ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2025 р. Справа №914/1360/24(914/532/25)

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Желік М.Б.

суддів Орищин Г.В.

Галушко Н.А.

за участю секретаря судового засідання Гуньки О.П.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Антимонопольного комітету України б/н від 01.09.2025 (вх.ЗАГС. №01-05/2669/25 від 02.09.2025)

на рішення Господарського суду Львівської області від 14.08.2025 (повне рішення складено 25.08.2025, суддя Морозюк А.Я.)

у справі №914/1360/24 (914/532/25)

за позовом: Антимонопольного комітету України, м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Вільєна, м. Львів

про: стягнення 22 600 грн. 00 коп.

у межах справи № 914/1360/24

за заявою: Публічного акціонерного товариства Укрнафта, м. Київ

про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Вільєна (79035, м. Львів, вул. Зелена, буд. 238, каб. 37, ідентифікаційний код 43913344)

за участю представників сторін:

від позивача: Прохоров Є.І. (поза межами приміщення суду)

від відповідача: не з`явився.

Учасникам процесу роз`яснено права та обов`язки, передбачені ст.ст. 35, 42, 46 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового засідання здійснюється технічними засобами.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 14.08.2025 у справі №914/1360/24 (914/532/25) в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач звернувся до Західного апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 14.08.2025 у справі №914/1360/24 (914/532/25), прийняти нове рішення, яким задовольнити позовну заяву Антимонопольного комітету України та стягнути з ТОВ Вільєна пеню у розмірі 22 600 гривень і зарахувати зазначену суму у дохід загального фонду Державного бюджету України, стягнути з ТОВ Вільєна на користь Антимонопольного комітету України судовий збір.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.09.2025 справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: Желік М.Б. - головуючий суддя, члени колегії судді Орищин Г.В., Галушко Н.А.

08.09.2025 ухвалою Західного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Антимонопольного комітету України б/н від 01.09.2025 (вх.ЗАГС. №01-05/2669/25 від 02.09.2025) на рішення Господарського суду Львівської області від 14.08.2025 у справі №914/1360/24 (914/532/25); призначено розгляд справи на 08.10.2025; встановлено строк для надання відзиву на апеляційну скаргу до 03.10.2025; витребувано матеріали справи №914/1360/24 (914/532/25) в Господарського суду Львівської області.

10.09.2025 Антимонопольний комітет України подав до суду клопотання (вх. №01-04/6974/25 від 10.09.2025) про участь представника в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами суду з використанням власних технічних засобів, яке ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 15.09.2025 задоволено.

08.10.2025 розгляд апеляційної скарги відкладався з підстав зазначених у ній.

В судове засідання 19.11.2025 позивач участь уповноваженого представника забезпечив, який надав пояснення щодо вимог та доводів апеляційної скарги та просив врахувати їх при прийнятті постанови.

Відповідач участі уповноважених представників не забезпечив, причин неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав. Докази, що містяться в матеріалах справи свідчать про його поінформованість про розгляд апеляційної скарги у межах даної справи в суді апеляційної інстанції.

За приписами пункту 2 частини першої та пункту 3 частини другої статті 42 ГПК України учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом. Статтею 43 ГПК України встановлений обов`язок добросовісного користування учасниками судового процесу процесуальними правами.

Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами (рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі Пономарьов проти України).

Вжиття заходів для ефективного розгляду та вирішення судового спору є обов`язком не тільки для держави, але й для осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Враховуючи те, що явка представників сторін в судове засідання не визнавалась судом обов`язковими, учасники були належним чином та завчасно повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, достатність матеріалів справи для їх розгляду по суті, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача за наявними матеріалами.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, взявши до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, враховуючи наведені представниками сторін доводи, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають до задоволення, а оскаржене рішення скасуванню, з огляду на наступне.

Розгляд справи в суді першої інстанції. Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

Антимонопольний комітет України звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Вільєна про стягнення 22 600 грн. 00 коп. пені нарахованої за період з 08.10.2024 по 31.12.2024 із зарахуванням даної суми у дохід загального фонду Державного бюджету України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий господарський суд виснував наступне:

- з огляду на положення Кодексу України з процедур банкрутства розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи. Відтак, позов Антимонопольного комітету України до Товариства з обмеженою відповідальністю Вільєна про стягнення 22 600 грн. 00 коп. пені, із зарахуванням даної суми у дохід загального фонду Державного бюджету України, підлягає розгляду Господарським судом Львівської області в межах справи №914/1360/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Вільєна.

- штраф та пеня, які передбачені Законом України Про захист економічної конкуренції за своєю суттю є окремим (самостійним) видом штрафних (економічних) санкцій, однак, водночас, вони є різновидом відповідальності за правопорушення у сфері господарювання, оскільки включені законодавцем до однієї сфери правового регулювання.

- комітет не наділений законодавцем повноваженнями щодо самостійного визначення кредиторських вимог та позачергового стягнення у процедурах банкрутства щодо боржника тощо. Тож, у випадку порушення провадження у справі про банкрутство на Антимонопольний комітет України поширюються положення КУзПБ щодо виявлення кредиторів та черговості задоволення кредиторських вимог у відповідних процедурах банкрутства.

- за наявності підстав для стягнення з боржника грошових сум на підставі рішення Антимонопольного комітету України, комітет в цьому випадку виступає кредитором (конкурсним або поточним), без надання законодавцем переваг щодо інших кредиторів, а відповідні стягнення здійснюються на підставі рішення господарського суду (рішення, ухвали, постанови) у справі про банкрутство за результатами розгляду заяви про визнання кредиторських вимог та у порядку черговості, визначеної КУзПБ.

- із ч. 1 ст. 59 Кодексу України з процедур банкрутства випливає, що законодавцем не передбачено винятків щодо припинення нарахування окремих видів економічної відповідальності, оскільки нарахування штрафу, пені та інших економічних санкцій припиняється за всіма видами заборгованості банкрута за прямою вимогою закону. Винятки щодо зазначених нарахувань прямо не передбачені не лише положеннями КУзПБ, а й Законом України Про захист економічної конкуренції.

- як підтверджується матеріалами справи, позивачем нараховано пеню за період з 08.10.2024 по 31.12.2024, тобто з 08.10.2024 по 28.10.2024 в період дії мораторію, що суперечить приписам ч. 3 ст. 41 КУзПБ, та з 29.10.2024 по 31.12.2024 в ліквідаційній процедурі, що прямо заборонено ч. 1 ст. 59 КУзПБ, а відтак в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Узагальнені доводи апелянта, заперечення відповідача.

Не погоджуючись із висновками місцевого господарського суду позивач - Антимонопольний комітет України подав апеляційну скаргу, в якій зазначає про необґрунтованість та безпідставність висновків господарського суду, що є підставою для його скасування з огляду на наступне:

- органи Антимонопольного комітету наділенні повноваженнями щодо накладення штрафів на об`єднання, суб`єктів господарювання, юридичних осіб у відповідності до Закону України Про захист економічної конкуренції, яким визначено, що накладений штраф, сплачується особою на яку він накладений у двохмісячний строк, з дня одержання рішення про його накладення. За кожен день прострочення сплати штрафу стягується пеня у розмірі півтора відсотка від суми штрафу, відповідно до положень ч.5 ст. 56 Закону.

- відповідно нарахована відповідачу пеня за висновком позивача є способом забезпечення сплати цього штрафу. У зв`язку з чим, нарахування антимонопольного комітету застосовані до відповідача на підставі Закону України Про захист економічної конкуренції не пов`язані із невиконанням чи неналежним виконанням грошових зобов`язань або зобов`язань із сплати податків і зборів, та не є заходами, спрямованими на забезпечення виконання цих зобов`язань відповідно до положень законодавства про банкрутство.

- нарахування та стягнення пені, передбаченої ч.5 ст. 56 вказаного Закону має обов`язковий характер, не потребує прийняття будь-якого рішення органу державної влади про її застосування та у зв`язку із цим не підпадає під ознаки адміністративно-господарських санкцій, у розумінні ст. 238, 249 ГК України, які застосовуються саме на підставі рішення уповноваженого на це органу.

- таким чином зазначена пеня не є різновидом економічних санкцій (видом юридичної відповідальності), оскільки є способом забезпечення сплати штрафу накладеного за вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

- відповідно до рішення Конституційного Суду від 18.06.2020 № 5-р(ІІ)/2020 закон спеціальний має перевагу над законом загальним, якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають, від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою силу.

- звертає увагу на правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 06.08.2019 №911/254/16, щодо застосування до спірних правовідносин положення законодавства про захист економічної конкуренції та законодавства про банкрутство, а саме: отже, суди попередніх інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин (порушення законодавства про захист економічної конкуренції) положення законодавства про банкрутство, відтак неправомірно відмовили у задоволенні позову у справі про стягнення штрафу та пені у справі про порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

- таким чином, місцевий господарський суд, на думку скаржника, безпідставно зазначив про заборону нарахування пені під час дії мораторію на задоволення вимог кредиторів та після введення процедури ліквідації боржника, що прямо передбачено КУзПБ, зважаючи на перевагу законодавства про захист економічної конкуренції, яке підлягає до застосування до спірних правовідносин. Вказане, в свою чергу свідчить про обґрунтованість позовних вимог комітету в частині заявленої до стягнення суми пені за період з 08.10.2024 по 31.12.2024.

Фактичні обставини справи, встановлені судом за результатами оцінки доказів.

Тимчасовою адміністративною колегією Антимонопольного комітету України розглядалася справа № 128-26.13/32-24 про порушення Товариством з обмеженою відповідальністю Вільєна законодавства про захист економічної конкуренції, за результатами розгляду якої прийнято Рішення від 09.07.2024 № 23-р/тк, яким серед іншого, накладено на Товариство з обмеженою відповідальністю Вільєна штраф у розмірі 22 600,00 грн., за порушення, передбачене п. 14 ст. 50 Закону України Про захист економічної конкуренції у вигляді подання інформації не в повному обсязі Антимонопольного комітету України на вимогу заступника голови комітету у визначений строк.

Позивач 23.07.2024 супровідним листом від 19.07.2024 № 128-26.13/07-7048е надіслав відповідачу копію Рішення № 23-р/тк від 09.07.2024, яка ним отримана 05.08.2024, що підтверджується доданим до позову рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 442.

Строк для добровільної сплати штрафу, накладеного рішенням № 23-р/тк, закінчився 07.10.2024 (05.10.2024 та 06.10.2024 вихідні дні), однак відповідачем штраф у розмірі 22 600,00 грн. сплачено не було. Також відповідачем вказане рішення в установленому порядку до суду не оскаржувалось.

Оскільки відповідачем у строк до 07.10.2024 штраф не було сплачено, позивачем за несплату штрафу нараховано відповідачу за період з 08.10.2024 по 31.12.2024 пеню в розмірі 1,5% від суми штрафу за кожен день прострочення сплати штрафу та з врахуванням ч. 5 ст. 56 Закону України Про захист економічної конкуренції, в розмірі 22 600,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 11.06.2024 за заявою Публічного акціонерного товариства Укрнафта відкрито провадження у справі №914/1360/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Вільєна.

Оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Вільєна оприлюднено на офіційному веб-порталі судової влади України 11.06.2024 за №73398.

Постановою суду від 29.10.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю Вільєна визнано банкрутом і відкрито ліквідаційну процедуру; ліквідатором у справі призначено арбітражного керуючого Григор`єва Валерія Васильовича; призначено засідання суду.

Повідомлення про визнання Товариства з обмеженою відповідальністю Вільєна банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури оприлюднено на офіційному веб-порталі судової влади України 30.10.2024 за №74466.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції.

Предметом апеляційного оскарження у цій справі є рішення місцевого господарського суду в частині вирішення спору за позовними вимогами територіального відділення Антимонопольного комітету України про стягнення пені у розмірі 22 000, 00 грн. (через несплату штрафу за порушення вимог Закону України Про захист економічної конкуренції), нарахованої після відкриття провадження у справі про банкрутство відповідача.

Під час розгляду позову територіального відділення Антимонопольного комітету України спірним постало питання чи поширюється мораторій, введений судом у справі про банкрутство боржника у порядку частини восьмої статті 39, статті 41 КУзПБ на нарахування пені, здійсненого згідно вимог частини п`ятої статті 56 Закону України Про захист економічної конкуренції.

Проаналізувавши приписи статей 230, 241, 257 Господарського кодексу України (чинного станом на момент нарахування пені), а також частин другої, третьої, п`ятої статті 56 Закону України Про захист економічної конкуренції, судова колегія дійшла висновку, що хоча штраф та пеня, які передбачені зазначеним Законом, за своєю суттю є окремим (самостійним) видом штрафних (економічних) санкцій, однак, водночас, вони є різновидом відповідальності за правопорушення у сфері господарювання, оскільки включені законодавцем до однієї сфери правового регулювання.

Щодо правового статусу Антимонопольного комітету України в процедурах банкрутства, Верховний Суд, проаналізувавши положення статей 3, 4 Закону України Про Антимонопольний комітету України та положень статей 7, 8 КУзПБ, дійшов висновку про те, що комітет не наділений законодавцем повноваженнями щодо самостійного визначення кредиторських вимог та позачергового стягнення у процедурах банкрутства щодо боржника тощо.

Тож у випадку порушення провадження у справі про банкрутство на Антимонопольний комітет України поширюються положення КУзПБ щодо виявлення кредиторів та черговості задоволення кредиторських вимог у відповідних процедурах банкрутства.

За наявності підстав для стягнення з боржника грошових сум на підставі рішення Антимонопольного комітету України, комітет в цьому випадку виступає кредитором (конкурсним або поточним), без надання законодавцем переваг щодо інших кредиторів, а відповідні стягнення здійснюються на підставі рішення господарського суду (рішення, ухвали, постанови) у справі про банкрутство за результатами розгляду заяви про визнання кредиторських вимог та у порядку черговості, визначеної КУзПБ.

Зазначені правові висновки є актуальними та були наведені у постановах Верховного Суду від 27.06.2023 у справі № 922/5238/21 (922/1937/22), від 17.02.2025 у справі № 911/2548/20 (911/895/24), від 17.02.2025 у справі № 904/5865/20 (904/6495/23), підстав відступу від таких колегія суддів не вбачає.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 25.10.2022 у справі № 904/11261/15 зауважив на необґрунтованість доводів Антимонопольного комітету України щодо необхідності переважного застосування Закону України Про захист економічної конкуренції як спеціального нормативно-правового акта та такого, що має перевагу по відношенню до КУзПБ.

Так, преамбулою Закону України Про захист економічної конкуренції визначено, що цей Закон визначає правові засади підтримки та захисту економічної конкуренції, обмеження монополізму в господарській діяльності і спрямований на забезпечення ефективного функціонування економіки України на основі розвитку конкурентних відносин.

Водночас преамбулою КУзПБ визначено, що цей кодекс встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника - юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.

Системний аналіз наведених положень дає підстави для висновку про те, що зазначені нормативно-правові акти (з огляду на критерій регулювання суспільних відносин та кола питань, які вони вирішують), регулюють різні суспільні відносини, а відтак не можуть характеризуватись як спеціальні та загальні по відношенню один до одного.

Разом з тим, після відкриття провадження у справі про банкрутство боржник перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника (подібні за змістом висновки викладено, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №918/420/16 та постанові Верховного Суду від 22.09.2021 у справі №911/2043/20, ухваленій у складі суддів палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду).

Практика щодо вирішення вказаних спорів Верховним Судом є усталеною, підстави для відступу від неї судом апеляційної інстанції не вбачаються.

Як вірно встановлено, місцевим господарським судом, ухвалою Господарського суду Львівської області від 11.06.2024 за заявою Публічного акціонерного товариства Укрнафта відкрито провадження у справі №914/1360/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Вільєна.

Оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Вільєна оприлюднено на офіційному веб-порталі судової влади України 11.06.2024 за №73398.

Постановою Господарського суду львівської області від 29.10.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю Вільєна визнано банкрутом і відкрито ліквідаційну процедуру; ліквідатором у справі призначено арбітражного керуючого Григор`єва Валерія Васильовича.

Повідомлення про визнання Товариства з обмеженою відповідальністю Вільєна банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури оприлюднено на офіційному веб-порталі судової влади України 30.10.2024 за №74466.

На даний час провадження у справі №914/1360/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Вільєна триває.

Позивачем нараховано пеню за період з 08.10.2024 по 31.12.2024, тобто з 08.10.2024 по 28.10.2024 в період дії мораторію, що суперечить приписам ч. 3 ст. 41 КУзПБ, та з 29.10.2024 по 31.12.2024 в ліквідаційній процедурі, що прямо заборонено ч. 1 ст. 59 КУзПБ.

Відповідно до частини першої статті 41 КУзПБ, мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), строк виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію.

Мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з відкриттям провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Ухвала є підставою для зупинення вчинення виконавчих дій. Про запровадження мораторію розпорядник майна повідомляє відповідному органу державної виконавчої служби, приватному виконавцю, у якого перебуває виконавче провадження на виконанні (частина друга статті 41 КУзПБ).

Системний аналіз наведених положень КУзПБ дає підстави для висновку, що з моменту відкриття провадження у справі про банкрутство та введення мораторію, боржник фактично втрачає право самостійно, на власний розсуд визначати порядок погашення заборгованості за власними зобов`язаннями, а подальше задоволення вимог кредиторів здійснюється в порядку, передбаченому положеннями КУзПБ.

Згідно приписів частини третьої статті 41 КУзПБ протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, зокрема, забороняється виконання вимог, на які поширюється мораторій та не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій.

Отже, встановлена вищенаведеними нормами заборона щодо застосування штрафних (фінансових) санкцій стосується грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), на які поширюється мораторій (термін виконання яких настав до дня введення мораторію, що співпадає з днем порушення судом справи про банкрутство боржника).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Іншого визначення поняття пеня ні Закон України Про захист економічної конкуренції, ні КУзПБ не містять.

Таким чином, на пеню, нараховану на суму несплаченого штрафу, в порядку статті 56 Закону України Про захист економічної конкуренції, поширюється заборона, встановлена частиною третьою статті 41 КУзПБ.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25.10.2022 у справі № 904/11261/15, підстав для відступу від якого скаржником не наведено, а колегія суддів за розглядом цієї справи не вбачає.

Із ч. 1 ст. 59 Кодексу України з процедур банкрутства випливає, що законодавцем не передбачено винятків щодо припинення нарахування окремих видів економічної відповідальності, оскільки нарахування штрафу, пені та інших економічних санкцій припиняється за всіма видами заборгованості банкрута за прямою вимогою закону. Винятки щодо зазначених нарахувань прямо не передбачені не лише положеннями КУзПБ, а й Законом України Про захист економічної конкуренції. Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25.10.2022 у справі № 904/11261/15.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 22 000,00 грн пені, нарахованої за несплату штрафу, через наявність передбаченої законом (частиною третьою статті 41 КУзПБ) прямої заборони щодо нарахування пені у період дії мораторію та в ліквідаційній процедурі, що прямо заборонено ч. 1 ст. 59 КУзПБ.

Доводи апеляційної скарги правомірності наведеного висновку не спростовують, натомість зводяться до помилкового тлумачення скаржником правових норм.

Загальні висновки суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч.1 ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають до задоволення, а оскаржуване рішення в частині розгляду та відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені ухвалене у відповідності до норм чинного законодавства, відтак доводи скаржника про невірне застосування та порушення судом норм матеріального та процесуального права колегія суддів відхиляє за безпідставністю.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З врахуванням висновків суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги судовий збір слід покласти на скаржника.

Керуючись ст.ст.86, 129, 244, 269, 270, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1 В задоволенні вимог апеляційної скарги Антимонопольного комітету України б/н від 01.09.2025 (вх.ЗАГС. №01-05/2669/25 від 02.09.2025) відмовити.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 14.08.2025 у справі №914/1360/24 (914/532/25) залишити без змін.

3. Судовий збір покласти на скаржника.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає оскарженню.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повна постанова складена 28.11.2025

Головуючий суддя Желік М.Б.

суддя Галушко Н.А.

суддя Орищин Г.В.