдиного учасника Товариства з обмеженою відповідальністю Крамар ЛТД від 03 червня 2022 року було прийняте уповноваженою на момент прийняття такого рішення особою підприємства, а саме до закінчення процедури виділу (процедура виділу завершена 07.06.2022 року, а зміна назви, керівника та засновника відбулась 02.12.2022). Відтак, аргументи позивача, що у рішенні неправильно названий учасник та іменування ТОВ, не відповідають дійсним обставинам справи.

Згідно із частиною третьою статті 78 Закону України Про нотаріат, нотаріус, засвідчуючи справжність підпису, не посвідчує факти, викладені у документі, а лише підтверджує, що підпис зроблено певною особою.

Відповідно до пункту 6 глави 7 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, умовами засвідчення справжності підпису на документах є:

6.1. Нотаріус засвідчує справжність підпису на документах, крім тих, які відповідно до закону або за вимогою сторін підлягають нотаріальному посвідченню.

6.2. Нотаріус, засвідчуючи справжність підпису, не посвідчує факти, викладені у документі, а лише підтверджує, що підпис зроблений певною особою.

6.3. На документі може бути засвідчена справжність підпису особи, що підписалась за іншу особу, яка не могла це зробити власноручно внаслідок фізичної вади, хвороби або з інших поважних причин. У цьому випадку нотаріус установлює особу як того, хто підписався, так і того, за кого ця особа підписалася.

Про причини, з яких фізична особа, заінтересована у вчиненні нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається в посвідчувальному написі.

6.4. Нотаріус не може засвідчувати справжність підпису фізичної особи на документі, у якому стверджуються обставини, право посвідчення яких належить лише відповідному державному органові (час народження, шлюбу, смерті, наявність хвороби, інвалідності, права власності на майно тощо). Справжність підпису на зазначеному документі може бути засвідчена у випадку, якщо документ призначений для подання до компетентних органів іншої держави.

Жодна з вищезазначених умов не містить вказівки щодо обмеження в часі складання документа фізичною особою, підпис на якому засвідчується нотаріусом. Згідно із частиною другою статті 45 Закону України Про нотаріат, нотаріально посвідчувані правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса. Якщо заява чи інший документ підписані за відсутності нотаріуса, особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, повинна особисто підтвердити, що документ підписаний нею. Відтак, законодавець не ставить у залежність момент волевиявлення та прийняття фізичною особою рішення з часом вчинення нотаріусом нотаріальної дії з засвідчення такого підпису фізичної особи, що прийняла відповідне рішення. Основною метою нотаріального засвідчення підпису фізичної особи на документі є лише засвідчення його справжності.

Отже, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Майхер О. Л. діяла у відповідності до Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5. Доказів визнання дій приватного нотаріуса неправомірними суду не надано.

Враховуючи вищезазначене, вимоги позивача про визнання недійсним рішення Єдиного учасника № 03/06 ТОВ "КРАМАР ЛТД" від 03.06.2022 року, яке посвідчене приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Майхер О.Л. 05.04.2023 року та про визнання недійсним акту приймання-передачі майна, укладеного на підставі рішення Єдиного учасника № 03/06 ТОВ "КРАМАР ЛТД" від 03.06.2022 року, який посвідчено 05.04.2023 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Майхер О. Л., безпідставні, спростовані матеріалами справи і задоволенню судом не підлягають.

З урахуванням вище наведеного, суд також не вбачає підстав для задоволення вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав № 49941569 від 12.04.2023 року, прийнятого державним реєстратором Давидівської сільської ради Львівської області Левандовською Інною Чеславівною на підставі рішення Єдиного учасника №03/06 ТОВ "КРАМАР ЛТД" від 03.06.2022 року, яке посвідчене приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Майхер О.Л. 05.04.2023 року, тим самим привести сторони у первісний стан, застосувавши двосторонню реституцію: відновити становище, яке існувало до порушення прав Позивача шляхом відновлення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про майно, яке зареєстроване за адресою: Львівська обл., м. Львів, вулиця Апостола Д. будинок 16, а саме нежитлове приміщення, будівля заправки, яке належало Відповідачу на праві власності за договором купівлі-продажу Відповідачу.

Відтак, відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є підставою для відмови в позові.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Підсумовуючи вищенаведене, зважаючи на зміст позовних вимог, обставини, встановлені під час розгляду справи, суд не знаходить правових підстав для задоволення позову.

Витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 232-233, 237-238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в строк, встановлений ст. 256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст. 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Солодюк О.В.