СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2025 року м. Харків Справа №922/4946/23

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В.,

за участю секретаря судового засідання Ярош В.В.,

за участю представників:

позивача (в режимі відеоконференції) Чальцев Д.В., довіреністю б/н від 15.10.2025 року, витяг з ЄДР ЮО, ФОП та ГФ, свідоцтво серія ПТ№3632 від 04.08.2020 року;

відповідача не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - Приватного підприємства «Золота Нива 1» (вх.№2064Х/1) на рішення Господарського суду Харківської області від 26.08.2025 року у справі №922/4946/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ГПЛ», м. Полтава,

до Приватного підприємства «Золота Нива 1», Харківська обл., Ізюмський р-н, с. Забавне,

про стягнення 607702,18 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ГПЛ» звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом до Приватного підприємства «Золота Нива 1» про стягнення заборгованості за договором поставки №2018/02/21-11 від 21.02.2018 року в сумі 607702,18 грн, яка складається з: 304333,56 грн - заборгованість за оплату товару; 152166,78 грн - штраф; 51111,36 грн - пеня; 15708,61 грн - 3% річних; 84381,87 грн - інфляційні втрати. Судові витрати позивач просить суд покласти на відповідача.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 26.08.2025 року у справі №922/4946/23 (повний текст складено 08.09.2025 року, суддя Шарко Л.В.) позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Приватного підприємства «Золота Нива 1» (64333, Харківська обл., Ізюмський р-н., с. Забавне, вул. Харківська, буд. 1-Б, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ГПЛ» (36034, Полтавська обл., м. Полтава, вул. Половки, буд. 70, ) заборгованість з оплати товару у сумі 304333,56 грн, штраф у сумі 76083,39 грн, пеню у сумі 51111,36 грн, 3% річних у сумі 15708,61 грн, інфляційні втрати у сумі 84381,87 грн, витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у сумі 9115,53 грн.

В частині заявленого до стягнення штрафу у сумі 76083,39 грн відмовлено.

Приватне підприємство «Золота Нива 1» звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм права просить:

- скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 26.08.2025 року по справі №922/4946/23 в частині задоволених позовних вимог;

- прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «ГПЛ» в задоволенні позовних вимог повністю;

- в іншій частині рішення Господарського суду Харківської області 26.08.2025 року по справі №922/4946/23 залишити без змін;

- змінити розподіл судових витрат у зв`язку з розглядом справи №922/4946/23 в Господарському суді Харківської області та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ГПЛ» на користь Приватного підприємства «Золота Нива 1» витрати на професійну правничу допомогу в сумі 70000,00 (сімдесят тисяч) грн, а сплачений судовий збір покласти на позивача;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ГПЛ» на користь Приватного підприємства «Золота Нива 1» судові витрати понесені у зв`язку з апеляційним оскарженням рішення Господарського суду Харківської області 26.08.2025 року по справі №922/4946/23 в сумі 50934,64 грн, з яких судовий збір - 10934,64 грн та витрати на професійну правничу допомогу - 40000,00 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що:

- оскаржуване судове рішення ґрунтується на припущеннях;

- помилковим є висновок про чинність договору поставки №2018/02/21-11 від 21.02.2018 року та його обов`язковість для виконання сторонами та про здійснення позивачем поставки товару за видатковою накладною № 12684 від 23.02.2022 року на суму 304333,56 грн;

- відповідач не отримував від позивача ні товар, зазначений у видатковій накладній №12684 від 23.02.2022 року на суму 304333,56 грн, ні рахунок на оплату №18505 від 23.02.2022 року. Позивачем не надано доказів здійснення відповідачем замовлення товару, як це було передбачено договором (строк дії якого закінчився);

- наполягає на тому, що закономірним наслідком відсутності передплати за товар з боку покупця є зупинення виконання його постачання з боку продавця та відсутність у позивача права вимагати оплати такого товару;

- застосований судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні принцип вірогідності доказів заснований на неналежних та недопустимих доказах, наданих позивачем;

- на підтвердження позовних вимог та поставки товару позивачем була надана копія видаткової накладної №12684 від 23.02.2022 року, оригінал якої відсутній. ПП «Золота Нива 1» не отримувала від позивача товар зазначений у видатковій накладній №12684 від 23.02.2022 року, а наявний в копії видаткової накладної підпис в графі «Отримав» не відповідає підпису директора ПП «Золота Нива 1» ОСОБА_1 . Звертає увагу, що позивачем не надано жодного документу, які він мав отримати від відповідача на підтвердження повноважень представника позивача, який начебто отримав товар;

- при досліджені матеріалів справи простежується, що дії позивача свідчать про його ухилення від надання на вимогу суду для проведення експертизи оригіналу досліджуваного документа видаткову накладну №12684 від 23.02.2022 року та зловживання процесуальними правами. Вказане свідчить, що у суду першої інстанції були наявні всі підстави для відмови позивачу у визнанні встановленою обставини постачання ТОВ «ГПЛ» Приватному підприємству «Золота Нива 1» товару відповідно до видаткової накладної №12684 від 23.02.2022 року на суму 304333,56 грн;

- оскаржуване рішення суперечить вимогам ч.2 ст. 87 ГПК України, відповідно до якої на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. Законом можуть бути визначені інші обставини, які не можуть встановлюватися на підставі показань свідків. Передача товару оформлюється видатковою накладною або актом приймання-передачі, які є первинними документами. Тобто показання свідка з огляду на предмет позовних вимог не можуть визнаватись належними доказами у справі. , аява свідка була подана з порушенням строків, визначених ч.4 ст. 88 ГПК України та ч. 2, 4 ст. 80 ГПК України;

- наявні суперечливі дані, а саме у позовній заяві вказано, що дата доставки товару 24.02.2022 року, а накладна (копія, що надана позивачем) - №12684 оформлена датою 23.02.2022 року;

- позивач у позовній заяві не зазначав, яким саме автомобілем він доставив товар відповідачу і який водій був за кермом цього автомобіля. Нова обставина справи з`явилась вже через 6 місяців після відкриття провадження;

- реєстраційний номер облікової картки платника податків в заяві свідка в двох місцях зазначений різний: 11 в шапці заяви та в тексті заяви і взагалі не відповідає РНОКПП ОСОБА_2 , який зазначено в трудовому договору ); ідповіді свідка викликають сумнів і є суперечливими;

- податкова накладна не є доказом постачання та отримання товару. Податкова накладна №38 від 23.02.2022 року була складена в односторонньому порядку позивачем та подана на реєстрацію лише 06.06.2022 року. При цьому, ПП «Золота Нива 1» не включало до податкового кредиту суму ПДВ в розмірі 50772 грн за податковою накладною №38 від 23.02.2022 року, складеною ТОВ «ГПЛ» і це підтверджено наявними в матеріалах справи доказами;

- позивачем не надано ні товарно-транспортної накладної, яка б підтверджувала факт перевезення товару, ні подорожнього листа автомобіля, ні наказу на відрядження водія ОСОБА_2 , ні посвідчення про відрядження до с. Забавне Ізюмського району Харківської області;

- суд залишив поза увагою, що у зв`язку із військовою агресією та активними бойовими діями на території Куньєвської, Оскільської, Ізюмської міської територіальних громад ПП «Золота Нива 1» починаючи з 24.02.2022 року відповідно до наказу №2 від 24.02.2022 року було зупинено господарську діяльність до відновлення можливості виконувати роботи або до припинення чи скасування воєнного стану. Територія Ізюмської територіальної громади Ізюмського району Харківської області, в тому числі с. Забавне, в період з 24.02.2022 року по 03.03.2022 року знаходились в зоні активних бойових дій, з 03.03.2022 року по 11.09.2022 року перебували в тимчасовій окупації, в період з 11.09.2022 року по теперішній час перебувають в зоні бойових дій. Зазначене свідчить про те, що 24.02.2024 року товар ніяк не міг бути доставлений позивачем та прийнятий з боку відповідача.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 30.09.2025 року відкрито апеляційне провадження за скаргою відповідача - Приватного підприємства «Золота Нива 1» на рішення Господарського суду Харківської області від 26.08.2025 року у справі №922/4946/23. Встановлено позивачу строк протягом якого він має право подати до суду відзив на апеляційну скаргу. Справу призначено до розгляду в судове засідання і роз`яснено шляхи реалізації права учасників справи на участь у судовому засіданні, а також шляхи реалізації права учасників справи на подання документів до суду засобами електронного зв`язку через підсистему Електронний суд. Витребувано з Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/4946/23.

Вказана ухвала була направлена учасникам справи до електронного кабінету користувача у системі електронний суд і доставлена їм 30.09.2025 року.

06.10.2025 матеріали справи №922/4946/23 на вимогу надійшли до Східного апеляційного господарського суду.

14.10.2025 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№12121), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2025 року, у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Склярук О.І., для розгляду справи №922/4946/23 сформовано новий склад суду, а саме: головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В.

У судовому засіданні 27.10.2025 року з метою дотримання принципів судочинства в господарському процесі, забезпечення повного і всебічного розгляду справи по суті, колегія суддів дійшла висновку з огляду на приписи ст.216 Господарського процесуального кодексу України протокольно оголосити перерву у розгляді справи до 20.11.2025 року.

Разом з тим, за ухвалою суду від 04.11.2025 року розгляд справи №922/4946/23 за апеляційною скаргою відповідача - Приватного підприємства «Золота Нива 1» на рішення Господарського суду Харківської області від 26.08.2025 року, перенесено на 17.11.2025 року на 09 год. 30 хв., що відбудеться у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61022, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №132.

Вказана ухвала була направлена учасникам справи до електронного кабінету користувача у системі електронний суд і доставлена їм 05.11.2025 року.

У судовому засіданні 17.11.2025 року представник позивача проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не сповістив, про час та місце судового засідання був належним чином повідомлений.

Відповідно до ч.12 ст.270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

В ухвалах від 30.09.2025 року та від 04.11.2025 року суд доводив до відома учасників справи, що нез`явлення у судове засідання апеляційної інстанції (особисто чи представників) належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, а також відсутність відповідного клопотання, не тягне за собою відкладення розгляду справи на іншу дату, а також не перешкоджає розгляду справи по суті.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи в даному судовому засіданні за відсутності представника відповідача.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

21.02.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ГПЛ» (далі - позивач, постачальник) та Приватним підприємством «Золота Нива 1» (надалі - відповідач, покупець) був укладений договір поставки №2018/02/21-11 (надалі - договір).

Відповідно до п.1.1 договору постачальник зобов`язується поставити та передати у визначені строки покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити мастила для автомобілів, товари автохімії, автозапчастини тощо (надалі «Товар»).

Відповідно до п. 1.2 договору асортимент, номенклатура, загальна кількість та вартість товару, що підлягає поставці, визначаються сторонами у видаткових накладних, які є невід`ємною частиною договору.

Відповідно до п.2.1. договору поставка товару (товарів) здійснюється постачальником протягом 7 (семи) календарних днів з моменту замовлення товару на умовах: DDP - склад покупця, що знаходиться за адресою: Харківська обл. Ізюмський р-н., с. Забавне. вул. Харківська. 1Б. згідно правил ІНКОТЕРМС-2010, якщо інше не вказано у додатках до даного договору.

Ціни на товар, що поставляється за даним договором, є договірними та вказуються у рахунках-фактурах або у видаткових накладних на товар. Ціни на товар вказуються у національній валюті України - гривнях. Загальна сума договору складається з сум видаткових документів на фактично поставлений товар в період дії цього договору (пункти 3.1-3.3 договору).

Відповідно до п. 3.1. договору покупець зобов`язаний здійснити повну (100%) попередню оплату за товар у розмірі, що визначений у рахунку-фактурі, на протязі 1-го банківського дня з моменту виставлення постачальником такого рахунку-фактури. За домовленістю сторін строки оплати за товар можуть бути змінені і складати 3 (три) банківських дні з дати отримання товару покупцем.

Покупець здійснює оплату за поставлений товар шляхом перерахування грошових коштів з розрахункового рахунку покупця, на розрахунковий рахунок постачальника. Датою оплати вважається дата зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника (Пункти 3.5, 3.6 договору).

Відповідно до розділу 5 договору товар приймається покупцем згідно видаткової накладної. Датою поставки товару є дата вказана у видатковій накладній. Постачальник вважається виконавшим свої зобов`язання за договором з моменту передачі товару в розпорядження покупця, що підтверджується підписом уповноваженого представника покупця на видатковій накладній або іншому товаросупровідному документі. Місцем передачі товару є фактична адреса, де постачальник передав, а покупець прийняв товар за кількістю та якістю. Покупець набуває право власності на товар і несе ризик випадкової загибелі (псування товару та інше) з моменту отримання товару згідно видаткової накладної за місцем передачі товару (п. 5.1-5.5 договору). Разом з товаром постачальник передає покупцю наступні супровідні документи: рахунок-фактуру; видаткову накладну; сертифікат якості заводу-виробника (на письмовий запит покупця); товарно-транспортну накладну, декларацію про відповідність та/або сертифікат відповідності Держстандарту України (якщо продукція включена в «Перелік продукції, що підлягає обов`язковій сертифікації в Україні») (на письмовий запит покупця).

Відповідно до п. 7.4 договору у разі прострочення покупцем термінів оплати товару, згідно п. 3.7. договору, останній виплачує пеню в розмірі 0,5% за кожен день прострочення від суми не сплаченого в строк товару.

Відповідно до п. 7.5 договору у випадку прострочення оплати товару більше ніж на 30-ть календарних днів покупець додатково сплачує на користь постачальника штраф у розмірі 50% від вартості товару. У випадку прострочення оплати товару понад 30-ть календарних днів, постачальник має право вимагати, а покупець зобов`язаний, на протязі 7-ми календарних днів з моменту отримання відповідної вимоги від постачальника, за власний рахунок повернути на адресу постачальника неоплачений у належний строк товар.

Відповідно до розділу 9 договору цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін. Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 9.1. цього договору та закінчується 31 грудня 2019 року. Після закінчення терміну дії договору, якщо сторони продовжують виконувати його умови, договір вважається пролонгованим на один календарний рік, але кожна із сторін має право припинити його дію, попередивши про це іншу сторону за один місяць, або виступити з пропозицією про укладення нового договору. Закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору (п. 9.1-9.4 договору).

Як вказує позивач, ним 23.02.2022 року було виставлено на адресу відповідача рахунок-фактуру №18505 від 23.02.2022 року на суму 304333,56 грн. Виставлення рахунку обумовлено тим, що ним було поставлено на адресу відповідача товар відповідно до видаткової накладної №12684 від 23.02.2022 року на загальну суму 304333,56 грн. Також, на виконання вимог податкового законодавства, позивачем було зареєстровано податкову накладну №38 від 23.02.2022 року на суму 304333,56 грн. Відповідач повинен був оплатити вказаний рахунок-фактуру №18505 23.02.2022 року, втім відповідач зобов`язання з оплати товару не виконав.

З метою досудового врегулювання спору вчинялись дії, а саме на адресу відповідача направлялися: претензія №240 від 18.08.2023 року, претензія №247 від 04.09.2023 року, претензія №267 від 11.10.2023 року. Втім, вказані претензії залишені відповідачем без розгляду.

Через неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором щодо повної та своєчасної оплати поставленого товару, позивачем відповідачу нараховані 51111,36 грн пені за період з 24.02.2022 року по 24.08.2022 року, 152166,78 грн штрафу (50% від вартості товару), 84381,87 грн інфляційних втрат та 15708,61 грн три проценти річних.

Прострочення виконання відповідачем прийнятого на себе зобов`язання за договором і невиконання вимог претензій стало підставою для звернення до суду з позовом у даній справі.

Суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку у їх сукупності дійшов висновку, що поставка ТОВ «ГПЛ» товару, який не оплатило ПП «Золота Нива 1», скоріше була, ніж не була, та відповідача Приватне підприємство «Золота Нива 1» визнано судом таким, що прострочив виконання свого зобов`язання з оплати поставленого товару у розмірі 304333,56 грн відповідно до видаткової накладної №12684 від 23.02.2022 року. За висновком суду першої інстанції, належних та допустимих доказів щодо невиконання позивачем зобов`язання з поставки товару, відповідачем не надано і ці обставини відповідачем в загальному порядку не спростовані.

Проте колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Згідно з нормами ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. ст. 625, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Отже, двосторонній характер договору зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Тобто, з укладенням такого договору постачальник бере на себе обов`язок поставити певний товар і, водночас, покупець зобов`язується прийняти та оплатити такий товар.

У відповідності до вимог ст. 525, ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Місцевий господарський суд встановив, що сторонами було погоджено істотні умови договору, який підписано уповноваженими особами та скріплено печатками. Договір у встановленому порядку не оспорено не розірвано; не визнано недійсним. Таким чином укладений між сторонами договір як вказав суд першої інстанції є дійсним, укладеним належним чином та є обов`язковим для виконання сторонами.

Разом з тим, як було вказано вище відповідно до розділу 9 договору він вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін. Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 9.1. цього договору та закінчується 31 грудня 2019 року. Після закінчення терміну дії договору, якщо сторони продовжують виконувати його умови, договір вважається пролонгованим на один календарний рік, але кожна із сторін має право припинити його дію, попередивши про це іншу сторону за один місяць, або виступити з пропозицією про укладення нового договору. Закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору (п. 9.1-9.4 договору).

Отже за диспозицією умов договору, у випадку якщо сторони продовжують виконувати його умови, то договір вважається пролонгованим на один календарний рік, тобто до 31 грудня 2020 року.

Сторонами не заперечується, що у 2020 році та у 2021 році сторонами продовжувалось виконання його умов.

Для висновку, що договір був продовжений на 2022 є те, що сторони вчиняли дії на його виконання. Так, у 2022 році дією на виконання договору є поставка як вказує позивач 23.02.2022 року.

У той час, у цій справі спірним є питання, чи передавав позивач відповідачу товар (чи відбулась поставка товару), який був зазначений у рахунку на оплату №18505 від 23.02.2022 року позивача та зазначений у видатковій накладній №12684 від 23.02.2022 року на суму 304333,56 грн, яка не була оплачена відповідачем.

Отже, за будь-яких умов даної справи та наявних у матеріалах справи доказах неможливо однозначно стверджувати, що договір поставки №2018/02/21-11 від 21.02.2018 року є продовженим на 2022 рік.

Згідно із частиною першою статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини першої статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з преамбулою Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» цей Закон визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні. Відповідно до статті 1 Закону господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

З наведеного вище вбачається, що норми Закону регулюють відносини організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні. Вказані норми передбачають, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які повинні мати певні реквізити. Разом із тим указані норми не визначають, що обставини передачі товару між юридичними особами можуть підтверджуватись тільки первинними документами, передбаченими Законом. Отже, такі обставини можуть підтверджуватись також іншими доказами.

Згідно з усталеною позицією Верховного Суду (наведеною, наприклад, у постанові Касаційного господарського суду від 29.01.2020 року у справі №916/922/19) визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, а отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару в господарській діяльності покупця). У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22.04.2021 року у справі №904/1017/20).

Так, відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц, провадження №14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 року у справі №904/2104/19, провадження №12-57гс21).

Слід зазначити, що рахунок-фактура за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа в розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (ним не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції), а має лише інформаційний характер. Фактично рахунок-фактура є розрахунково-платіжним документом, що передбачає тільки виставлення певних сум до оплати покупцям за поставлені (фактично поставлені) товари чи надані (фактично надані) послуги.

Тобто наданий позивачем рахунок-фактура (рахунок на оплату) №18505 від 23.02.2022 році не є доказом у підтвердження факту поставки товару.

На підтвердження поставки товару позивачем надано копію видаткової накладної №12684 від 23.02.2022 року.

Разом з тим, істотним є те, що позивач у позовній заяві стверджував, що поставка відбувалась 23.02.2024 року. З матеріалів справи вбачається, що у подальшому позивачем надавались додаткові письмові пояснення, в яких вказував, що поставка відбулась 24.02.2022 року. Дата поставки є важливою та істотною інформацією, оскільки породжує подальші юридично значимі дії. Такі суперечливі дані з боку позивача надають суду обґрунтовані сумніви, які неможна розцінювати на користь позивача.

Відповідно до п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджене наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88 повноваження на здійснення господарської операції особи, яка в інтересах юридичної особи або фізичної особи - підприємця одержує основні засоби, запаси, нематеріальні активи, грошові документи, цінні папери та інші товарно-матеріальні цінності згідно з договором, підтверджуються відповідно до законодавства. Такі повноваження можуть бути підтверджені, зокрема, письмовим договором, довіреністю, актом органу юридичної особи тощо.

Позивачем не надано жодного документу, які він мав отримати від відповідача на підтвердження повноважень представника позивача, який начебто отримав товар.

Матеріали справи свідчать, що відповідач заперечуючи проти поставки вказував, що підпис від імені ОСОБА_1 (особи, що займала посаду директора підприємства станом на дату спірної поставки), розташований на видатковій накладній №12684 від 23.02.2022 року в графі «Отримав(ла)» у рядку після друкованого тексту «директор ОСОБА_1 » виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Так, відповідно до ухвали суду від 30.05.2024 року задоволено клопотання відповідача про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи. Постановлено призначити по справі №922/4946/23 судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручити судовим експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (, 03057, м. Київ, вул. Сім`ї Бродських, 6), попередивши експертів, які будуть проводити судову експертизу, про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 Кримінального кодексу України. На вирішення експерта поставлено питання: чи виконано підпис на видатковій накладній №12684 від 23.02.2022 року в графі «Отримав(ла)» у рядку після друкованого тексту «директор ОСОБА_1 » особисто ОСОБА_1 чи іншою особою? Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «ГПЛ» в триденний термін з моменту постановлення судом ухвали про призначення експертизи подати до суду для здійснення експертного дослідження оригінал видаткової накладної №12684 від 23.02.2022 року.

Ухвалою суду від 29.07.2024 року учасникам процесу ухвалено надати до суду витребувані експертом документи; у разі неможливості їх надання надати до суду обґрунтовані пояснення. Зокрема, судовий експерти витребовував оригінал досліджуваного документа - видаткової накладної №12684 від 23.02.2022 року.

Відповідно до повідомлення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, яке надійшло до суду 10.12.2024 року, станом на 26.11.2024 року відомості щодо сплати вартості по експертному провадженню №7387/24-32 у відділі бухгалтерського обліку і звітності Інституту відсутні. Згідно п. 1.13 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Мін`юсту України від 08.10.1998 року №53/5, у разі несплати вартості експертизи, матеріали справи повертаються, ухвала про призначення експертизи залишається без виконання.

Ухвалою суду від 22.01.2025 року клопотання відповідача Приватного підприємства «Золота Нива 1» про призначення судово-почеркознавчої експертизи задоволено. Постановлено призначити по справі №922/4946/23 судово-почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставити наступні питання: чи виконано підпис на видатковій накладній №12684 від 23.02.2022 року в графі «Отримав(ла)» у рядку після друкованого тексту «директор ОСОБА_1 » особисто ОСОБА_1 чи іншою особою? Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «ГПЛ» в триденний термін з моменту постановлення судом ухвали про призначення експертизи подати до суду для здійснення експертного дослідження оригінал видаткової накладної №12684 від 23.02.2022 року.

Ухвалою суду від 20.03.2025 року учасникам процесу ухвалено надати до суду витребувані експертом документи; у разі неможливості їх надання надати до суду обґрунтовані пояснення. Зокрема, судовий експерти витребовував оригінал досліджуваного документа - видаткової накладної №12684 від 23.02.2022 року.

Згідно з повідомленням про неможливість надання висновку експерта №2396 за справою №922/4946/23, складеного 25.04.2025 року, клопотання експерта в повному об`ємі не виконано: оригінал документа, що підлягає дослідженню, а саме: видаткову накладну №12684 від 23.02.2022 року - не надано. Враховуючи наведене, повідомлено про неможливість надання висновку та повернення справи №922/4946/23 без виконання.

На ухвалу від 30.05.2024 року позивач надав пояснення від 12.06.2024 року, в яких зазначив про неможливість надання оригіналу видаткової накладної №12684 від 23.02.2022 року у зв`язку з тим, що оригінал видаткової накладної позивачем було подано 22.05.2024 року, до Полтавського науково-дослідного експертного криміналістичного центру МВС України для проведення почеркознавчої експертизи. На підтвердження цієї обставини позивачем подано до суду копію заяви позивача вих.№104 від 22.05.2024 року до Полтавського НДЕКЦ МІВ України з відміткою про її отримання. При цьому, в заяві вказано, що позивач самостійно провів візуальне порівняння підписів на накладних відповідача і прийшов до висновку, що значна частина документів буда підписана невстановленою особою, оскільки підписи мали значну відмінність. Отже, керуючись положеннями ч.1 ст. 110 ГПК України позивач прийняв рішення про ініціювання проведення відповідної почеркознавчої експертизи.

Тобто, незважаючи на те, що відповідна експертиза вже була призначена у даній справі і з метою її проведення витребовується документ, позивач ініціює власну експертизу і фактично ігноруючи вимоги суду, за посиланням позивача передає документ дослідницькій установі на власний розсуд.

При цьому, будь-яких експертних висновків позивач у подальшому до суду не надавав.

На ухвали від 29.07.2024 року та від 22.01.2025 позивач надав пояснення від 22.08.2024 року та від 29.01.2025 року, в яких містилась вже інша причина неможливості надання оригіналу видаткової накладної. В поясненнях позивач зазначив, що 16.11.2023 року на території позивача було проведено обшук, за результатами якого вилучено ряд первинної бухгалтерської документації (договори, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні) та долучено її до матеріалів кримінального провадження. Серед зазначеної первинної бухгалтерської документації містилась документація складена у процесі господарських взаємовідносин позивача та відповідача.

Суперечливим і незрозумілим для колегії суддів є наступне: заява про проведення експертизи зі спірною накладною, як стверджує позивач, надана до експертної установи 21.05.2024 року, а обшук провадився, під час якого, як вказує позивач, була вилучена спірна накладна - 16.11.2023 року.

В матеріалах справи міститься копія протоколу обшуку від 16.11.2023 року та опису речей та документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді суду.

Здійснивши перевірку вказаних документів, колегією суддів встановлено, що в них відсутнє посилання на такий документ як оригінал видаткової накладної №12684 від 23.02.2022 року.

При цьому суд першої інстанції також встановив і відобразив це в ухвалі від 22.05.2025 року, що матеріали справи містять протокол обшуку від 16.11.2023 року, додаток до протоколу та описи речей та документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді, суду де в переліку зазначених документів відсутня спірна накладна.

Колегія суддів вважає, що відсутність оригіналу видаткової накладної №12684 від 23.02.2022 року свідчить про відсутність факту постачання товару (недоведеність обставини постачання товару), а копія видаткової накладної не є належним та допустимим доказом.

Згідно з ч.1 ст. 87 Господарського процесуального кодексу України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини, або які ґрунтуються на повідомленнях інших осіб.

З наведених норм чинного процесуального закону можна дійти висновку, що докази у вигляді показання свідків у господарському судочинстві носять факультативний (допоміжний) характер та становлять певні відомі особам обставини, які мають значення для справи.

Так, позивачем було надано до матеріалів справи заяву свідка ОСОБА_2 (водія) від 21.05.2024 року. Позивач вказує, що водій ОСОБА_2 , 24.02.2024 року здійснював доставку вантажну на адресу ПП «Золота Нива 1». Доставка вантажу здійснювалась на транспортному засобі марки ISUSU, модель NQR 71, тип фургон вантажний, Y6LN1R71R8L300143 JAAN1R71R87102486, колір білий, д.н.з. НОМЕР_1 . На даному транспортному засобі було встановлено засіб відстеження руху №55457, відповідно до даних якого 24.02.2024 року о 07:07 год. транспортний засіб перебував в с. Забавне.

У нотаріально посвідченій заяві свідка від 21.05.2024 року ОСОБА_2 вказав, що йому відомо про обставини поставки товару на адресу ПП «Золота Нива 1» відповідно до видаткової накладної №12684 від 23.02.2024 року. 24.02.2024 року о 07:07 год. ранку він прибув на адресу ПП «Золота Нива 1» з метою доставки товару відповідно до видаткової накладної №12684 від 23.02.2024 року. Безпосереднім місцем доставки була наступна адреса: Харківська область, Ізюмський район, село Забавне. Після прибуття за адресою ПП «Золота Нива 1», він повідомив охоронця про доставку вантажу для даного підприємства. Охоронець попросив зачекати до моменту прибуття особи відповідальної за прийняття товару. Через деякий час прибула вказана особа, яка вказала на безпосереднє місце вивантаження товару. Вивантаження товару здійснювалося особами у кількості 6-ох чоловік під наглядом особи, яка прибула на виклик охоронця території підприємства. Вважає, що особи які здійснювали вивантаження товару являються працівниками ПП «Золота Нива 1». Після вивантаження товару, він передав вказаній вище особі видаткову накладу №12684 від 23.02.2024 року, один екземпляр якої він підписав і відразу повернув. Після цього він повернувся в Полтаву та передав підписану видаткову накладу №12684 від 23.02.2024 року в бухгалтерію ТОВ «ГПЛ». Джерелом обізнаності стосовно вказаних обставин є власний досвід, оскільки він був водієм ТОВ «ГПЛ» який 24.02.2024 року здійснював доставку товару на адресу ПП «Золота Нива 1» відповідно до видаткової накладної №12684 від 23.02.2024 року. Підтверджує про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань та про готовність з`явитися до суду за його викликом для підтвердження його свідчень.

Допитаний судом першої інстанції у судовому засіданні свідок ОСОБА_2 , як вказано в оскаржуваному рішенні, підтвердив обставини викладені у своїй заяві щодо поставки товару відповідачу 24.02.2022 року.

У той час колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.2 ст. 87 ГПК України на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах.

Така обставина (факт) як поставка, передання товару за договором не можуть підтверджуватися показаннями свідка(ів). Показання свідків з огляду на предмет доказування наразі не є належним та допустимим доказом у справі.

Апелянт також звернув увагу, що:

- реєстраційний номер облікової картки платника податків в заяві свідка в двох місцях зазначений різний 11 в шапці заяви та в тексті заяви) і взагалі не відповідає РНОКПП ОСОБА_2 , який зазначено в трудовому договорі ), копія якого надана до матеріалів справи;

- свідок вказував про доставку товару за видатковою накладною від 24.02.2022 року, однак позивач визначав, що видаткова накладна датована 23.02.2022 року і надавав копію, тобто має місце невідповідність дати;

- 24.02.2022 року згідно указу Президента України на всій території України з 05:30 год. було введено військовий стан, який неодноразово продовжувався та триває на даний час. Відповідно до повідомлень засобів масової інформації 24.02.2022 року о 05:00, місто Харків та місто Чугуїв, проходить маршрут у випадку доставки товару, піддалося обстрілам із систем залпового вогню, також були нанесені удари по військовим спорудам. Тобто виникли обставини, що фактично свідчать про ускладнення поставки. Разом з тим, ОСОБА_2 щодо вказаних обставин нічого не зазначив;-

- під час допиту ОСОБА_2 повідомив, що в нього була товарно-транспортна накладна, але хто її складав та ким вона була підписана він не пам`ятає. У той час, до матеріалів справи ТТН не надано, а позивач навпаки зазначав, що вона не складалась. Також зазначив, що не пам`ятає якою машиною їздив, але за ним був закріплений автомобіль марки ISUSU, державний номер НОМЕР_2 . Натомість позивач надав наказ про закріплення за ОСОБА_2 автомобіля марки ISUSU державний номер НОМЕР_1 .

- на питання чи заява свідка була складена нотаріусом з його слів чи її текст був готовий у нотаріуса, коли він прийшов, ОСОБА_2 відповів спочатку, що заява була готова, коли він прийшов. Після коригування його відповіді представником, позивача, ОСОБА_2 змінив відповідь та сказав, що заява була складена з його слів. На питання хто був присутнім у нотаріуса під час підписання заяви, ОСОБА_2 відповів «юрист» і показав на представника позивача.

Колегія суддів зазначає, що у своїй сукупності вищевказані обставини породжують сумніви щодо поставки товару. Наявність сумнівів щодо обставин і доказів, що викликають суперечності не може бути покладено в основу для висновку про обґрунтованість позовних вимоги.

Суд першої інстанції вказав, що у підтвердження постачання позивачем товару, останнім надано скріншоти руху транспортного засобу отримані за результатами даних з засобу відстежування руху №55457, який було встановлено на транспортному засобі марки ISUSU, модель NQR 71, тип фургон вантажний, Y6LN1R71R8L300143 JAAN1R71R87102486, колір білий, д.н.з. НОМЕР_1 , яким здійснювалась доставка

Однак колегія суддів вважає, що подані скрін-шоти з засобу відстеження руху від 24.02.2022 року (2 шт.) не є належними та допустимим доказом доставки та відвантаження позивачем товару відповідачу.

Так, на скріншотах зазначено автомобіль марки ISUSU державний номер НОМЕР_3 , в той час як позивач надав наказ №5 від 01.01.2022 року про закріплення за ОСОБА_2 автомобіля марки ISUSU державний номер НОМЕР_1 , а ОСОБА_2 зазначив, що за ним був закріплений автомобіль марки ISUSU державний номер НОМЕР_2 .

Тобто скріншоти містять інформацію про інший автомобіль з іншим державним номерним знаком ніж ті, що зазначають позивач та свідок.

Скріншоти складаються з частини карти Google, на одному з яких проставлена відмітка на с. Забавне, а на другому зображення будівель також з карти Google в режимі «супутник». У правому кутку кожної з карт зазначено: «Картографические данные 2024 Google Изображения 2024», що свідчить про виготовлення малюнків в 2024 році. Нижня частина скріншотів складається з графічного зображення та цифрових показників « 9,04 км/ч», « 282,92 км» без зазначення їхнього значення.

Скріншоти не містять посилання на назву та розробника програмного забезпечення, в якому виготовлені скріншоти, а також на належність цього програмного забезпечення позивачу.

Щодо податкової накладної №38 від 23.02.2022 року, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі - ЄРПН) та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в ЄРПН платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до ЄРПН є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

Водночас, з огляду на п. 2 ст. 3 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку.

Бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень (ст.1 цього Закону).

Матеріалами справи підтверджується, а суд першої інстанції врахував наявність у ТОВ «ГПЛ» відповідних податкових накладних, що підтверджується квитанціями про реєстрацію податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, в обсязі, що відповідає вартості поставленого товару у загальному розмірі 304333,56 грн. Тобто, спірна господарська операція відображена у податкових зобов`язаннях і реєстрі виданих податкових накладних позивача.

У той час, судом не взято до уваги, що ПП «Золота Нива 1» зареєстроване та знаходиться в с.Забавне Ізюмського району Харківської області. Територія Ізюмської територіальної громади Ізюмського району Харківської області, в тому с. Забавне, в період з 24.02.2022 року по 03.03.2022 року знаходились в зоні бойових дій; з 03.03.2022 року по 11.09.2022 року перебували в тимчасовій окупації, в період з 11.09.2022 року по теперішній час перебувають в зоні бойових дій.

Відновлення податкового обліку з ПДВ здійснювалось на підставі даних, які містились в Єдиному реєстрі податкових накладних, адміністратором якого є Державна податкова служба України. Відновлення податкового обліку з ПДВ здійснювалось відповідачем на підставі даних, які містяться в Єдиному реєстрі податкових накладних. Єдиний реєстр податкових накладних містив інформацію в тому числі і про складену та зареєстровану ТОВ «ГПЛ» податкову накладну №38 від 23.02.2022 року.

Фактично всі складені контрагентами ПП «Золота Нива 1» та зареєстровані ними в ЄРПН податкові накладні за лютий 2022 року (в тому числі і податкова накладна №38 від 23.02.2022 року складена ТОВ «ГПЛ») на підставі даних ЄРПН при відновлені податкового обліку відповідачем, були відображені ПП «Золота Нива 1» у складі податкового кредиту в податковій декларації з податку на додану вартість за лютий 2022 року.

У ході здійснення перевірки наявності відображення ПП «Золота Нива 1» у складі податкового кредиту суми ПДВ в розмірі 50772 грн за податковою накладною №38 від 23.02.2022 року, складеною ТОВ «ГПЛ», встановлено відображення даної суми в складі податкового кредиту та в податковій декларації з податку на додану вартість за лютий 2022 року, яка була подана до податкового органу 14.07.2022 року.

Відповідачем було подано «Уточнюючий розрахунок податкових зобов`язань з податку на додану вартість у зв`язку з виправленням самостійно виявлених помилок» за лютий 2022 року.

В «Уточнюючому розрахунку податкових зобов`язань з податку на додану вартість у зв`язку з виправленням самостійно виявлених помилок» за лютий 2022 року відображено виключення зі складу податкового кредиту суми операцій за договором поставки №2018/02/21-11 від 21.02.2018 року в розмірі 304333,56 грн, на яку ТОВ «ГПЛ» було зареєстровано податкову накладну.

Таким чином, ПП «Золота Нива 1» не включило до податкового кредиту суму ПДВ в розмірі 50772 грн за податковою накладною №38 від 23.02.2022 року, складеною ТОВ «ГПЛ».

Згідно з підпунктом «а» п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року зі змінами та доповненнями (далі ПКУ) до складу податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення платником податку операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі - ЄРПН) та надати покупцю за його вимогою.

З огляду на вищевикладене, можна дійти висновку, що включення ПДВ до складу податкового кредиту не свідчить про отримання товару, оскільки підставою для включення ПДВ до складу податкового кредиту є не отримання товарів, а реєстрація продавцем товарів податкової накладної в ЄРПН.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішенні справи. Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Тобто в цьому разі мається на увазі достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував на необхідності застосування під час розгляду справи категорій стандартів доказування - правил, які дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На даний час у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

17.10.2019 року набув чинності Закон України №132-ІХ від 20.09.2019 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким були, зокрема внесені зміни до Господарського процесуального кодексу України та змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з «Достатність доказів» на нову «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають учасники справи. Тобто, з введенням в дію цього нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Тобто, обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Натомість, позивачем з огляду на вірогідність доказування, було надано суду документи на обґрунтування своїх вимог і пояснення, які є суперечливими та такими, що викликають сумніви.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу.

Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб.

Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту (постанова Верховного Суду від 10.09.2018 у справі №920/739/17).

Доктрина «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Доктрина «venire contra factum proprium» базується на принципі добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Суд першої інстанції не врахував, що в основі доктрини «venire contra factum proprium» знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Поведінка ТОВ «ГПЛ» на думку суду апеляційної інстанції є суперечливою і підпадає під доктрину «venire contra factum proprium».

Колегія суддів, оцінивши подані сторонами докази та заслухавши доводи, за своїм внутрішнім переконанням з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку у їх сукупності зазначає, про те, що позивачем не доведено факту поставки товару. У зв`язку з не доведенням обставини поставки товару, правові підстави для стягнення заборгованості, а саме коштів за поставку товару в сумі 304333,56 грн відсутні.

Позивачем було заявлено до стягнення пеню - 51111,36 грн, штраф - 152166,78 грн, 3% річних - 15708,61 грн та інфляційні втрати у розмірі 84381,87 грн з посиланням на приписи ст.ст.610, 611, 612, 549, 625 Цивільного кодексу України, а саме щодо прострочення боржника про сплату за поставлений товар.

Вказані вимоги фактично є похідними, а оскільки судом встановлено, що позивачем не доведено факту поставки і відсутні підстави для ствердження, що відповідач є боржником, у вищевказаних вимогах слід відмовити.

Так само суд не надає оцінки клопотанню відповідача про зменшення позовних вимог в частині стягнення з відповідача штрафу, пені 3 % річних та інфляційних втрат.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 31 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських судів про якість судових рішень, щоб мати ознаки високої якості, судове рішення повинно сприйматися сторонами по справі та суспільством у цілому як результат правильного застосування юридичних норм, справедливого судового процесу та належної оцінці фактів, а також як таке, що може бути ефективно виконаним. Лише в цьому випадку сторони будуть упевнені, що їхню справу розглянуто й вирішено належним чином, а громадськість сприйме ухвалене рішення як фактор відновлення суспільної злагоди.

Пунктом 38 Висновку визначено, що при викладені мотивів прийняття рішення слід відповісти на аргументи сторін, тобто окремий пункт вимог та аргументи захисту. Це є важливою гарантією, яка дає можливість сторонам переконатись в тому, що їхні доводи були вивчені, а отже, суддя взяв їх до уваги.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що господарським судом першої інстанції при розгляді даної справи та ухваленні оскаржуваного рішення не було прийнято до уваги та не надано належної правової оцінки всім обставинам у справі в їх сукупності, з неправильним застосуванням норм права що, враховуючи суть даного спору, свідчить про не з`ясування судом всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, що в силу приписів ст. 277 ГПК України є підставою для скасування такого рішення.

За приписами процесуального законодавства рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

З огляду на вищевикладене, оскільки місцевий господарський суд не забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження усіх фактичних обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Приватного підприємства «Золота Нива 1» підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Харківської області від 26.08.2025 року у справі №922/4946/23 скасуванню в частині задоволення позовних вимог з прийняттям нового про відмову в їх задоволенні.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 ГПК України удові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 14 ст. 129 ГПК України).

За приписами ч.1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції підлягають відшкодуванню з позивача на користь відповідача. При цьому судові витрати у вигляді судового збору за подання позовної заяви відшкодуванню позивачу не підлягають.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-79, 126, 129, 240, 269, 270, п.2, ч.1 ст.275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Золота Нива 1» задовольнити.

Рішення Господарського суду Харківської області від 26.08.2025 року у справі №922/4946/23 скасувати в частині задоволення позовних вимог.

Прийняти в цій частині нове судове рішення, яким у позові відмовити.

В решті рішення Господарського суду Харківської області від 26.08.2025 у справі №922/4946/23 залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ГПЛ» (36034, Полтавська обл., м. Полтава, вул. Половки, буд. 70, ) на користь Приватного підприємства «Золота Нива 1» (64333, Харківська обл., Ізюмський р-н., с. Забавне, вул. Харківська, буд. 1-Б, ) 10938,64 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 27.11.2025 року

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов