РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.11.2025Справа № 910/11074/25
Господарський суд міста Києва у складі судді Андреїшиної І.О., за участю секретаря судового засідання Березовської С.В., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ФСС Україна" (11701, Україна, Звягельський р-н, Житомирська обл., місто Звягель, вулиця Шевченка, будинок, 7, ідентифікаційний код 40999282)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Асікс Груп" (04202, м. Київ, пр. Литовський, буд. 10, літ. А, ідентифікаційний код 41514045)

про стягнення 9 828 882,19 грн,

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: Лихвар В.А.

Від відповідача: не з`явися

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "ФСС Україна" з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Асікс Груп" про стягнення заборгованості за договором поставки № 20/03-2025 від 20.03.2025 у розмірі 9 828 882,19 грн, з яких: 9 416 615,05 грн основного боргу, 36 376,51 грн трьох відсотків річних та 375 890,63 грн пені.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.09.2025 відкрито провадження у справі № 910/11074/25 та прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 08.10.2025.

08.10.2025 через підсистему "Електронний суд" директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Асікс Груп" Лазоренком Є.М. подано клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з тим, що про існування ухвали суду про відкриття провадження у даній справі від 10.09.2025 йому стало відомо, лише, 07.10.2025. Так, у позивача не було можливості вчасно подати відзив на позовну заяву. Також позивач у даному клопотанні просив суд, відповідно до ст. 119 ГПК України поновити строк на подання відзиву на позовну заяву.

У засіданні суду 08.10.2025 представник позивача заперечив щодо задоволення даного клопотання, зауважив, що дії відповідача направлені виключно на затягування розгляду справи, просив суд, закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті.

Розглянувши дане клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, заслухавши заперечення представника позивача, суд протокольною ухвалою відхилив дане клопотання, оскільки матеріали справи містять повідомлення про доставлення процесуального документа (ухвали про відкриття провадження у справі від 10.09.2025) до електронного кабінету Товариства з обмеженою відповідальністю "Асікс Груп", яке свідчить про отримання відповідачем ухвали від 10.09.2025 та обізнаність про призначення підготовчого засідання ще 10.09.2025.

Відповідач участь свого представника у засідання суду 08.10.2025 не забезпечив, про дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.10.2025 відкладено підготовче засідання на 05.11.2025.

23.10.2025 через підсистему "Електронний суд" від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив визнати поважними причини пропуску, поновити строк на подання відзиву у справі № 910/11074/25 та прийняти даний відзив на позовну заяву у справі № 910/11074/25.

27.10.2025 через підсистему "Електронний суд" від позивача надійшла відповідь на відзив, яку залучено до матеріалів справи.

Судові засідання у складі судді Андреїшиної І.О., призначені на 05.11.2025, знято з розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.10.2025 підготовче засідання призначено на 10.11.2025.

Протокольною ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.11.2025 постановлено: визнати поважними причини пропуску, поновити строк на подання відзиву у справі № 910/11074/25 та прийняти відзив на позовну заяву у справі № 910/11074/25 з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи.

У засіданні суду 10.11.2025 присутнім представником позивача надано усні пояснення щодо можливості закриття підготовчого провадження та про призначення справи до розгляду по суті.

Відповідач участь свого представника у засідання суду 10.11.2025 не забезпечив, про дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.11.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 26.11.2025.

У судовому засіданні 26.11.2025 представник позивача повідомив суду, що відповідачем було сплачено на рахунок позивача 500 000,00 грн та надав суду платіжну інструкцію №4315 від 15.09.2025. Позовні вимоги підтримав, надав пояснення по суті спору та просив задовольнити позов.

Відповідач участь свого представника у засідання суду 26.11.2025 не забезпечив, про дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином.

Відповідно до ст. 240 ГПК України в судовому засіданні 26.11.2025 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оглянувши оригінали документів, копії яких долучено до матеріалів справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

20 березня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ФСС Україна" (далі - позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Асікс Груп" (далі - відповідач) було укладено договір поставки № 20/03-2025, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується передати у власність покупця, а покупець прийняти й оплатити товар у повному розмірі на умовах та в порядку, визначених цим договором.

Також 20.03.2025 між сторонами було укладено додатковий договір № 1 до договору поставки № 20/03-2025 від 20 березня 2025 року.

Відповідно до умов договору покупець зобов`язаний здійснити оплату за поставлений товар протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту поставки товару (п. 6.5. договору у редакції додаткового договору № 1 від 20.03.2025 до договору поставки № 20/03-2025 від 20 березня 2025 року).

Згідно з п. 9.4. договору (п. 9.4. договору у редакції додаткового договору № 1 від 20.03.2025 до договору поставки № 20/03-2025 від 20 березня 2025 року) у випадку порушення строків оплати, визначених даним договором, покупець зобов`язаний сплатити постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день несплати.

Згідно з п. 7.1. даний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2025 року.

Так, упродовж дії договору, починаючи з 01.04.2025 року позивач передав (поставив), а відповідач прийняв у власність товар, згідно з видатковими накладними та ТТН, на загальну суму 21 316 615,05 грн.

Водночас, як зазначає позивач, відповідачем за отриманий товар було сплачено позивачу лише 11 900 000,00 грн, що підтверджується банківським виписками. Інших платежів за поставлений товар від відповідача на розрахунковий рахунок позивача не надходило.

Так, позивач зазначає, що враховуючи вартість поставленої продукції та здійснену Товариством з обмеженою відповідальністю "Асікс Груп" часткову оплату, розмір заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Асікс Груп" перед Товариства з обмеженою відповідальністю "ФСС Україна" за отриманий товар становить 9 416 615,05 грн.

Позивачем неодноразово направлялись відповідачу листи-вимоги разом з актами звірки взаєморозрахунків. Відповіді від відповідача не надходило. Остання вимога від 01.09.2025 була надіслана відповідачу , проте також залишена без відповіді. Докази направлення містяться в матеріалах справи.

Однак, станом на день звернення до суду з даним позовом, відповідач не сплатив заборгованість.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що відповідачем не було здійснено оплати поставленого товару, внаслідок чого за останнім рахується заборгованість у розмірі 9 416 615,05 грн основного боргу, що і стало підставою для звернення до суду.

Крім того, внаслідок несвоєчасного виконання відповідачем грошового зобов`язання, позивачем нараховано до стягнення з відповідача 36 376,51 грн трьох відсотків річних та 375 890,63 грн пені.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги Договір як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Статтею 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

У частині 2 статті 712 ЦК України зазначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Статтею 663 Цивільного Кодексу України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Так, судом встановлено, що у продовж дії договору, починаючи з 01.04.2025 року позивач передав (поставив), а відповідач прийняв у власність товар, згідно видатковим накладним та товарно-транспортними накладними на загальну суму 21 316 615,05 грн.

Матеріали справи містять копії видаткових накладних та товарно-транспортних накладних за період дії договору поставки у кількості 737 шт. видаткових накладних та 737 шт. ТТН на загальну суму 21 316 615,05 грн. на 1474 арк.

Зазначені видаткові накладні та товарно-транспортні накладні містять підписи сторін та відбитки печаток.

Відповідно до умов договору покупець зобов`язаний здійснити оплату за поставлений товар протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту поставки товару (п. 6.5. договору у редакції додаткового договору № 1 від 20.03.2025 до договору поставки № 20/03-2025 від 20 березня 2025 року).

Разом з тим, з наявних в матеріалах справи документів вбачається, що відповідачем за отриманий товар було сплачено позивачу лише 11 900 000,00 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями банківських виписок.

У той же час, відповідач своїх зобов`язань з оплати поставленого позивачем товару належним чином у встановлений договором строк не здійснив, зокрема, відповідачем сплачено за поставлений товар частково, а саме 11 900 000,00 грн, результаті чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в розмірі 9 416 615,05 грн.

У відповідності до ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Статтею 688 Цивільного кодексу України на покупця покладено обов`язок повідомити продавця про порушення умов договору щодо кількості, асортименту, якості, комплектності товару в розумний строк після того, як порушення могло бути виявлене відповідно до характеру і призначення товару.

Жодних заперечень з приводу отримання товару відповідачем суду надано не було.

Отже, суд при розгляді справи приймає до уваги відсутність у відповідача будь-яких заперечень та претензій щодо належного виконання позивачем прийнятих за договором зобов`язань з передання товару.

Зважаючи на викладені вище обставини та виходячи з положень ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, за висновками суду, представлені до матеріалів справи видаткові накладні є належними доказами передачі товару відповідачу, а отже, виконання позивачем своїх зобов`язань з поставки товару в межах договору здійснено належним чином.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України зазначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ст. ст. 525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Також судом встановлено, що відповідачем 15.09.2025 здійснено оплату поставленої позивачем продукції у сумі 500 000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №4315 від 15.09.2025. В призначені платежу вказано: «Згідно договору №20/03-2025 від 20.03.2025 за молочну продукцію асортименті, у т.ч. ПДВ 20% - 83 333,33 грн.»

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що заборгованість відповідача перед позивачем належним чином доведена в розмірі 8 916 615,05 грн, а не як визначено позивачем - 9 416 615,05 грн.

Матеріали справи містять докази сплати боргу 15.09.2025 в розмірі 500 000,00 грн, тобто, після відкриття провадження у справі.

Відповідно до положень п. 2) ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Закриття провадження у справі на підставі п. 2) ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до відкриття провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

В даному випадку предмет спору перестав існувати після відкриття провадження у справі, адже провадження у даній справі, як зазначалося судом вище, було відкрите 10.09.2025, а борг у розмірі 500 000,00 грн сплачено відповідачем позивачу 15.09.2025, тобто, вже після відкриття провадження у справі, відтак провадження у справі в частині стягнення 500 000,00 грн підлягає закриттю.

З огляду на вказане в сукупності судом встановлено, що борг відповідача перед позивачем за представленими до матеріалів справи документами становить 8 916 615,05 грн, з огляду на що вказана сума заборгованості підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Суд критично оцінює посилання відповідача на п.6.6. договору, оскільки п.6.6. договору у погодженій сторонами редакції додаткового договору викладений у наступним чином:

« 6.6. Покупець має право затримати оплату за товар, у разі відсутності належним чином оформленого повного пакету товаросупроводжувальних документів, що містять помилки або інші невідповідності, за умови письмового повідомлення постачальника про такі помилки не пізніше 10-ти календарних днів з дати прийняття товару».

Тобто, у випадку не отримання належним чином оформленого повного пакету товаросупроводжувальних документів, що містять помилки або інші невідповідності, відповідач зобов`язаний повідомити позивача про відсутність тих чи інших документів, або про необхідність виправлення помилок у наданих документах не пізніше 10-ти календарних днів з дати отримання товару.

Відповідачем не надано до суду відповідних повідомлень направлених позивачу, що в свою чергу свідчить про надання позивачем всього пакету товаросупровідних документів та відсутність у відповідача права на затримку оплати позивачу, що в свою чергу підтверджує зобов`язання відповідача своєчасно оплатити отриманий товар, згідно з погодженими у договорі умовами, а саме у терміни вказані у позовній заяві.

Таким чином, доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, не знайшли свого підтвердження.

Крім суми основного боргу, позивач також просить суд стягнути з відповідача 36 376,51 грн трьох відсотків річних та 375 890,63 грн пені.

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Статтею 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Наведеною нормою передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20.08.2020 у справі № 902/959/19.

Так, згідно з пунктом 9.4. договору у випадку порушення строків оплати, визначених даним договором, покупець зобов`язаний сплатити постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день несплати (п. 9.4. договору у редакції додаткового договору № 1 від 20.03.2025 до договору поставки № 20/03-2025 від 20 березня 2025 року).

Згідно з ч. 1 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За таких обставин, суд перевіряє обґрунтованість заявленої суми пені, виходячи з зазначеного позивачем періоду, який не суперечить законодавству.

У зв`язку з тим, що взяті на себе зобов`язання по сплаті поставленого товару відповідач вчасно не виконав, він повинен сплатити позивачу пеню, розмір якої, за розрахунками суду та визначений позивачем період становить 375 890,63 грн.

Вимоги позивача в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 375 890,63 грн обґрунтовані і підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши надані позивачем розрахунки 3 % річних та інфляційних втрат, суд встановив їх правильність та арифметичну вірність.

Відповідач доводів позивача не спростував, контррозрахунок заявлених до стягнення сум не надав.

З огляду на викладене, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню повністю.

За приписами ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з приписами статей 78-79 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Згідно ч.2 ст.123 Господарського процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях (ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір").

Водночас, відповідно до ч.9 ст.129, ч.3 ст.130 Господарського процесуального кодексу України якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач сплатив частину суми основного боргу після звернення позивача з відповідним позовом до суду, та після відкриття судом провадження у справі. Крім того, відповідачем не було повідомлено суд про сплату частини суми основного боргу, у зв`язку з чим суду стало відомо про таку обставину лише при розгляді справи по суті, а саме на стадії прийняття господарським судом рішення.

Відтак, суд дійшов висновку, що спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, внаслідок чого судові витрати по сплаті судового збору слід покласти на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-80, 86, 129, 165, 219, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Провадження у справі № 910/11074/25 в частині позовних вимог про стягнення частини основного боргу в розмірі 500 000,00 грн закрити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Асікс Груп" (04202, м. Київ, пр. Литовський, буд. 10, літ. А, ідентифікаційний код 41514045) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ФСС Україна" (11701, Україна, Звягельський р-н, Житомирська обл., місто Звягель, вулиця Шевченка, будинок, 7, ідентифікаційний код 40999282) 8 916 615 (вісім мільйонів дев`ятсот шістнадцять тисяч шістсот п`ятнадцять) грн 05 коп. основного боргу, 375 890 (триста сімдесят п`ять тисяч вісімсот дев`яносто) грн 63 коп. пені, 36 376 (тридцять шість тисяч триста сімдесят шість) грн 51 коп. 3 % річних та 147 433 (сто сорок сім тисяч чотириста тридцять три) грн 24 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України. Повний текст рішення складено 26.11.2025

Суддя І.О. Андреїшина