ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року Справа № 906/475/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Маціщук А.В.

секретар судового засідання Черначук А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова-2000" на рішення Господарського суду Житомирської області від 4 вересня 2025 року по справі №906/475/25 (суддя Лозинська І.В.)

час та місце ухвалення рішення: 4 вересня 2025 року; м. Житомир, майдан Путятинський, 3/65; повний текст рішення складено 11 вересня 2025 року

за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вуд-Девелопмент"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача

Третя особа 1 Товариство з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Центр "Альфа"

Третя особа 2 Товариство з обмеженою відповідальністю "Нова-2000"

про стягнення 1067434 грн 36 коп.

за участю представників сторін:

від Позивача - Шевченко А.О.;

від Третьої особи 2 та Відповідача - не з`явилися;

від Третьої особи 1 - Савченко Я.В..

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (надалі Позивач) звернулося з позовом до Господарського суду Житомирської області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вуд-Девелопмент" (надалі Відповідач 1; треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Центр "Альфа" (надалі Третя особа 1), Товариство з обмеженою відповідальністю "Нова-2000" (надалі Третя особа 2)) про стягнення 1067434 грн 36 коп..

В обґрунтування позовних вимог Позивач вказує, що Третя особа 1 для ухилення від виконання зобов`язань за договором №DNVKLOF05382 від 26 березня 2014 року (надалі Договір; том 1, а.с. 25-31), укладеним з Позивачем, здійснила реорганізацію у спосіб виділу Відповідача та передала на підставі розподільчого балансу до новоствореної юридичної особи право власності на єдине нерухоме майно, за рахунок якого можна було погасити наявну заборгованість за Договором.

Рішенням суду першої інстанції від 4 вересня 2025 року позов задоволено повністю (том 2, а.с. 55-58). Заяву Позивача від 1 вересня 2025 року про закриття провадження у справі в частині стягнення з Відповідача 673 грн 70 коп. боргу задоволено. Закрито провадження у справі №906/475/25 в частині стягнення з Відповідача 673 грн 70 коп. боргу за тілом кредиту на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України. Також даним судовим рішенням стягнуто з Відповідача на користь Позивача 1066760 грн 66 коп..

Приймаючи дане рішення, місцевий господарський суд зазначив, що 1 вересня 2025 року до суду від Позивача надійшла заява (вх. г/с №01-44/2594/25) про закриття провадження у справі в частині стягнення з Відповідача боргу за тілом кредиту в розмірі 673 грн 70 коп., яка обгрунтована тим, що після подачі позову, в період з 7 квітня 2025 року по 1 вересня 2025 року, зазначена сума боргу по тілу кредиту за Договором була погашена за рахунок примусового звернення стягнення на дохід ОСОБА_1 . Судом констатовано, що згідно з пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Відтак, зважаючи на часткове погашення поручителем боргу за Договором у розмірі 673 грн 70 коп., суд першої інстанції вказав, що в цій частині відсутній предмет спору, тому вважає заявленим до розгляду спір про стягнення з Відповідача на користь Позивача 1066760 грн 66 коп..

Судом першої інстанції встановлено, що Позивач долучив до власних заперечень від 27 червня 2025 року копію розподільчого балансу виділу Відповідача із Третьої особи 1 від 17 липня 2017 року, який судом першої інстанції не взято до уваги, оскільки його ідентифікаційні дані суперечать ідентифікаційним даним розподільчого балансу виділу, що зазначений у договорі купівлі продажу від 13 вересня 2017 року, укладеного між Відповідачем та фізичною особою ОСОБА_2 , що міститься в матеріалах справи. З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції вказав про відсутність об`єктивної можливості у суду точно встановити чи було передано за відповідним розподільчим балансом виділу Відповідача зобов`язання Третьої особи 1 за Договором, а також право власності на об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер: 01), за рахунок якого можна було погасити заборгованість Третьої особи 1 за зазначеним Договором.

З огляду на вищезазначене та враховуючи положення частини 4 статті 109 Цивільного кодексу України суд вказав, що Відповідач та Третя особа 1 несуть солідарну відповідальність перед Позивачем з оплати залишку заборгованості за Договором в сумі 1066760 грн 66 коп..

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Третя особа 2 звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, з підстав, висвітлених в ній, просила суд скасувати рішення Господарського суду Житомирської області та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог (том 2, а.с. 71-73).

Мотивуючи апеляційну скаргу, Третя особа 2 звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що не з`ясувавши чи дійсно зобов`язання Третьої особи 1 перейшло до Відповідача (що тягне субсидіарну відповідальність згідно з частиною 3 статтею 109 Цивільного кодексу України) та чи є розподільчий баланс єдиним доказом, який би міг встановити обов`язки (наприклад, чи є інші документи реорганізації), судом першої інстанції винесено оспорюване рішення.

Також апелянт вказав, що суд не з`ясував, чи було вжито всіх заходів для стягнення боргу з інших поручителів (ПрАТ "Стархова компанія "Інгосстрах"). Наголошує, що відсутність правових підстав для стягнення боргу з іншого поручителя не звільняє Позивача від обов`язку довести неможливість стягнення боргу з основного боржника Третьої особи 1.

Апелянт також вказав, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про стягнення боргу, не залучив до участі у справі ОСОБА_1 та ПрАТ "Старохова компанія "Інгосстрах", які на його переконання, згідно з умовами Договору та згідно постанови Дніпровського апеляційного суду від 11 липня 2023 року в справі №201/3737/18, є солідарними (або самостійними) боржниками за тим самим зобов`язанням, що є предметом спору.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 6 жовтня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Третьої особи 2 на рішення Господарського суду Житомирської області від 6 жовтня 2025 року в справі №906/475/25.

15 жовтня 2025 року через підсистему «Електронний суд» від Позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу Третьої особи 2 в котрому заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Позивач вказав, що як Позивач, так і суд першої інстанції вчинили всі можливі заходи щодо отримання копії розподільчого балансу, з метою встановлення обсягу обов`язків, які перейшли від Третьої особи 1 до Відповідача. На його переконання, не зважаючи на всі вчинені заходи, встановити обсяг переданих обов`язків за розподільчим балансом виявилось неможливим. Разом з цим, Позивач констатував, що відповідно до частини 4 статті 109 Цивільного кодексу України якщо після виділу неможливо точно встановити обов`язки особи за окремим зобов`язанням, що існувало у юридичної особи до виділу, юридична особа, з якої здійснено виділ, та юридичні особи, що були створені внаслідок виділу, несуть солідарну відповідальність перед кредитором за таким зобов`язанням. Наголошує, при цьому, що будь-яких інших доказів, на підстав яких можливо було б встановити конкретний обсяг переданих обов`язів від Третьої особи 1 до Відповідача матеріали справи не містять та іншими учасниками справи не надані.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 21 жовтня 2025 року проведення підготовчих дій закінчено. Розгляд апеляційної скарги призначено на 26 листопада 2025 року об 14:40 год.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 21 листопада 2025 року задоволено клопотання представника Третьої особи 2 про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

В судове засідання від 26 листопада 2025 року представники Відповідача та Третьої особи 1 не прибули, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені у встановленому законом порядку.

Частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Разом з тим, суд констатує, що ухвалою суду від 21 жовтня 2025 року, сторони повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи (в розумінні частини 2 статті 120 ГПК України) та не викликалися (в розумінні частини 1 статті 120 ГПК України). З огляду на що, колегія апеляційного господарського суду вбачає за можливим розглядати дану апеляційну скаргу без участі представників Відповідача та Третьої особи 1 за наявними в матеріалах справи доказами.

Частинами 11, 12 статті 270 ГПК України, яка визначає порядок розгляду апеляційної скарги, встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

В судовому засіданні від 26 листопада 2025 року, яке проведено в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, представник Третьої особи 2 просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 4 вересня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник Третьої особи 2 звертає увагу на те, що судом першої інстанції не з`ясовано чи дійсно зобов`язання Третьої особи 1 перейшло до Відповідача, та чи є розподільчий баланс єдиним доказом, який би міг встановити обов`язки. Також суд не з`ясував, чи було вжито всіх заходів для стягнення боргу з інших поручителів ПрАТ "Стархова компанія "Інгосстрах". Водночас, представник Третьої особи 2 вказав, що в матеріалах реєстраційної справи в додатках значиться розподільчий баланс, що з його позиції не позбавляло Позивача права витребувати у державного реєстратора такий розподільчий баланс та встановити весь обсях переданих при виділу юридичної особи прав.

В судовому засіданні від 26 листопада 2025 року представник Позивача заперечив щодо доводів, висвітлених в апеляційній скарзі Третьої особи 2, вважає її безпідставною та необгрунтованою, зазначив, що як Позивач, так і суд першої інстанції вчинили всі можливі заходи щодо отримання копії розподільчого балансу, з метою встановлення обсягу обов`язків, які перейшли від Третьої особи 1 до Відповідача. Зауважив, що не зважаючи на всі вчинені заходи, встановити обсяг переданих обов`язків за розподільчим балансом виявилось неможливим. Констатував, що ввідповідно до частини 4 статті 109 Цивільного кодексу України якщо після виділу неможливо точно встановити обов`язки особи за окремим зобов`язанням, що існувало у юридичної особи до виділу, юридична особа, з якої здійснено виділ, та юридичні особи, що були створені внаслідок виділу, несуть солідарну відповідальність перед кредитором за таким зобов`язанням. При цьому, представник звертає увагу суду апеляційної інстанції, що будь-яких інших доказів, на підстав яких можливо було б встановити конкретний обсяг переданих обов`язів від Третьої особи 1 до Відповідача матеріали справи не містять та іншими учасниками справи не надані.

Заслухавши пояснення представників Третьої особи 2, Позивача, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду доходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги Третьої особи 2 слід відмовити, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного, між Позивачем та Третьою особою 1 (Позичальник) укладено Договір (том 1, а. с. 18 - 24).

Відповідно до пункту А2 Договору, кредитний ліміт овердрафту по Договору становив 1464700 грн та до якого вносились зміни такими договорами: від 24 березня 2015 року про внесення змін до Договору (том 1, а. с. 26-33); від 27 січня 2016 року про внесення змін до Договору (том 1, а. с. 36-38).

Для забезпечення виконання зобов`язань Третьої особи 1 за Договором, 26 березня 2014 року між Позивачем та ОСОБА_1 (поручитель), як директором Третьої особи 1, укладено договір поруки №DNVKLOF05382/DP1 (надалі - Договір поруки; том 1, а. с. 25).

На виконання прийнятих на себе зобов`язань Позивач надав Третій особі 1 кредитні кошти в сумі 1464700 грн.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 16 січня 2018 року в справі № 904/9189/17, у зв`язку з неналежним виконанням Третьою особою 1 умов Договору, з Третьої особи 1 стягнуто на користь Позивача 1084000 грн залишку боргу за наданим кредитом (тілом кредиту), 579869 грн 04 коп. залишку боргу за процентами, 196358 грн 41 коп. пені та 29165 грн 72 коп. витрати по сплаті судового збору (том 1, а. с. 41 - 43).

Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень, вказане рішення не оскаржувалось та набрало законної сили.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 липня 2023 року в справі №201/3737/18 скасовано рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2023 року, ухвалено нове рішення, яким, зокрема, на підставі Договору поруки стягнуто з ОСОБА_1 на користь Позивача борг за Договором, укладеним між Позивачем та Третьою особою 1, у розмірі 1084000 грн, що є тілом кредиту. Також даним судом рішенням відмовлено у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Позивача про припинення поруки (том 1, а.с. 50 - 54).

14 листопада 2023 року за відповідними заявами стягувача приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Щигарцевим І. В. винесено постанови: про відкриття виконавчих проваджень №73324983 та №73326825 на примусове виконання судових рішень у справах №904/9189/17 та №201/3737/18 (том 1, а. с. 55, 56); про об`єднання виконавчих проваджень №73324983 та №73326825 у зведене виконавче провадження №73329973 (том 1, а. с. 118).

23 листопада 2023 року цей же приватний нотаріус у виконавчому провадженні №73326825 виніс постанову про звернення стягнення на дохід ОСОБА_1 (том 10, а. с. 116, 117).

За твердженнями Позивача, під час розгляду справи №904/451/25 за позовом Позивача до Третьої особи 1 та Третьої особи 2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, серія та номер: 7535, виданий 13 вересня 2017 року (видавник: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Райська Т. М.) та відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення права власності Третьої особи 1 на об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) було встановлено, що 19 липня 2017 року створено юридичну особу Відповідача шляхом виділу з Третьої особи 1, якій передано на підставі розподільчого балансу до новоствореної особи право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

На переконання Позивача, єдине нерухоме майно за рахунок якого можна було погасити заборгованість за Договором передано від Третьої особи 1 до новоствореної юридичної особи - Відповідача. При цьому Позивач констатує, що учасниками та керівниками зазначених юридичних осіб були ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (поручителі за Договором поруки).

Позивач з посиланням на відомості, відображенні у інформаційних довідках з відповідних державних реєстрів №406858568 від 5 грудня 2024 року та №407298105 від 10 грудня 2024 року, доводить, що іншого майна, за рахунок якого можна було б виконати зобов`язання за Договором не залишилось (том 1, а. с. 109-115).

Враховуючи викладене Позивач звернувся з відповідним позовом до суду, за захистом порушеного, на його думку права, з позовом до Відповідача правовою підставою якого є положення частин 3, 4 статті 109 Цивільного кодексу України щодо стягнення 1066760 грн 66 коп..

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно з статтею 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з статтею 554 Цивільного кодексу України, в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Приписами статті 543 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Солідарний боржник не має права висувати проти вимоги кредитора заперечення, що ґрунтуються на таких відносинах решти солідарних боржників з кредитором, у яких цей боржник не бере участі.

Виходячи із змісту статтей 526, 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; будь-які забезпечувальні зобов`язання, що випливають з основного зобов`язання, не повинні припиняти свою дію у разі, якщо основне зобов`язання залишилося невиконаним.

Таким чином, зі змісту зазначених норм випливає, що договір поруки не покладає на боржника якогось нового обов`язку, крім того, який він вже має перед кредитором по основному зобов`язанню, а лише створює ймовірність переходу прав та обов`язків останнього до поручителя у разі виконання ним зобов`язання, забезпеченого порукою.

Згідно частини 1 статті 104 Цивільного кодексу України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Перше речення наведеної норми визначає шляхи припинення юридичної особи - ліквідація та реорганізація, а також конкретизує види реорганізації, внаслідок яких юридична особа припиняється - злиття, приєднання, поділ, перетворення. Друге ж речення вказує на характерну ознаку реорганізації, яка притаманна всім її видам, а саме: перехід майна, прав та обов`язків реорганізованої юридичної особи до її правонаступників.

Норма статті 104 Цивільного кодексу України не встановлює вичерпного переліку видів реорганізації юридичної особи, а визначає ті її (реорганізації) види, внаслідок яких юридична особа припиняється. На це вказує й сам заголовок статті 104 Цивільного кодексу України "Припинення юридичної особи".

На користь такого висновку свідчить також та обставина, що нормами інших нормативно-правових актів виділ (виділення) визначається як різновид реорганізації юридичної особи, поряд із злиттям, приєднанням, поділом, перетворенням.

Згідно з частин 1, 2 статті 109 Цивільного кодексу України, виділом є перехід за розподільчим балансом частини майна, прав та обов`язків юридичної особи до однієї або кількох створюваних нових юридичних осіб.

Після прийняття рішення про виділ учасники юридичної особи або орган, що прийняв рішення про виділ, складають та затверджують розподільчий баланс. Суд, що прийняв рішення про виділ, у своєму рішенні визначає учасника юридичної особи або вищий орган юридичної особи (власника), який зобов`язаний скласти та затвердити розподільчий баланс.

Юридична особа, що утворилася внаслідок виділу, несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями юридичної особи, з якої був здійснений виділ, які згідно з розподільчим балансом не перейшли до юридичної особи, що утворилася внаслідок виділу. Юридична особа, з якої був здійснений виділ, несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями, які згідно з розподільчим балансом перейшли до юридичної особи, що утворилася внаслідок виділу.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, зважаючи на доводи апеляційної скарги котрі зводяться до відсутності в Позивача права звертатися із відповідною вимогою про солідарне стягнення заборгованості по Договору з Відповідача а не субсидіарну відповідальність та не дослідження умов розподільчого балансу, колегія суддів зазначає таке.

Як визначено частинами 3, 4 статті 109 Цивільного кодексу України, якщо юридичних осіб, що утворилися внаслідок виділу, дві або більше, субсидіарну відповідальність вони несуть спільно з юридичною особою, з якої був здійснений виділ, солідарно.

Якщо після виділу неможливо точно встановити обов`язки особи за окремим зобов`язанням, що існувало у юридичної особи до виділу, юридична особа, з якої здійснено виділ, та юридичні особи, що були створені внаслідок виділу, несуть солідарну відповідальність перед кредитором за таким зобов`язанням.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 листопада 2023 року в справі №918/119/21.

Подібні положення містяться в частині 5 статті 55 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", де визначено, що товариство, створене внаслідок виділу, несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями товариства, з якого здійснено виділ, які згідно з розподільним балансом не перейшли до товариства, створеного внаслідок виділу. Товариство, з якого здійснено виділ, несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями, які згідно з розподільним балансом перейшли до товариства, створеного внаслідок виділу. Якщо внаслідок виділу створено декілька товариств, вони несуть субсидіарну відповідальність спільно з товариством, з якого здійснено виділ, солідарно. Якщо після виділу неможливо точно встановити обов`язки товариства, з якого здійснено виділ, за окремим зобов`язанням, що існувало у нього до виділу, товариство, з якого здійснено виділ, та створені внаслідок виділу товариства несуть солідарну відповідальність перед кредитором за таким зобов`язанням.

Зі змісту зазначених положень слідує, що субсидіарна або солідарна відповідальність нової юридичної особи, створеної шляхом виділу з основного боржника, може наставати щодо зобов`язань, які виникли до виділу та створення нової юридичної особи.

При цьому, виділ не є різновидом припинення юридичної особи, це один зі способів створення юридичної особи. Основною відмінністю виділу є те, що в результаті виділу створюється нова юридична особа, яка наділяється існуючою юридичною особою певним майном. При цьому попередня юридична особа не припиняється.

Таким чином, хоча при виділі юридична особа, з якої був здійснений виділ, не припиняється, юридична особа, що утворилася внаслідок виділу, є правонаступником юридичної особи, з якої був здійснений виділ, за зобов`язаннями, які перейшли згідно з розподільчим балансом.

Аналогічних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі №922/4519/14.

Отже, оскільки внаслідок виділу зберігається і юридична особа, з якої було здійснено виділ, і створюється нова юридична особа, в законодавстві закріплено положення про субсидіарну або солідарну відповідальність зазначених юридичних осіб за зобов`язаннями, боржником за якими була юридична особа, з якої здійснено виділ, та які існували перед виділом.

Відповідно до частини 1 статті 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

За статтею 619 Цивільного кодексу України вбачається, що субсидіарна ж відповідальність має додатковий характер, який полягає, зокрема, в тому, що в разі, якщо вимога кредитора в повному обсязі задоволена основним боржником, додатковий боржник до відповідальності не притягується.

Згідно із частиною 4 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" у разі виділу юридичних осіб здійснюється державна реєстрація юридичних осіб, утворених у результаті виділу, та державна реєстрація змін до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі, про юридичну особу, з якої здійснено виділ, щодо юридичної особи - правонаступника. Виділ вважається завершеним з дати державної реєстрації змін до відомостей, що містяться у Єдиному державному реєстрі, про юридичну особу, з якої здійснено виділ, щодо юридичної особи - правонаступника.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 3 березня 2025 року Відповідача було створено внаслідок виділу з Третьої особи 1, державна реєстрація вказаної юридичної особи здійснена 19 липня 2017 року (том 1, а. с. 85, 86).

Однак, в правовому полі дії частин 3, 4 статті 109 Цивільного кодексу України ключовим є питання про визначення виду відповідальності новоствореної юридичної особи за зобов`язаннями, боржником за якими була юридична особа, з якої здійснено виділ.

Позивач у позовній заяві зазначав, що Третьою особою 1 передано Відповідачу на підставі розподільчого балансу право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпропетровськ, Запорізьке шосе, будинок 31, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

В той же час, зважаючи на доводи апеляційної скарги щодо неналежного дослідження розподільчого балансу та не витребування такого балансу у реєстраційного органу, то колегія суду зауважує таке.

З метою точного встановлення обов`язків, які перейшли від Третьої особи 1 до Відповідача, представник Позивача надсилав до Відповідача, Третьої особи 1 та приватного нотаріуса Дніпровського районного нотаріального округу Райської Т. М. адвокатські запити, в яких просив надати належним чином засвідчену копію відповідного розподільчого балансу виділу Відповідача із Третьої особи 1. На вказані адвокатські запити розподільчий баланс не був наданий.

Позивач визначив зазначене нерухоме майно єдиним, за рахунок якого можна було погасити заборгованість Третьої особи 1 за Договором, тому заявив до суду клопотання про витребування у Відповідача, Третьої особи 1 та приватного нотаріуса Дніпровського районного нотаріального округу Райської Т. М. (який здійснював реєстрацію новоствореної юридичної особи) належним чином засвідчену копію розподільчого балансу виділу Відповідача із Третьої особи 1, серія та номер: 5549, 5550, виданий 19 липня 2019 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , яке було задоволене господарським судом відповідно до ухвали від 14 квітня 2025 року (том 1, а. с. 96 - 104, 120, 121).

У заяві від 16 травня 2025 року вих. 116/01-16, приватний нотаріус Райська Т. М. повідомила суд першої інстанції про відсутність індексів справ, які передбачають зберігання в архіві приватного нотаріуса документу, витребовуваного судом (том 1, а. с. 221).

Відповідач та Третя особа 1 вимоги ухвали суду першої інстанції від 14 квітня 2025 року не виконали в частині надання копії розподільчого балансу виділу від 19 липня 2017 року.

Більше того, а ні Відповідач, а ні Третя особа 1 не оспорюють вірність висновків суду першої інстанції щодо виділу і права на солідарне стягнення, в той же час як саме ці особи були учасниками правовідносин по створенню Відповідача шляхом виділу та передачі майна, котре за висновками судів є єдиним майном на яке може звернути стягнення. При цьому, саме ці особи у разі існування таких доказів, могли б подавати відповідні докази та спростувати висновки суду першої інтанції, проте не скористалися таким правом (по суті погодившись, що передане Відповідачу майно від Третьої осорби 1 зробило його співвідповідачем за Договором. Тобто, в даному випадку Третя особа 2 оспорюючи рішення суду першої інстанції не погоджується не лише з висновками суду наведеними в апеляційній скарзі, але й опосередковано не погоджується з баченням Третьої особи 1 та Відповідача за встановленими судом обставинами співвідповідальності саме Відповідача (а не Третьої особи 2).

По суті єдиним наявним доказом, що був поданий суду був долучений Позивачем до власних заперечень від 27 червня 2025 року копію розподільчого балансу виділу Відповідача із Третьої особи 1 від 17 липня 2017 року, котрий викликає суперечність у колегії суду (як і у місцевого господарського суду), оскільки його ідентифікаційні дані суперечать ідентифікаційним даним розподільчого балансу виділу, що зазначений у договорі купівлі продажу від 13 вересня 2017 року, укладеного між Відповідачем та фізичною особою ОСОБА_2 , та що міститься в матеріалах справи (том 1, а. с. 245-246, 247). Окрім того, з дослідженого розподільчого балансу не можливо встановити обсяг переданих Третьою особою 1 для Відповідача прав та обов`язків.

Отже, як Позивач, так і суд першої інстанції вчинили всі можливі заходи щодо отримання копії розподільчого балансу, з метою встановлення обсягу обов`язків, які перейшли від Третьої особи 1 до Відповідача. Проте, не зважаючи на всі вчинені заходи, проте встановити обсяг переданих обов`язків за розподільчим балансом є неможливим.

При цьому, зважаючи на заперечення апелянта і в спростування його доводів щодо відсутності підстав для солідарної відповідальності, будь-яких інших доказів, на підстав яких можливо було б встановити конкретний обсяг переданих обов`язів від Третьої особи 1 до Відповідача матеріали справи не містять та апелянтом не подані як суду першої інстанції так і суду апеляційної інстанції разом із апеляційною скаргою (в той час, як вже вказано вище в цій постанові дані висновки не оспорені, а ні Відповідачем (особою, що була виділена), а ні Третью особою (особою з якої було виділено Відповідача і якою відповідне майно).

Окрім того, зазначаючи про ніби то можливість Позивача витребувати в реєстратора розподільчий баланс, Третя особа 2 доводи, з її ж позиції, не була позбавлена права щодо вчинення відповідних дій з витребуванням відповідного розподільчого балансу з огляду на купівлю переданого Третьою особою 1 майна виділеній юридичній особі, проте самостійно даного не вчинила, і не подана суду апеляційної інстанції будь-якого доказу на спростування висновку місцевого господарського суду, що висвітлена у оспорюваному судовому рішенні.

Що ж до доводів апеляційної скарги про незалучення до участі в справі поручителей за Договором, то колегія суду зауважує, що виконання зобов`язань за Договором забезпечено поруками наданими ОСОБА_1 та ПрАТ "Стрпхова компанія "Інгосстрах". Проте, будь-яких вимог до даних поручителей, Позивачем по даній справі не заявлено, тому залучення цих осіб в якості відповідачів є недоцільним, а рішення по цій справі не впливає на їх права та обов`язки.

Водночас, що стосується доводів апеляційної скарги Третьої особи 2 щодо питання вичерплення Позивачем усіх засобів для стягнення з Третьої особи 1 та поручителів заборгованості, то колегія суду звертає увагу апелянта на те, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 16 січня 2018 року в справі № 904/9189/17, у зв`язку з неналежним виконанням Третьою особою 1 умов Договору, з Третьої особи 1 (як поручителя) уже стягнуто на користь Позивача 1084000 грн залишку боргу за наданим кредитом (тілом кредиту), 579869 грн 04 коп. залишку боргу за процентами, 196358 грн 41 коп. пені та 29165 грн 72 коп. витрати по сплаті судового збору (том 1, а. с. 41 - 43). Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень, вказане рішення не оскаржувалось та набрало законної сили.

Також судом апеляційної інстанції враховується, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 липня 2023 року в справі №201/3737/18 скасовано рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2023 року, та ухвалено нове рішення, яким, зокрема, на підставі Договору поруки стягнуто з ОСОБА_1 на користь Позивача борг за Договором, укладеним між Позивачем та Третьою особою 1, у розмірі 1084000 грн, що є тілом кредиту; та що цим судовим рішенням відмовлено у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Позивача про припинення поруки (том 1, а.с. 50 - 54).

14 листопада 2023 року за відповідними заявами стягувача приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Щигарцевим І. В. винесено постанови: про відкриття виконавчих проваджень №73324983 та №73326825 на примусове виконання судових рішень у справах №904/9189/17 та №201/3737/18 (том 1, а. с. 55, 56); про об`єднання виконавчих проваджень №73324983 та №73326825 у зведене виконавче провадження №73329973 (том 1, а. с. 118).

23 листопада 2023 року цей же приватний нотаріус у виконавчому провадженні №73326825 виніс постанову про звернення стягнення на дохід ОСОБА_1 (том 10, а. с. 116, 117).

Підсумовуючи усе описане вище колегія суду резюмує про відсутність об`єктивної можливості точно встановити чи було передано за відповідним розподільчим балансом виділу Відповідача зобов`язання Третьої особи 1 за Договором, а також право власності на об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер: 01), за рахунок якого можна було погасити заборгованість Третьої особи 1 за зазначеним Договором та не доведення вказаного факту, а ні Відповідем, а ні Третьою особою 1, а ні Третьою особою 2.

Відтак діючи в правовому полі частини 4 статті 109 Цивільного кодексу України, з огляду на відсутність доказів, котрі могли б довести зворотнє, Відповідач та Третя особа 1 несуть солідарну відповідальність перед Позивачем з оплати залишку заборгованості за Договором, розмір якої складає 1066760 грн 66 коп., що підтверджується наданими Позивачем банківськими виписками за періоди з 6 грудня 2016 року по 7 квітня 2025 року, та з 1 квітня 2025 року по 1 вересня 2025 року (том 1, а. с. 73; том 2, 46).

Враховуючи зазначені норми та встановлені вище обставини, суд апеляційної інстанції висновку, що позовні вимоги є правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно колегія суду стягує з Відповідача на користь Позивача заборгованості в розмірі 1066760 грн 66 коп..

Дане рішення в цій частині й було прийняте місцевим господарським судом.

Відповідно приймаючи таке рішенні Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду без змін.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання Третьої особи 2, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, та такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Відтак Північно-західний апеляційний господарський суд повністю задовольняє позовні вимоги Позивача, а відтак залишає без змін оспорюване рішення, а апеляційну скаргу залишає без задоволення.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Третю особу 2, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова-2000" на рішення Господарського суду Житомирської області від 4 вересня 2025 року по справі №906/475/25 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 4 вересня 2025 року по справі №906/475/25 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Відповідно до частини 3 статті 287 ГПК України, дана справа не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.

5. Справу №906/475/25 повернути Господарському суду Житомирської області.

Повний текс постанови виготовлено 1 грудня 2025 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Маціщук А.В.