ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 р. м. Ужгород Справа № 907/830/25

Господарський суд Закарпатської області у складі головуючого - судді Сисина С.В., за участі секретаря судового засідання Далекорій Б.В, розглянувши в спрощеному позовному провадженні з викликом сторін справу,

за позовом: Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради, код ЄДРПОУ - 36541721, місцезнаходження 88000, Закарпатська область, місто Ужгород, площа Поштова, будинок 3,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРЕН», код ЄДРПОУ - 32511075, місцезнаходження 88002, Закарпатська область, місто Ужгород, вулиця Кармелюка, будинок 7,

про стягнення заборгованості за договором оренди нежилого приміщення, інфляційних втрат, пені та 3% річних, нарахованих за невиконання умов договору,

за участі представників сторін:

від позивача: Клещевої С.С. (у порядку самопредставництва),

від відповідача: не з`явився,

В С Т А Н О В И В :

Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради (далі позивач, департамент) звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовною заявою від 23.07.2025 за №3201-17/86 до Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРЕН» (далі - відповідач) про стягнення заборгованості, інфляційних втрат, пені та 3% річних у загальному розмірі 28162,63 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані позивачем з посиланням на укладення між сторонами договору оренди нежитлового приміщення №1023/0 від 19.11.2015 та укладення додатку №1 від 25.11.2015 до договору щодо уточнення терміну його дії до 19.11.2025.

Позивач покликається на систематичну несплату відповідачем впродовж січня-червня 2025 року орендної плати за договором. Такі обставини справи є підставою звернення Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради до суду з позовною заявою про стягнення з ТОВ «КАРЕН» 28162,63 грн, що складається з заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення 25799,09 грн, інфляційних втрат 427,35 грн, пені 1764,97 грн та 3% річних 171,22 грн.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено головуючого суддю Сисина С.В., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.07.2025.

Процесуальні дії у справі

24.07.2025 до Господарського суду Закарпатської області через канцелярію суду була подана позовна заява Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради від 23.07.2025 №32.01.-17/06 (зареєстрована за вхідним №02.3.1-05/901/25).

Ухвалою суду від 29.07.2025 позовну заяву - залишено без руху; встановлено позивачу 8 днів для усунення недоліків позовної заяви.

На виконання вимог ухвали суду від 29.07.2025 від позивача надійшла заява від 30.07.2025 №32.01-17/95 про усунення недоліків позовної заяви (зареєстрована за вхідним № 02.3.1-02/6831/25), до якої долучені докази усунення недоліків позовної заяви.

Згідно з ухвалою від 05.08.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін; призначено судове засідання на 03.09.2025.

Разом з тим, згідно наказу Господарського суду Закарпатської області №02.4-08/31-к від 18.08.2025 судді Сисину С.В. надано відпустку станом на 03.09.2025, а тому згідно ухвали від 18.08.2025 суд призначив наступний розгляд справи 15.09.2025.

Враховуючи тимчасову непрацездатність судді Сисина С.В. станом на 15.09.2025 (про що Господарським судом Закарпатської області було проінформовано учасників справи шляхом опублікування відповідного інформації про перебування судді на лікарняному на офіційному сайті суду), призначене на 15.09.2025 судове засідання у справі не відбулося. А тому згідно з ухвалою від 07.10.2025 суд призначив розгляд справи у судовому засіданні 10.11.2025.

Через неявку представника відповідача у судове засідання 10.11.2025, суд згідно ухвали задовольнив усне клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи та призначив розгляд справи на 27.11.2025 на 11:15.

У постанові від 27.06.2024 у справі №759/16487/21, провадження № 61-772св24 Верховний Суд з посиланням на практику Європейського Суду з прав людини (справи "Заводнік проти Словенії", заява № 53723/13, рішення від 21 травня 2015 року, пункт 70; справа "Созонов та інші проти України", заява № 29446/12, рішення від 08 листопада 2018 року, пункт 8) зазначив, що на національні суди покладено обов`язок з`ясувати, чи були повістки або інші судові документи завчасно отримані сторонами та, за необхідності, суди зобов`язані фіксувати таку інформацію у тексті рішення.

Відповідно до відповіді №13036851 від 25.07.2025 про наявність зареєстрованого електронного кабінету ЄСІТС: юридична особа - Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради () має зареєстрований Електронний кабінет у підсистемі Електронний суд ЄСІТС, дата реєстрації 12.10.2023 о 16:45.

Згідно з відповіддю №13036886 від 25.07.2025 про наявність зареєстрованого електронного кабінету ЄСІТС: юридична особа ТОВ «КАРЕН» () не має зареєстрованого Електронного кабінету в підсистемі Електронний суд ЄСІТС.

Відповідно до частини 7 статті 6 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Частиною 1 статті 232 ГПК України передбачено, що судовими рішеннями є: 1) ухвали; 2) рішення; 3) постанови; 4) судові накази.

Згідно з частиною 5 статті 242 ГПК України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

У постанові від 07.06.2024 у справі № 904/1273/23 Об`єднана палата Касаційного господарського суду зазначила, що процесуальним законодавством передбачено два способи надсилання судового рішення - шляхом направлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення та в електронній формі - через "Електронний кабінет", у тому числі шляхом направлення листа на офіційну електронну пошту засобами підсистем ЄСІТС у випадках, передбачених пунктом 37 глави 2 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС. Вимога про надіслання судового рішення через підсистеми ЄСІТС є обов`язковою для осіб, визначених пунктом 10 Положення про ЄСІТС, та тих осіб, які добровільно зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.

Враховуючи приписи статей 6 і 242 ГПК України, ухвали Господарського суду Закарпатської області від 05.08.2025, від 18.08.2025, від 07.10.2025, від 10.11.2025 були скеровані позивачу в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради, що підтверджується довідками про доставку електронного листа, які отримані з автоматизованої системи документообігу суду комп`ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду» від 05.08.2025, від 18.08.2025, від 07.10.2025, від 12.11.2025.

В пунктах 41-42 постанови Верховного Суду від 30.08.2022р. у справі №459/3660/21 викладена правова позиція, що довідка про доставку документа в електронному вигляді до "Електронного кабінету" є достовірним доказом отримання адресатом судового рішення.

Відповідно до ч. 6 ст. 6 ГПК України, адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

Враховуючи відсутність у відповідача ТОВ «КАРЕН» електронного кабінету, копії ухвал суду від 05.08.2025, від 18.08.2025, від 07.10.2025, від 10.11.2025 були надіслані відповідачу ТОВ «КАРЕН» поштовими відправленнями з повідомленням про вручення поштового відправлення №887 від 05.08.2025, №897 від 05.08.2025 та №R29 від 08.10.2025 на адресу місця знаходження, яка зазначена у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 88002, Закарпатська область, місто Ужгород, вулиця Кармелюка, будинок 7.

25.08.2025 на адресу суду повернулося невручене поштове відправлення №887 від 05.08.2025, по причині: за закінченням терміну зберігання.

08.09.2025 на адресу суду повернулося невручене поштове відправлення №897 від 05.08.2025 по причині: за закінченням терміну зберігання.

27.10.2025 на адресу суду повернулося невручене поштове відправлення №R29 від 08.10.2025 по причині: за закінченням терміну зберігання.

Щодо повернення на адресу суду ухвал суду від 05.08.2025, від 18.08.2025, від 07.10.2025 (із зазначенням причин повернення - «за закінченням терміну зберігання»), які направлялися судом відповідачу у встановленому законом порядку, суд зазначає, що адреса, зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, є офіційним місцезнаходженням відповідача. Отже, лише відповідач за власним волевиявленням не скористалась правом отримати кореспонденцію від суду, а тому він вважається таким, що повідомлений про розгляд справи.

Так, відповідно до ч. 3 та 7 ст. 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Згідно з пунктами 3, 4, 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Системний аналіз статей 120, 242 ГПК України, пунктів 8, 11, 15, 17, 81, 82, 83, 99 Правил надання послуг поштового зв`язку свідчить, що у разі, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі (аналогічна позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.01.2020 у справі №910/22873/17 та від 14.08.2020 у справі №904/2584/19; у постановах Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №910/15442/17 та від 04.12.2018 у справі №921/32/18).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням. Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження №11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б, від 16.05.2018 у справі №910/15442/17 та від 04.12.2018 у справі №921/32/18).

Крім цього, з метою вжиття вичерпних заходів для повідомлення відповідача про розгляд справи, 10.11.2025 у порядку статті 122 ГПК України було опубліковано на офіційному вебсайті «Судової влади України» оголошення про виклик ТОВ «КАРЕН» у призначене на 27.11.2025 судове засідання.

Отже, сторони про дату, час та місце судових засідань, призначених у справі, у тому числі судового засідання призначеного на 27.11.2025 на 11:15 належним чином повідомлялися.

У судове засідання 27.11.2025 відповідач не уповноважив свого представника для участі в справі, хоча про місце, дату та час судового засідання повідомлений належним чином у встановленому законом порядку. Також до початку судового засідання відповідач не подав відзиву на позовну заяву та інших заяв по суті спору.

Застосовуючи при розгляді справи відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» частину першу статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Водночас, суд враховує, що серед принципів господарського судочинства є, зокрема, верховенство права, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, розумність строків розгляду справи судом.

Таким чином, з урахуванням сформованої позиції судів вищих інстанцій щодо належного повідомлення учасників процесу, господарський суд дійшов висновку, що відповідач належним чином повідомлений про наявність провадження з розгляду даної справи у суді, у належний спосіб, своєчасно повідомлений про відкриття провадження у справі, про його право подати заперечення проти позовних вимог у формі відзиву на позовну заяву та докази на підтвердження таких заперечень.

Відповідно до частини 9 статті 165, частини 2 статті 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Враховуючи наданий процесуальним законом строк для розгляду відповідної справи, приймаючи до уваги, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд даної справи та у строк, встановлений частиною 1 статті 251 ГПК України, не подав відзив на позовну заяву, а також до суду від сторін, які належним чином повідомлені про відкрите провадження у справі, не надходило інших заяв чи клопотань, суд розглянув справу за наявними у ній матеріалами.

Так, 27.11.2025 за участі представника позивача суд розглянув справу по суті, перейшов до стадії ухвалення судового рішення, після повернення з якої відповідно до статті 240 ГПК України проголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до частини 5 статті 240 ГПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Суть спору за позицією позивача

Позивач покликається на укладений 19.11.2015 між Департаментом міського господарства Ужгородської міської ради (17.11.2021 змінено назву на Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАРЕН» договір №1023/0 оренди нежитлового приміщення, а саме: будівлі літ. ВВ загальною площею 236,0 кв.м по вулиці Устима Кармелюка, 7 для використання під розміщення закладів побутового обслуговування населення терміном до 19.11.2020, та на додаток №1 договору від 25.11.2015 щодо уточнення терміну його дії до 19.11.2025.

Позивач зазначає, що ним здійснюється передання в оренду нерухомого майна територіальної громади міста Ужгород, та контроль за своєчасністю надходження орендних платежів.

Позивач звертає увагу, що згідно пункту 4.1 договору, орендну плату визначено на підставі рішення міської ради від 09.12.2011 №344 «Про Методику розрахунку орендної плати за майно територіальної громади міста Ужгород, яке передається в оренду та пропорції її розподілу» (надалі - Методика) в розмірі 5 % від оціночної вартості, що становило 1811,30 грн в місяць (в т.ч. ПДВ 352,37 грн).

Орендна плата за перший місяць оренди визначалась шляхом коригування розміру орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за листопад 2015 року. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць. Таким чином, згідно доводів позовної заяви, при визначенні місячної орендної плати у відповідний період застосовується кумулятивний обрахунок коефіцієнтів індексації

Відтак позивач зазначає, що розмір орендної плати за 2025 рік розраховано з використанням інформації про індекси інфляції, визначені у порядку встановленому чинним законодавством, виходячи з базового розміру орендної плати, яка зазначена у договорі №1023/0.

Беручу до уваги, що будівля літ. ВВ' загальною площею 236,0 кв.м. передана Товариству з обмеженою відповідальністю «КАРЕН» без проведення аукціону, позивач констатує, що пункт 12 Методики в повній мірі відображає приписи пункту 4.1 договору, зокрема встановлює, що розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць.

Департамент звертає увагу на умови договору, відповідно до якого орендна плата вноситься безготівково згідно реквізитів, вказаних у договорі, не пізніше 15 числа наступного місяця (пункт 4.7 договору).

Також позивач звертає увагу суду на те, що у відповідності до пункту 4.11 договору орендар зобов`язаний вносити орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності, а пунктом 5.2 договору також кореспондовано обов`язок орендаря вносити орендну плату своєчасно та в повному обсязі.

Позивач у своїй позовній заяві зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю «КАРЕН» систематично продовж січня червня 2025 року порушувало умови договору в частині своєчасної та повної сплати орендної плати, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 25799,09 грн.

Станом на дату подання позовної заяви розмір заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРЕН» становить:

- заборгованість - 25799,09 грн (виникла з січня до червня 2025 року);

- інфляційні нарахування 427,35 грн;

- пеня у розмірі 1764,97 грн (нарахування відображено у Додатку 1 до позовної заяви);

- 3 % річних від суми заборгованості 171,22 грн (нарахування відображено у Додатку 2 до позовної заяви).

Отже, такі обставини справи, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим через невиконання відповідачем зобов`язань за договором, позивач звернувся до суду з позовом, згідно з яким просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРЕН» на свою користь грошові кошти у розмірі 28162,63 грн, в тому числі основна заборгованість за договором №1023/0 оренди нежитлового приміщення у розмірі 25 799,09 грн, інфляційні втрати у розмірі 427,35 грн, пеню у розмірі 1764,97 грн, та три відсотки річної орендної плати у розмірі 171,79 грн.

Позиція відповідача

Відповідач відзиву на позовну заяву не подав, доказів погашення заборгованості не представив.

Відповідно до приписів частини 2 статті 14 ГПК України учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 4 статті 13 ГПК України).

Відтак, з врахуванням положень частини 9 статті 165, частини 2 статті 178 ГПК України, суд вирішив справу за наявними в ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин

Судом встановлено, що право власності на будівлі літ. В.В загальною площею 236,0 кв.м. по вулиці Устима Кармелюка, 7 з 2006 року зареєстроване за територіальною громадою міста Ужгорода в особі Ужгородської міської ради (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01).

19.11.2015 між Департаментом міського господарства Ужгородської міської ради (17.11.2021 змінено назву на Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради) (як орендодавцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАРЕН» (як орендарем) укладено договір №1023/0 оренди нежилого приміщення, а саме: будівлі літ. ВВ загальною площею 236,0 кв.м по вулиці Устима Кармелюка, 7 для використання під розміщення закладів побутового обслуговування населення терміном до 19.11.2020 (далі - договір).

Пунктом 1.1 договору передбачено, що орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування будівлі літ. В,В' загальною площею 236,0 кв.м. за адресою: місто Ужгород, вуиця Кармелюка, 7 для використання під розміщення закладів побутового обслуговування населення.

Відповідно до пункту 1.2. договору, вартість об?єкту згідно з незалежною оцінкою для розрахунку орендної плати станом на 31.10.2015 становить 362260,00 грн, без ПДВ,

Згідно з пунктом 2.1. договору, вступ орендаря в користування майном настає з моменту підписання сторонами договору оренди та акту приймання-передачі.

Пункт 2.2 договору передбачає, що передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно. Власником майна залишається орган місцевого самоврядування, а орендар користується ним протягом строку оренди.

Пунктом 3.1. договору передбачено, що договір оренди укладається на строк з 19.11.2015 до 19.11.2020.

Відповідно до пункту 4.1. договору орендна плата визначається на підставі тимчасової Методики розрахунку орендної плати за комунального майно м. Ужгорода та пропорції її розподілу, затвердженої рішенням ХІ сесії міської ради VI скликання від 09.12.2011 №344 із змінами та доповненнями до нього і складає 5 % (орендна ставка) від вартості орендованого об?єкту, визначеної згідно незалежної оцінки і становить 18113,00 грн. без ПДВ в рік.

Згідно з пунктом4.2 договору сума оплати за базовий місяць становить 1811,30 (в т.ч. ПДВ 301,88 грн.). Базовий місяць жовтень 2015 року.

За змістом пунктів 4.5 і 4.6. договору передбачено, що розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни Методики її розрахунку, зміни ціни і тарифів, внесення змін у чинне законодавство або в рішення міської ради щодо зміни розміру орендної плати.

Згідно з пунктом 4.7. договору, орендна плата вноситься безготівково на р/р 0002 в ГУДКСУ У Закарпатській обл., МФО 812016, код 38015610, одержувач: УК в м. Ужгороді, не пізніше 15 числа наступного місяця.

Пунктом 4.8 договору передбачено, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або в неповному обсязі стягується в бюджет відповідно до чинного законодавства з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки Нацбанку України із суми заборгованості за кожен день прострочення (включаючи день оплати).

Відповідно до пунктів 5.1, 5.2. 5.10 договору передбачені такі обов`язки орендаря: використовувати об?єкт, що орендується згідно цього договору тільки для цілей, визначених пунктом 1.1. цього договору; щодо своєчасної і в повному обсязі сплати орендної плати; протягом трьох місяців від дня підписання договору оренди розпочати експлуатацію об?єкта згідно цілей, визначених в договорі.

Відповідно до пункту 6.1. договору, орендодавець зобов?язується передати орендарю об?єкт по акту приймання-передачі, який підписується одночасно із цим договором.

Згідно з пунктом 7.1. договору, за невиконання або неналежне виконання умов та зобов?язань згідно із договором оренди сторони несуть відповідальність згідно із чинним законодавством України.

Пунктом 7.2. передбачено, що спори, які виникають за цим договором оренди, або в зв?язку з ним, не вирішені шляхом переговорів, вирішуються у судовому порядку.

Відповідно до пункту 9.1. договору, договір може бути розірваний за погодженням сторін. На вимогу однієї із сторін договір може бути розірваний за рішенням господарського суду (суду) у разі невиконання сторонами умов договору оренди та інших підстав, передбачених нормативними актами України.

Пунктом 9.2. договору передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, він вважається продовженим на той самий термін на тих самих умовах, які були передбачені даним Договором.

Згідно акта приймання передачі від 19.11.2015, на підставі договору оренди нежилого приміщення від « 19» листопада 2015р. №1023/0 Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради передає, а Товариство з обмеженою відповідальністю «КАРЕН», приймає в строкове платне користування будівлі літ. В,В' загальною площею 236,0 кв.м. за адресою: м. Ужгород, вул. Кармелюка, 7.

19.11.2015 між Департаментом міського господарства Ужгородської міської ради (17.11.2021 змінено назву на Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАРЕН», підписано додаток №1 до договору, згідно з яким сторони внесли зміни і доповнення до договору, зазначивши про його дію до 19.11.2025.

Згідно з рішеннями Ужгородської міської ради від 24.02.2012 №441, від 10.03.2016 №146, від 30.03.2017 №624, від 14.12.2017 №912, від 04.06.2020 №1976, від 28.10.2021 №479 та від 04.05.2023 №1265 затверджувались Положення про Департамент міського господарства Ужгородської міської ради та Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради, відповідно до яких саме на означений департамент покладалися повноваження уповноваженого власника об?єктів нерухомого майна, що перебувають у комунальній власності міста Ужгород.

Зокрема, відповідно до Положення про Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради, затвердженого рішенням Ужгородської міської ради від 04.05.2023 №1265, департамент виступає орендодавцем цілісних майнових комплексів підприємств, їхніх структурних підрозділів і нерухомого майна (будівель, споруд, нежилих приміщень, незавершених будівництвом об?єктів, індивідуально визначеного майна тощо), що перебувають у власності міста, проводить конкурси та аукціони на придбання права оренди нерухомого майна, укладає угоди щодо оцінки вартості орендованого майна (пункт 2.3.6); перевіряє виконання умов договорів купівлі-продажу, оренди майна та оренди земельних ділянок комунальної власності територіальної громади міста і контролює стан надходження коштів до міського бюджету від надання майна в оренду, приватизації, здійснює контроль надходжень коштів від оренди земельних ділянок у порядку, визначеному чинним законодавством, проводить претензійну та позовну роботу (пункт 3.2.29).

З урахуванням таких повноважень, звертаючись в суд з позовною заявою від 23.07.2025 за №3201-17/86 до ТОВ «КАРЕН» про стягнення 28162,63 грн заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення №1023/0 від 19.11.2015 (з урахуванням укладення додатку №1 від 25.11.2015 до договору щодо уточнення терміну його дії до 19.11.2025), позивач, покликаючись на систематичну несплату відповідачем впродовж січня-червня 2025 року орендної плати за договором в сумі 25799,09 грн, просить стягнути такий основний борг, а також нараховані за його несплату - інфляційні втрати в сумі 427,35 грн, пеню у сумі 1764,97 грн та 3% річних у сумі 171,22 грн.

Правове обгрунтування і оцінка суду

Частиною другою статті 4 ЦК України передбачено, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України (тут і далі в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, станом на день розгляду спору в суді його обставини оцінюються судом із огляду на правила Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 626, частини 1 статті 628 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У статті 204 Цивільного кодексу України зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Приписами стаття 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У свою чергу, згідно статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до частини 1 статті 179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частинами 1, 6 статті 283 Господарського кодексу України передбачено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Приписами частин 1 та 2 статті 759 Цивільного кодексу України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

За найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (частини 1, 5 статті 762 Цивільного кодексу України).

Частиною 4 статті 284 ГК України визначено, що строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Частиною 1 статті 286 Господарського кодексу України передбачено, що орендна плата це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України, ст. 526 Цивільного кодексу України господарське зобов`язання (зобов`язання) має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що за певних умов звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

На підставі статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов?язки відповідно до договору (стаття 631 ЦК України).

Згідно з статтею 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (іх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором (частина 1 статті 795 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції закону станом на час виникнення спірних правовідносин) орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно з частиною 1 статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п`ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором (частина 2 статті. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»).

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності.

Згідно з частиною 2 статті 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об`єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються органами, уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим (для об`єктів, що належать Автономній Республіці Крим) та органами місцевого самоврядування (для об`єктів, що перебувають у комунальній власності) на тих самих методологічних засадах, як і для об`єктів, що перебувають у державній власності. Орендна плата, встановлена за відповідною методикою, застосовується як стартова під час визначення орендаря на конкурсних засадах.

Відповідно до частини 3 статті 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

У статті 20 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» зазначено, що орендна плата встановлюється, як правило, у грошовій формі. Залежно від специфіки виробничої діяльності орендаря орендна плата за згодою сторін може встановлюватись у натуральній або грошово-натуральній формі.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач (орендодавець) свої зобов`язання по передачі в оренду нерухомого майна за договором оренди виконав в повному обсязі, передавши відповідачу (орендарю) в оренду нерухоме майно згідно з актом приймання-передачі від 19.11.2015.

Водночас судом на підставі досліджених матеріалів справи встановлено невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором оренди нежитлового приміщення №1023/0 від 19.11.2015 (з урахуванням Додатку №1 від 19.11.2025), так як за період з січня 2025 року по червень 2025 року відповідач допустив заборгованість по сплаті орендної плати у загальному розмірі 25799,09грн.

Так, відповідно до поданого розрахунку позивача, основна сума заборгованості за договором за 6 місяців 2025 року становить 25799,10 грн, зокрема, за періоди: за січень 2025 року - 4190,14 грн, за лютий - 4223,66 грн, за березень - 4287,01 грн, за квітень - 4317,02 грн, за травень - 4373,14 грн та за червень 4408,13 грн.

Як встановлено судом, такі розміри орендної плати за договором позивачем визначено відповідно до п.4.1 договору, а також затвердженої на підставі рішення Ужгородської міської ради від 09.12.2011 №344 Методики розрахунку орендної плати за майно територіальної громади міста Ужгород, яке передається в оренду та пропорції її розподілу та з урахуванням таблиці індексів інфляції за 2000 2025 роки.

За таких обставин, сума основної заборгованості відповідача перед позивачем станом на час звернення із позовом та вирішення даного спору становить 25799,09 грн, яка не спростована відповідачем належними та допустимими доказами.

Отже, відповідач не спростував сплату ним орендної плати згідно умов договору з урахуванням укладеного додатку №1 від 17.11.2015 за період з січня 2025 року по червень 2025 року у загальному розмірі 25799,09 грн, так як доказів на підтвердження сплати таких коштів суду не надав, а долучені позивачем до позовної докази обгрунтовано підтверджують допущення відповідачем заборгованості за договором у сумі 25799,09 грн

Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми 25799,09 грн за договором №1023/0 оренди нежитлового приміщення (з урахуванням укладення додатку №1 від 25.11.2015 до договору щодо уточнення терміну його дії до 19.11.2025) суд визнає документально доведеними та обґрунтованими, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку про наявність законних та обґрунтованих підстав для стягнення з відповідача 25799,09 грн заборгованості за договором №1023/0 оренди нежитлового приміщення від 19.11.2015.

Щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат

У зв`язку з простроченням виконання відповідачем зобов`язання в частині своєчасної та повної оплати за договором орендної плати, позивачем нараховано та заявлено до стягнення 171,22 грн - 3% річних та 427,35 грн інфляційних втрат.

Звертаючись в суд про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, такі кошти до стягнення позивач визначив з урахуванням поданого розрахунку позивача щодо основної суми заборгованості за договором в розмірі 25799,10 грн та з урахуванням боргу за кожен місяць окремо, а саме: за січень 2025 року - 4190,14 грн, за лютий - 4223,66 грн, за березень - 4287,01 грн, за квітень - 4317,02 грн, за травень - 4373,14 грн та за червень 4408,13 грн.

З урахуванням заборгованості за кожен місця, відповідно розрахунку інфляційних збільшень, поданих позивачем, інфляційні втрати за несплату орендної плати позивачем визначено за кожен місяць, за період з 16.02.2025 по 21.07.2025, - у загальній сумі 427,35 грн.

За несплату орендної плати за кожен місяць прострочення, відповідно до розрахунку 3% річних від суми боргу, позивачем за період з 16.02.2025 по 21.07.2025 нараховано 3% річних у загальному 171,22 грн, з яких: за січень - 53,73 грн, за лютий - 44,43 грн, за березень - 34,18 грн, за квітень - 23,77 грн, за травень - 12,94 грн, за червень - 2,17 грн.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У відповідності до частини 1 статті 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Матеріали справи свідчать про порушення відповідачем зобов`язання щодо сплати заборгованості за поставлений природний газ у передбачений договором порядок і строк, а отже відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання.

Нарахуванням позивачем 3 % річних та інфляційних втрат є правом кредитора (позивача), яке він може реалізувати при неналежному виконанні боржником грошового зобов`язанні, що в даному випадку допущено відповідачем та водночас є підставою для настання для останнього відповідних правових наслідків, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України.

Так, в разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три проценти річних від простроченої суми.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Інфляційні втрати та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Отже вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19, постанови Верховного Суду від 13.01.2022 у справі №921/27/21, від 26.03.2025 у справі №910/7475/24).

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Здійснивши перевірку за допомогою калькулятора сертифікованої комп`ютерної програми інформаційно-правового забезпечення «ЛІГА:ЗАКОН» розрахунку заявлених до стягнення сум 3% річних та інфляційних нарахувань, які нараховані позивачем за порушення грошового зобов`язання за несплату відповідачем коштів за кожен місяць з січня по червень 2025 року у визначений договором термін (не пізніше 15 числа наступного місяця, що передбачено пунктом 4.7 договору), тобто у межах вказаних вище боргових періодів, судом встановлено, що такий розрахунок позивачем проведено правильно, з урахуванням сум заборгованості по договору та відповідно до методики нарахування.

Відповідач не надав суду свого контррозрахунку даних позовних вимог, хоча мав можливість скористатись відповідними процесуальними правами і надати документи в обґрунтування своєї позиції по суті заявлених позовних вимог.

Відтак суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 171,22 грн 3% річних та 427,35 грн інфляційних втрат є документально доведеними та обґрунтованими.

Щодо нарахування пені

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язання, позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню в загальному розмірі 1764,97 грн.

Пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Частина 1 статті 548 ЦК України передбачає, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

У сфері господарювання згідно з частиною 2 статті 217 та частиною 1 статті 230 ГК України застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 1 статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

За змістом частини 1 статті 624 ЦК України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг) (частина 4 статті 231 ГК України).

Згідно з частиною 6 статті 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Наведеною нормою передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Пунктом 4.8 договору передбачено, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або в неповному обсязі стягується в бюджет відповідно до чинного законодавства з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки Нацбанку України із суми заборгованості за кожен день прострочення (включаючи день оплати).

Згідно ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, встановивши розмір, термін і порядок нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина 1 статті 252 ЦК України), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (частина 3 статті 6 ЦК України), у тому числі, мають право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати). Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 21.06.2017 зі справи № 910/2031/16 та Верховного Суду від 10.04.2018 зі справи № 916/804/17.

Як вбачається із долученого до матеріалів справи розрахунку, за неналежне виконання відповідачем договірних умов, з урахуванням суми боргу в розмірі 25799,10 грн та з урахуванням боргу за кожен місяць окремо ( а саме: за січень 2025 року - 4190,14 грн, за лютий - 4223,66 грн, за березень - 4287,01 грн, за квітень - 4317,02 грн, за травень - 4373,14 грн та за червень 4408,13 грн), позивачем нараховано пеню до стягнення з відповідача за кожен місяць несплати орендної плати, яка становить 1764,97 грн, з яких: за період з 16.02.2025 по 21.07.2025 - пеня становить 550,80 грн, з 16.03.20025 по 21.07.2025 - 459,16 грн, з 16.04.2025 по 21.07.2025 - 353,18 грн, з 16.05.2025 по 21.07.2025 - 245,66 грн, з 16.06.2025 по 21.07.2025 - 133,71 грн, з 16.07.2025 по 21.07.2025 - 22,46 грн.

Перевіривши за допомогою калькулятора сертифікованої комп`ютерної програми інформаційно-правового забезпечення «ЛІГА:ЗАКОН» правильність здійсненого позивачем розрахунку та здійснивши оцінку доказів, на яких він ґрунтується, суд вважає правомірним нарахування відповідачу пені, що розрахована позивачем в означені ним періоди в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення в межах шести місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, у загальній сумі 1764,97 грн, а тому позов у цій частині є таким, що підлягає до задоволення судом.

Щодо обгрунтованості рішення

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями статей 13 - 14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статті 73 ГПК України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Положеннями статті 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу приписів статті 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 Господарського процесуального кодексу України).

Суд також зазначає, що принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ГПК України, втрачає сенс (постанови від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19, від 21.06.2023 у справі №916/3027/21).

Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог повністю.

Розподіл судових витрат

Згідно платіжної інструкції №630 від 22.07.2025 (внутрішній номер 437192929) при подачі позову про стягнення 28162, 63 грн. позивачем сплачено судовий збір у сумі 3028,00 грн.

Судові витрати на підставі ст. 129 ГПК України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (ч. 9 ст. 129 ГПК України).

З положень ч. 1, п.п.1, п.п. 2 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» слідує, що судовий збір за розгляд майнових вимог - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду.

Відтак, оскільки позовні вимоги задоволено повністю, на відповідача покладаються витрати зі сплати судового збору повністю.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 2, 13, 42, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 129, 221, 236, 237, 238, 240, 256 ГПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРЕН» (, 88002, Закарпатська область, місто Ужгород, вулиця Кармелюка, будинок 7) на користь Департамента міської інфраструктури Ужгородської міської ради (код ЄДРПОУ - 36541721, 88000, Закарпатська область, місто Ужгород, площа Поштова, будинок 3) 28162,63грн (двадцять вісім тисяч сто шістдесят дві гривні 63 копійок), з яких: заборгованість за договором оренди нежилого приміщення №1023/0 від 19.11.2015 у розмірі 25799,09 грн (двадцять п`ять тисяч сімсот дев`яносто дев`ять грнивень 09 копійок), інфляційні втрати у розмірі 427,35 грн (чотириста двадцять сім грнивень 35 копійок), пеня у розмірі 1764,97 грн (одна тисяча сімсот шістдесят чотири гривні 97 копійок), три відсотки річних у розмірі 171,22 грн (сто сімдесят одна гривня 22 копійок), нараховані за невиконання умов договору оренди нежилого приміщення №1023/0 від 19.11.2015, а також стягнути 3028,00 грн (три тисячі двадцять вісім грн) на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

На підставі статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду, згідно з частиною першою статті 256 Господарського процесуального кодексу України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

Повне рішення складене і підписане 28.11.2025.

Суддя С.В. Сисин