УХВАЛА

26 листопада 2025 року

м. Київ

cправа № 907/523/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В.А. (головуючого), Берднік І.С., Міщенка І.С.

секретаря судового засідання - Дерлі І.І.

за участю представників учасників:

позивача - не з`явився

відповідача - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Цегельний завод №1"

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 11.08.2025 (у складі колегії суддів: Зварич О.В. (головуючий), Галушко Н.А., Панова І.Ю.)

за позовом Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Цегельний завод №1"

про визнання договору оренди укладеним

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст та підстави позовних вимог. Виклад обставин справи, що передували ухваленню оскаржуваної постанови.

Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради (далі - Департамент, Позивач) звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Цегельний завод №1" (надалі - ТОВ "Цегельний завод №1", Відповідач, Скаржник) з позовними вимогами про визнання укладеним договору оренди земельної ділянки площею 1,4500 га для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості в м. Ужгороді по вул. Закарпатська, 33 (далі - договір оренди) у запропонованій редакції.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на виконання пункту 1.11 рішення 27 сесії Ужгородської міської ради 8 скликання від 25.01.2024 № 986, яким передбачено поновлення ТОВ "Цегельний завод № 1" договору оренди земельної ділянки площею 1,4500 га, розташованої по вул. Закарпатській, 33 у м. Ужгород, для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, Позивач звернувся до Відповідача з листом-пропозицією від 26.03.2024 № 814593 про укладення договору оренди землі.

У зв`язку з наявністю розбіжностей між сторонами щодо редакції умов відповідного договору, Позивач, вважаючи запропонований ним текст договору таким, що відповідає вимогам чинного законодавства та рішення органу місцевого самоврядування, звернувся до суду з позовом про визнання договору оренди укладеним у запропонованій ним редакції.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 10.12.2024 позовні вимоги задоволено частково.

Визнано укладеним з дня набрання чинності рішенням суду договір оренди земельної ділянки зі зміненими судом умовами абзацу 1 пункту 14, абзацу 1 пункту 27 та абзацу 1 пункту 33 такого договору в редакції, запропонованій Позивачем.

Зокрема, у затвердженій судом редакції абзацу 1 пункту 14 договору оренди передбачено накладення штрафу у розмірі 2% від суми річної орендної плати на орендаря у випадку несвоєчасного внесення орендної плати, оскільки тим же пунктом договору передбачено стягнення з орендаря пені за таке саме порушення - невчасну сплату орендної плати, що є достатньою мірою відповідальності. При цьому запропонований штраф у проекті договору позивача складав 100%.

У абзаці 1 пункту 27 договору оренди судом відхилено запропоновану Позивачем можливість орендодавця в односторонньому порядку вносити зміни до договору оренди при зміні розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки, оскільки згідно з приписами статті 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено договором або законом.

Як наслідок, відмовлено і в задоволенні позову в частині визнання укладеним в редакції Позивача абзацу 1 пункту 33 договору оренди.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 03.04.2025 рішення Господарського суду Закарпатської області від 10.12.2024 в частині абзацу 1 пункту 14, абзацу 1 пункту 27 та абзацу 1 пункту 33 визнання укладеним договору оренди землі скасовано, у цій частині прийнято нове рішення, яким пункти 14, 27 та 33 договору оренди землі викладено в новій редакції, а саме: "

абзац 1 пункту 14: "У разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором: у 10-тиденний строк сплачується штраф у розмірі 50 відсотків річної орендної плати, встановленої цим договором";

абзац 1 пункту 27: "В односторонньому порядку вносити зміни до даного договору при зміні розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки, коефіцієнтів інфляції (визначених у відповідності до вимог чинного законодавства), ставок земельного податку та ставок орендної плати відповідно до змін чинного законодавства шляхом надсилання відповідних повідомлень";

абзац 1 пункту 33: "Зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін, крім випадків, передбачених абз.1 п. 27 даного договору. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір вирішується у судовому порядку".

В іншій частині рішення залишено без змін, а також ухвалено розподілити витрати за подання апеляційної скарги без зазначення суми стягнення.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого господарського суду про наявність у суду права на розсуд (дискрецію) при оцінці абзацу 1 пункту 14 проєкту договору щодо відповідності визначеного сторонами розміру штрафу принципам справедливості та співмірності. Водночас апеляційний суд дійшов висновку, що встановлений оспорюваним рішенням розмір штрафу у 2% є непропорційний, а тому має бути визначений у договорі на рівні 50%.

Разом з цим апеляційний суд визнав правомірною редакцію пунктів 27 та 33 договору, запропоновану Позивачем. Суд виходив з того, що зміна розміру орендної плати безпосередньо пов`язана з нормативною грошовою оцінкою земельної ділянки, яка визначається на підставі приписів закону, і таким чином не залежить від волевиявлення сторін договору, зокрема Відповідача.

Постановою Верховного Суду від 10.09.2025 касаційну скаргу Департаменту задоволено частково, постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.04.2025 змінено, а саме викладено абзац 1 пункту 14 договору, який міститься у пункті 2 оскаржуваної постанови, у такій редакції: "абз. 1 п. 14: "У разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором: у 10-тиденний строк сплачується штраф у розмірі 100 відсотків річної орендної плати, встановленої цим договором".

18.03.2025 (тобто під час апеляційного перегляду справи) від ТОВ "Цегельний завод №1" на адресу Господарського суду Закарпатської області надійшла заява про виправлення описки в судовому рішенні, в якій заявник просив виключити з редакції договору оренди абзац 3 пункту 40 наступного змісту: "Даною угодою сторони дійшли згоди щодо зобов`язання Орендаря, а Орендар зобов`язався в свою чергу сплатити плату за землю за фактичне її використання у період від десятого грудня дві тисячі одинадцятого року до моменту державної реєстрації права оренди землі. При цьому, розмір місячних нарахувань такої плати встановлюється у відповідності до вимог чинного законодавства (виходячи з розміру нормативної грошової оцінки у відповідний період) із урахуванням пунктів 5, 10, 11 та 30 даного договору".

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 20.06.2025 відмовлено у внесенні виправлень у судове рішення. Проте в той же день, 20.06.2025, місцевий господарський суд за власною ініціативою та з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 244 Господарського процесуального кодексу України, ухвалив додаткове рішення у справі №907/523/24.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Господарський суд Закарпатської області додатковим рішенням від 20.06.2025 постановив: "2. Пункт 40 договору № 2376 оренди землі, укладеного між Територіальною громадою м. Ужгорода в особі Ужгородської міської ради та ТОВ "Цегельний завод № 1" прийняти в такій редакції:

"40. Цей договір набирає чинності з моменту набрання законної сили рішення Господарського суду Закарпатської області від 10.12.2024 у справі №907/523/24.

Право оренди землі виникає у порядку визначеному чинним законодавством.

Цей договір укладено у трьох примірниках, що мають однакову юридичну силу, один з яких знаходиться в Орендодавця, другий в Орендаря, третій у організації, яка здійснила державну реєстрацію права оренди".

В обґрунтування вказаного додаткового рішення місцевий господарський суд зазначив, що пункт 40 Договору мав бути викладеним без абзацу другого, який містив спірні положення, які було виключено судом з його змісту, та вказав, що при виготовленні резолютивної частини рішення судом було помилково викладено пункт 40 спірного Договору в такій редакції, в якій залишився текст абзацу другого: "40. Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами. Право оренди землі виникає у порядку визначеному чинним законодавством. Даною угодою сторони дійшли згоди щодо зобов`язання Орендаря, а Орендар зобов`язався в свою чергу сплатити плату за землю за фактичне її використання у період від десятого грудня дві тисячі одинадцятого року до моменту державної реєстрації права оренди землі. При цьому, розмір місячних нарахувань такої плати встановлюється у відповідності до вимог чинного законодавства (виходячи з розміру нормативної грошової оцінки у відповідний період) із урахуванням пунктів 5, 10, 11 та 30 даного договору. Цей договір укладено у трьох примірниках, що мають однакову юридичну силу, один з яких знаходиться в Орендодавця, другий в Орендаря, третій у організації, яка здійснила державну реєстрацію права оренди."

Місцевий господарський суд зазначив, що відповідно до мотивувальної частини рішення пункт 40 договору не мав містити вказаного абзаца; у цій справі виникли виключні обставини, за яких суд, фактично дослідивши і обговоривши в судовому засіданні спосіб вирішення спірного питання, виклав його у мотивувальній частині рішення, зазначивши про відмову в прийнятті пропозиції позивача, але про задоволення пропозиції відповідача. Однак у резолютивній частині рішення, де наведено зміст пункту 40 Договору, помилково залишилась редакція цього пункту, що була запропонована у проекті договору.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 11.08.2025 задоволено апеляційну скаргу Департаменту та скасовано додаткове рішення Господарського суду Закарпатської області від 20.06.2025.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що господарські суди не можуть виходити за межі положень, встановлених Господарським процесуальним кодексом України відповідно до принципу, закріпленого у статті 19 Конституції України. Також суд виснував, що додаткове рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, позаяк цим додатковим рішенням виключено абзац 3 пункту 40 договору оренди землі №2376, чим фактично змінено суть судового рішення у спосіб, що суперечить положенням частини 8 статті 240 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідач не погодився з постановою суду апеляційної інстанції та скористався правом її касаційного оскарження.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

Касаційне провадження у справі відкрито 13.10.2025 на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

ТОВ "Цегельний завод №1" у касаційній скарзі просить Суд скасувати постанову Західного апеляційного господарського суду від 11.08.2025 та залишити в силі додаткове рішення Господарського суду Закарпатської області від 20.06.2025.

Підставами касаційного оскарження Відповідач визначив неврахування судом апеляційної інстанції при ухвалення оскаржуваної постанови правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 08.04.2020 у справі № 9901/118/19 та від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14.

Департамент правом надати Суду відзив на касаційну скаргу не скористався.

Позиція Верховного Суду

Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши правильність застосування господарськими судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційне провадження у справі підлягає закриттю з таких підстав.

Предметом касаційного оскарження є постанова суду апеляційної інстанції, якою скасовано додаткове рішення місцевого господарського суду, яке, на думку Позивача, змінило судове рішення по суті спору.

Підставами касаційного оскарження, передбаченими пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, Відповідач визначив неврахування судом при ухваленні оскаржуваної постанови правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 08.04.2020 у справі № 9901/118/19 та від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що касаційне провадження у справі залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, статтею 287 Господарського процесуального кодексу України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника (постанови Верховного Суду від 17.01.2023 у справі №910/20309/21, від 01.05.2024 у справі № 910/9635/22, від 14.01.2025 у справі № 910/21871/21, від 10.09.2025 у справі № 910/11352/24, від 17.09.2025 у справі № 902/41/24).

Переглянувши оскаржувану постанову у цій справі № 907/523/24 в межах доводів і вимог касаційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. Оскарження судових рішень з підстав, зазначених у пункті 1 частини другої цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

У пункті 39 постанови від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що на предмет подібності слід оцінити саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін у справі та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед за їх змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт. Самі по собі предмет позову та сторони справи можуть не допомогти встановити подібність правовідносин за жодним із критеріїв. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору (наприклад, коли позивач або відповідач неналежний). Тому порівняння сторін справи не обов`язково дозволить оцінити подібність правовідносин за суб`єктами спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пунктах 96- 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.

Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі ТОВ "Цегельний завод №1", Верховний Суд зазначає, що обставини, які стали підставами для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, у цьому випадку не можуть слугувати підставами для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Скаржник вважає, що суди попередніх інстанцій при вирішенні спору не врахували висновків, викладених у постановах у справах № 9901/118/19 та № 487/10128/14 щодо того, що додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення (постанови чи ухвали), внаслідок якої залишилися невирішеними певні вимоги особи, яка бере участь у справі.

Ознайомившись з судовими рішеннями у справі № 9901/118/19 колегія суддів зазначає, що позов у зазначеній адміністративній справі заявлено фізичною особою - кандидатом на посаду судді Верховного Суду - до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України. При цьому позивач просив Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, зокрема, зобов`язати ВККС направити йому повний текст рішення, визнати протиправним встановлення результатів практичного завдання, визнати протиправним втручання ВККС у приватне життя позивача шляхом припинення участі у кваліфікаційному оцінюванні та зобов`язати ВККС допустити позивача до участі у конкурсі на основі рейтингу за визначеними результатами.

Після повернення судом позовної заяви з підстав неповажності наведених підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду позивач подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, а саме про постановлення ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалив відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення з підстав відсутності обставин, визначених у частині першій статті 252 Кодексу адміністративного судочинства України, необхідних для прийняття додаткового судового рішення. Така ухвала КАС ВС (як суду першої інстанції) залишена без змін Великою Палатою Верховного Суду під час її апеляційного перегляду.

Тобто у задоволенні заяви позивача про ухвалення у справі додаткового рішення судом остаточно відмовлено. При цьому Велика Палата Верховного Суду виснувала, що заява позивача про ухвалення додаткового рішення у справі фактично є формою вираження незгоди з ухвалою Верховного Суду про повернення позовної заяви, а також завуальованою вимогою змусити Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду переглянути власне судове рішення, яке набрало законної сили, і постановити інше рішення.

При апеляційному розгляді справи № 9901/118/19, за результатами якого залишено без змін ухвалу про відмову в ухваленні додаткового рішення, Велика Палата Верховного Суду і сформувала правовий висновок, на який послався заявник касаційної скарги у цій справі № 907/523/24, а саме: "Додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення (постанови чи ухвали), внаслідок якої залишилися невирішеними певні вимоги особи, яка бере участь у справі" (пункт 6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.04.2020 у справі № 9901/118/19).

Тобто обставини справи № 9901/118/19 та цієї справи № 907/523/24 істотно відрізняються за предметом та підставами позовних вимог, суб`єктним складом та особливостями правового регулювання спірних правовідносин, що є підставою для закриття касаційного провадженні у цій частині на підставі пункту 5 статті 296 Господарського процесуального кодексу України.

Як наслідок, Верховний Суд зазначає про відсутність підстав для скасування оскаржуваної Відповідачем постанови Західного апеляційного господарського суду від 11.08.2025.

Дослідивши посилання Скаржника на постанову Верховного Суду у цивільній справі № 487/10128/14, колегія суддів зазначає, що її ухвалено за результатами вирішення спору за позовом прокурора в інтересах держави до Миколаївської міської ради та фізичних осіб про визнання незаконними та скасування окремих пунктів рішення ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки.

При цьому Верховний Суд не ухвалював і не переглядав додаткового рішення у справі № 487/10128/14 та не робив жодних правових висновків про застосування статті 244 Господарського процесуального кодексу України. Єдиний державний реєстр судових рішень містить лише одне додаткове рішення у справі № 487/10128/14, а саме ухвалене Заводським районним судом м. Миколаєва 05.08.2016 та стосується виключно стягнення з відповідачів у дохід держави судового збору.

В такий спосіб посилання Скаржника на постанову суду касаційної інстанції у справі № 487/10128/14 є помилковими, тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної постанови апеляційного господарського суду у цій справі № 907/523/24.

Інші доводи Скаржника Суд відхиляє, оскільки вони фактично зводяться до незгоди з оскаржуваною постановою Західного апеляційного суду від 11.08.2025 та спрямовані на спонукання Верховного Суду до переоцінки його висновків усупереч імперативним приписам статті 300 Господарського процесуального кодексу України та, як наслідок, до залишення в силі додаткового рішення суду першої інстанції.

В такий спосіб підстави касаційного оскарження не знайшли свого підтвердження, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни постанови суду апеляційної інстанції у цій справі.

Висновки Верховного Суду

Пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після його відкриття на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Враховуючи наведене та з огляду на непідтвердження підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, суд касаційної інстанції дійшов висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ "Цегельний завод №1" на підставі пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України.

Розподіл судових витрат

Судові витрати за подання касаційної скарги відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на Скаржника.

Керуючись статтями 234, 235, 240, 296, 300 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Цегельний завод №1" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 11.08.2025 у справі № 907/523/24 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Зуєв

Судді І. Берднік

І. Міщенко