СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2025 року м. Харків Справа № 921/57/25

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Россолов В.В., суддя Гетьман Р.А. , суддя Хачатрян В.С.

за участю секретаря судового засідання Бессонової О.В.

представники сторін у судове засідання не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного підприємства "Інтелект Право 2" (вх. №2270) на ухвалу Господарського суду Харківської області від 21.10.2025 у справі № 921/57/25

за позовом Відділу освіти Великоберезовицької селищної ради (вул. Микулинецька, 42, смт Велика Березовиця, Тернопільський р-н, Тернопільська обл., 47724)

до відповідача Приватного підприємства "Інтелект Право 2" (вул. Краснодарська,179Б/112, м. Харків, 61176)

про стягнення 109603,20 грн

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 21.10.2025 у справі № 921/57/25 відмовлено у задоволенні заяви Приватного підприємства "Інтелект Право 2" від 09.10.2025 (вх.№23717 від 13.10.2025) про стягнення витрат на правничу допомогу внаслідок необґрунтованих дій позивача повністю.

Ухвала суду мотивована тим, що відповідачем додано до заяви незасвідчені копії документів відповідно до вимог Національного стандарту України "Державна уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів. ДСТУ 4163-2020", затвердженого наказом ДП Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості №144 від 01.07.2020, оскільки додатки до заяви не містять ініціалів та прізвища, дати засвідчення копій.

Крім того, суд зазначив, що відповідач не надав згідно з п. 2 ч. 2 ст. 126 ГПК України докази, які підтверджують здійснення ним відповідних витрат на суму 58600,00 грн.

Приватне підприємство "Інтелект Право 2" з відповідною ухвалою суду не погодилося, звернулося з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 58 600,00 грн. Розгляд справи просить провести за відсутності сторін.

Обґрунтовує свою скаргу тим, що:

- заява про стягнення витрат на правничу допомогу подано у спосіб і строки, прямо передбачені ГПК України. Відповідачем було надано попередній розрахунок у розмірі 25 000, 00 грн, а остаточний розрахунок був наданий пізніше у розмірі 58 000,00 грн, що підтверджено договором про надання правової допомоги, додатковими угодами, актом виконаних робіт, звітами та іншими документами. Скаржник наголошує, що відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» і практики Верховного Суду (Велика Палата від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, об`єднана палата від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, Велика Палата від 15.06.2022 у справі № 910/12876/19) розмір гонорару визначається виключно домовленістю між адвокатом і клієнтом, а суд не має права втручатися у сам розмір винагороди, а повинен перевіряти лише реальність, необхідність та пов`язаність цих витрат зі справою. Виходячи з цього, скаржник вважає, що наданий пакет документів договір, додаткові угоди, ордери, звіти і акт є достатнім підтвердженням обсягу й вартості наданих послуг;

- суд першої інстанції, зробивши висновок про «незасвідченість» копій, фактично підмінив питання належності та допустимості доказів технічними вимогами до реквізитів. Він наголошує, що належність доказу це його зв`язок із предметом доказування, а допустимість відповідність засобу доказування процесуальному закону; відсутність певної формальної позначки не означає, що документ не підтверджує відповідні обставини;

- ЄСПЛ зауважував, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Зведення відмови в задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу внаслідок необґрунтованих дій позивача на підставі вимог п.5.26 Національного стандарту ДТСУ 4163:2020 «Державна уніфікована система документації» є ознакою формального підходу по вирішенню справи за заявою. Крім того, документи були оформлені у чіткій відповідності до ДСТУ 4163:2020.

Детально рух у справі на стадії апеляційного перегляду відображено в процесуальних документах суду.

У судове засідання від 17.11.2025 з`явився представник сторін у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце засідання повідомлені належним чином.

На початку засідання колегією суддів встановлено, що представники сторін просили здійснювати розгляд справи за їх відсутності.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Приймаючи до уваги подане позивачем та відповідачем клопотання про розгляд справи без участі представників, враховуючи належне повідомлення судом учасників справи, зважаючи на те, що явка сторін у судове засідання судом обов`язковою не визнавалась, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутністю представників сторін за наявними у справі матеріалами.

Проаналізувавши матеріали справи колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила такі обставини справи.

30.01.2025 Відділ освіти Великоберезовицької селищної ради (позивач) надав Господарському суду Тернопільської області позовом до Приватного підприємства "Інтелект Право 2" (відповідач), в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь пеню та штраф за договором від 07.11.2024 в сумі 109603,20 грн.

Ухвалою від 06.10.2025 Господарський суд Харківської області залишив позов без розгляду відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України.

13.10.2025 Приватне підприємство "Інтелект Право 2" звернулося до Господарського суду Харківської області із заявою про стягнення витрат на правничу допомогу внаслідок необґрунтованих дій позивача, в якій просить стягнути з Відділу освіти Великоберезовицької селищної ради на свою користь витрати на правничу допомогу у розмірі 58600,00 грн.

Суд першої інстанції своєю ухвалою відмовив у задоволенні заяви Приватного підприємства "Інтелект Право 2" (вх.№23717 від 13.10.2025) про стягнення витрат на правничу допомогу внаслідок необґрунтованих дій позивача повністю, що стало підставою для звернення відповідача до апеляційного суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та викладеним доводам сторін, колегія суддів виходить з наступного.

Предметом апеляційного розгляду у даній справі є дослідження питання законності і обґрунтованості ухвали Господарського суду Харківської області від 21.10.2025, якою відмовлено у задоволенні заяви Приватного підприємства "Інтелект Право 2" про стягнення витрат на правничу допомогу внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Як вбачається із оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції відмовив у задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу у зв`язку з тим, що відповідачем додано до заяви незасвідчені копії документів відповідно до вимог Національного стандарту України "Державна уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів. ДСТУ 4163-2020", затвердженого наказом ДП Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості №144 від 01.07.2020, оскільки додатки до заяви не містять ініціалів та прізвища, дати засвідчення копій. Також місцевий суд вказав, що відповідач не надав згідно з п. 2 ч. 2 ст. 126 ГПК України докази, які підтверджують здійснення ним відповідних витрат на суму 58600,00 грн.

Колегія суддів частково не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Положеннями статті 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до пункту 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є: відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

За приписами статті 123 Господарського процесуального кодексу України, витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат.

Питання розподілу судових витрат в межах господарського судочинства врегульовано приписами Господарського процесуального кодексу України:

-за змістом ч.1 та п.1 ч.3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України витрати на професійну правничу допомогу, питання про можливість розподілу яких йдеться в розглядуваному випадку, визначається через пов`язаність з розглядом справи;

-загальне правило про порядок розподілу таких витрат, приведене у ч.4 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України, узалежнено алгоритмом розподілу від результатів розгляду позовних вимог - тобто вирішення справи по суті, що кореспондується з п.5 ч.1 ст. 137 та п.2 ч.5 ст. 238 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.126 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а також розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч.4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з розглядом справи (до яких за ч.1 ст.123 цього Кодексу відносяться витрати на професійну правничу допомогу), покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 130 ГПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

У випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини восьмої статті 129 цього Кодексу.

Згідно з ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відтак, виходячи з вимог вищенаведених норм, колегією суддів встановлено, що відповідачем вчасно подано заяву про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи у суді першої інстанції, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, об`єднана палата Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (пункт 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З матеріалів справи вбачається, що 25.02.2025 між Приватним підприємством «Інтелект-право2» (клієнт) та адвокатом Моргуном Артемом Олександровичем (адвокат) був укладений договір про надання правової допомоги (надалі договір), за яким клієнт доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання надати консультативні, юридичні послуги в обсязі та на умовах, передбачених цим договором.

Згідно з п. 1.2 договору адвокат надає клієнту такі види правової допомоги: представництво інтересів клієнта в судах, відносинах з фізичними та юридичними особами всіх форм власності, включаючи органи державної влади та управління, усіх слідчих та правоохоронних органах України.

Відповідно до п. 4.1 договору розмір та умови оплати послуг адвоката клієнтом, а також перелік завдань, залежно від обсягів юридичних робіт будуть обумовлені в укладений сторонами додатковій угоді.

Згідно з п. 2.1 договору умови цього договору за дорученням клієнта розповсюджуються на:

- представленням адвокатом інтересів клієнта в усіх судових установах (зокрема у місцевих судах, адміністративних судах, окружних адміністративних судах, апеляційних судах, адміністративних апеляційних судом, господарських судах, апеляційних господарських судах, Касаційному цивільному суді Верховного Суду, Касаційному кримінальному суді Верховного Суду, Касаційному господарському суді Верховного Суду, Касаційному адміністративному суді Верховного Суду, Верховному Суді) із усіма правами, наданими законом захиснику, позивачу, відповідачу, третій особі, потерпілому, стягувачу та боржнику (без виключень), в тому числі із правом передачі справи в третейський суд, повної або часткової відмови від позовних вимог, визнання позову, зміни предмета позову, укладання мирової угоди, подачі виконавчого листа до стягнення, представляти інтереси в страхових компаніях з питань відшкодування збитків, у банківських установах (з правом отримання інформації, що складає банківську таємницю);

- оскарження ухвали, постанови, наказу, рішення, вироку суду в апеляційній та касаційній інстанціях;

- представленням адвокатом інтересів клієнта з будь-яких питань, що мають його стосуватись, в усіх органах державної влади та управління, органах місцевого самоврядування, правоохоронних органах, в тому числі органах та підрозділах (слідчих підрозділах) прокуратури, внутрішніх справ, служби безпеки України, Державного бюро розслідувань, органах митної служби, податкових органах, у підприємствах, установах та організаціях, незалежно від форми власності та галузевої належності в межах кримінальних проваджень та усіх слідчих дій;

- представленням адвокатом інтересів клієнта у відповідному відділу державної виконавчої служби, перед приватними виконавцями з питань, пов`язаних із виконанням судових та інших рішень тощо;

- представленням адвокатом інтересів клієнта перед державними реєстраторами, органами Державного земельного кадастру, приватними нотаріусами та органами нотаріату, у відділеннях зв`язку.

Відповідно до п. 2.2 договору для виконання цього договору клієнт уповноважує адвоката брати участь у судових засіданнях, підписувати та подавати від імені клієнта заяви, одержувати довідки та документи ( в т.ч. ухвали, постанови, накази, рішення, вироки судів), одержувати адресовану клієнту кореспонденцію, в т.ч. рекомендовану, цінні відправлення, тощо, знайомитись із матеріалами справи, здійснювати витяги та знімати копії процесуальних документів, вести переговори, у тому числі надавати докази, усні та письмові пояснення, підписуватись від імені клієнта відповідні процесуальні та інші документи, оскаржувати рішення та дії правоохоронних органів, інших посадових осіб, сплачувати необхідні платежі, заявляти клопотання та відводи, а також вчиняти інші юридично-значимі дії, необхідні для виконання повноважень, брати участь в усіх слідчих діях наданих цим договором та діючим законодавством України.

25.02.2025 сторонами договору була укладена додаткова угода №1, якою сторони погодили попередню ціну наданих послуг за договором в наступному розмірі:

1. Оплата послуг адвоката буде розраховуватись виходячи з розрахунку: за 1 годину надання послуги адвокатом 2000,00 грн.

2. Остаточний перелік, обсяг та вартість наданих послуг за цим договором будуть узгоджуватись сторонами в актах наданих послуг та/або додаткових угодах. Загальна сума договору складатиметься з загальної суми наданих послуг за звітами та/або актами.

Остаточна ціна наданих послуг та загальна сума договору визначається на підставі рахунків та актів виконаних робіт.

Також 25.02.2025 сторонами договору була укладена додаткова угода №2, якою клієнт доручив адвокату представляти інтереси клієнта у Господарському суді Тернопільської області, Західному апеляційному господарському суді у господарській справі №921/57/25.

16.06.2025 сторонами договору була укладена додаткова угода №2, якою клієнт доручив адвокату представляти інтереси клієнта у Господарському суді Харківської області, Східному апеляційному господарському суді у господарській справі №921/57/25.

На посвідчення повноважень адвоката на надання правничої допомоги 25.02.2025 виданий ордер серії АЕ №1363575 та 23.06.2025 серії АЕ №1398807.

Адвокатом складено в односторонньому порядку орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу в рамках справи №921/57/25 на загальну суму 30000,00 грн.

Разом з тим, адвокатом складено звіти з детальним описом робіт, виконаних адвокатом:

- №1 від 28.02.2025 на суму 12000,00 грн;

- №2 від 06.03.2025 на суму 6800,00 грн;

- №3 від 26.03.2025 на суму 3300,00 грн;

- №4 від 23.06.2025 на суму 10500,00 грн;

- №5 від 15.07.2025 на суму 7000,00 грн;

- №6 від 11.08.2025 на суму 7000,00 грн;

- №7 від 25.08.2025 на суму 5000,00 грн;

- №8 від 17.09.2025 на суму 7000,00 грн.

Разом вся сума, відповідно до звітів, складає 58600,00 грн.

Також адвокатом видані накази на його відрядження до Господарського суду Харківської області: №56 від 13.07.2025, №59 від 10.08.2025, №62 від 24.08.2025, №65 від 07.09.2025, №71 від 16.09.2025, оскільки місце його реєстрації: 49038, м. Дніпро, вул. В. Чапленка, 6, оф. 202.

07.10.2025 сторонами підписано акт виконаних робіт до договору про надання правової допомоги від 25.02.2025 на суму 58600,00 грн.

Суд першої інстанції, проаналізувавши вищенаведені докази, вказав, що вони не відповідають вимогам Національного стандарту України "Державна уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів. ДСТУ 4163-2020", затвердженого наказом ДП Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості №144 від 01.07.2020, оскільки додатки до заяви не містять ініціалів та прізвища, дати засвідчення копій.

Згідно з наказом Державного підприємства "Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості" від 01.07.2020 № 144 з 01.09.2021 набрав чинності Національний стандарт ДСТУ 4163:2020 "Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів" (далі - Національний стандарт ДСТУ 4163:2020).

Цей стандарт поширюється на організаційно-розпорядчі документи незалежно від носія інформації (далі документи), зокрема на: організаційні (положення, статути, посадові інструкції, штатні розписи тощо); розпорядчі (постанови, рішення, накази, розпорядження); інформаційно-аналітичні (акти, довідки, доповідні записки, пояснювальні записки, службові листи тощо) документи, створювані в результаті діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, установ, підприємств, організацій та інших юридичних осіб (далі юридична особа) незалежно від їхнього функціонально- цільового призначення, рівня і масштабу діяльності та форми власності.

Колегія суддів враховує, що відповідно до п. 5.26 Національного стандарту України "Державна уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів. ДСТУ 4163-2020", затвердженого наказом ДП Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості №144 від 01.07.2020, встановлено, що відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Разом з тим, місцевим судом не взято до уваги, що в абзаці 2 цього ж пункту вказано, що у випадках, визначених законодавством, копії документів засвідчують відбитком печатки юридичної особи, структурного підрозділу (служби діловодства, служби кадрів, бухгалтерії тощо) юридичної особи або печатки "Для копій". Відмітку про засвідчення копії документа проставляють нижче реквізиту "Підпис" на лицьовому боці останнього аркуша копії документа.

З аналізу наданих відповідачем доказів на підтвердження виконаних ним адвокатських послуг вбачається, що вони містять такі відомості:

- відмітку «копія» у верхньому правому куті;

- відмітку «Згідно з оригіналом» (штемпель синього кольору);

- особистий підпис адвоката Моргуна А.О.;

- печатку з найменуванням даних адвоката Моргуна А.О. (номер свідоцтва, прізвище, ім`я та по батькові Моргун Артем Олександрович).

Копії документів подавались разом з заявою, яка була датована та направлена з описом вкладення за номером накладної 721 від 10.10.2025.

Колегія суддів звертається у даному випадку до висновків Великої палати Верховного Суду викладених у постанові від 25.01.2024 у справі № 320/14843/23, де вказано, що Європейський суд з прав людини, рішення якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ як джерело права, притримується позиції, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (до прикладу, рішення у справі «Шишков проти Росії» (Shishkov v. Russia), № 26746/05, параграф 110, від 20.02.2014).

Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку, що підхід місцевого господарського суду до оцінки належності та допустимості доказів відповідача був надмірно формалістичним і таким, що суперечить як змісту статей 91, 126, 162 ГПК України, так і усталеній практиці Верховного Суду та Європейського суду з прав людини.

По-перше, аналіз матеріалів справи свідчить, що додані відповідачем копії договору, додаткових угод, ордерів, звітів адвоката, наказів про відрядження та акта виконаних робіт містять усі необхідні реквізити, передбачені Національним стандартом ДСТУ 4163:2020: позначку «Копія», відмітку «Згідно з оригіналом», особистий підпис адвоката Моргуна А.О., а також його професійну печатку із зазначенням прізвища, ім`я та по батькові та номером свідоцтва.

Враховуючи зміст пункту 5.26 ДСТУ 4163:2020, який прямо передбачає можливість засвідчення копій документів відбитком печатки юридичної особи чи адвоката у випадках, визначених законом, немає підстав вважати, що копії документів, скріплені особистим підписом адвоката та його печаткою, не відповідають вимогам цього стандарту. Місцевий суд, фактично обмежившись формальним зауваженням щодо відсутності прізвища та ініціалів особи біля відмітки про засвідчення, не врахував, що печатка адвоката з зазначенням його повних анкетних даних за своєю юридичною природою ідентифікує особу, яка засвідчує копію, та містить достатньо інформації для встановлення її походження. Таким чином, вимоги ДСТУ були виконані у змісті, а не лише за формою.

По-друге, суд першої інстанції проігнорував те, що вирішальним є не спосіб розташування реквізитів чи наявність окремих технічних елементів оформлення, а здатність документа підтверджувати відповідні обставини та відповідність поданого доказу вимогам процесуального закону. Суд зобов`язаний виходити з того, чи дозволяє поданий документ ідентифікувати його джерело, зміст та мету подання, а також чи може він бути використаний для встановлення фактичних обставин справи. Надані відповідачем копії документів цим вимогам відповідають.

По-третє, застосований судом підхід прямо суперечить висновкам Великої Палати Верховного Суду, сформульованим у постанові від 25.01.2024 у справі № 320/14843/23, де наголошено на неприпустимості надмірного формалізму у застосуванні процесуальних норм. Суд має забезпечувати практичну й ефективну реалізацію процесуальних прав, а не створювати штучні перешкоди шляхом буквального й технічного тлумачення формальних вимог.

У даній справі, на переконання колегії суддів, такий підхід суду першої інстанції слід визнати проявом надмірного формалізму, що суперечить як процесуальному закону, так і практиці Верховного Суду та ЄСПЛ. Документи, надані відповідачем, містили всі необхідні реквізити, і тому відсутні правові підстави стверджувати, що такі докази не відповідають положенням статей 91 та 162 ГПК України.

Оцінюючи висновок місцевого суду про те, що відповідач не надав доказів, які підтверджують здійснення ним витрат на правничу допомогу у розмірі 58 600 грн відповідно до пункту 2 частини другої статті 126 ГПК України, колегія суддів зазначає, що такий висновок є помилковим, оскільки ґрунтується на неповному дослідженні поданих матеріалів та неправильному застосуванні процесуальних норм, які регулюють порядок підтвердження витрат на професійну правничу допомогу.

Положення пункту 2 частини другої статті 126 ГПК України вимагає від сторони подання доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат або їх необхідність, і такі докази можуть мати форму договорів, додаткових угод, актів приймання-передачі правничої допомоги, звітів адвоката, ордерів, розрахунків, рахунків тощо.

Наявні у матеріалах справи документи договір про надання правничої допомоги, додаткові угоди, ордери, орієнтовний розрахунок витрат, вісім звітів адвоката з детальним описом наданих послуг, накази про відрядження та акт виконаних робіт від 07.10.2025, підписаний сторонами, не були предметом належної оцінки суду першої інстанції в контексті їх відповідності вимогам статті 126 ГПК України. Саме акт виконаних робіт та звіти адвоката є ключовими документами, що підтверджують обсяг і реальність наданих послуг.

Верховний Суд у низці рішень (зокрема, постанова Великої Палати від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; постанова ОП КГС ВС від 03.10.2019 у справі № 922/445/19) чітко зазначив, що акт виконаних робіт є належним і достатнім доказом надання правничої допомоги, а суд не вправі відмовляти у відшкодуванні витрат лише з формальних міркувань щодо способу засвідчення копій.

Місцевий суд фактично звів оцінку доказів до констатації того, що копії документів не містять певних реквізитів, передбачених ДСТУ 4163:2020, і на цій підставі відхилив увесь блок доказів. Проте така позиція суперечить не лише змісту статей 91 і 162 ГПК України, але й загальним підходам Верховного Суду та практиці ЄСПЛ щодо недопустимості надмірного формалізму. Наявні в матеріалах справи документи містять відмітку «Згідно з оригіналом», підпис адвоката та його печатку із повними даними, що є достатнім способом підтвердження походження копії та її автентичності. Вимога суду про дублювання цих відомостей шляхом зазначення прізвища та ініціалів у текстовому вигляді не випливає ані з ГПК, ані з ДСТУ, а отже, не може бути підставою для невизнання доказів.

Таким чином, висновок місцевого суду щодо ненадання відповідачем доказів здійснення витрат не відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на надмірно формальному підході до оцінки доказів, не враховує усталену практику Верховного Суду та суперечить вимогам статті 126 ГПК України, яка передбачає можливість підтвердження витрат комплексом первинних документів, що були надані відповідачем у повному обсязі.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що, попри встановлені порушення судом першої інстанції вимог процесуального законодавства та надмірно формальний підхід до оцінки поданих відповідачем доказів, що загалом є підставою для скасування оскаржуваної ухвали, у даному випадку до правової ситуації підлягають застосуванню висновки Верховного Суду щодо правової природи додаткових судових рішень та їх залежності від основного рішення у справі.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду, викладених у постановах від 20.12.2019 у справі № 240/6150/18, від 16.04.2018 у справі № 923/631/15, від 23.01.2020 у справі № 927/229/19, а також від 05.09.2024 у справі № 910/9998/23, додаткове судове рішення є невід`ємною частиною основного рішення у справі, похідним від нього та не має самостійного юридичного значення поза межами існування основного акта правосуддя.

Тобто, зазначена правова позиція Верховного Суду однозначно вказує, що у разі скасування основного рішення у справі додаткове рішення автоматично втрачає силу, оскільки його існування є процесуально залежним від первісного судового акта.

У справі №921/57/25 апеляційним судом вже скасовано ухвалу Господарського суду Харківської області від 06.10.2025, якою позов було залишено без розгляду відповідно до пункту 4 частини першої статті 226 ГПК України, та справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Отже, юридичне підґрунтя для ухвалення додаткового рішення щодо судових витрат, понесених відповідачем у зв`язку з необґрунтованими діями позивача, перестає існувати, оскільки таке додаткове рішення є похідним від скасованої ухвали про залишення позову без розгляду.

За таких умов відпадає процесуальна можливість задоволення апеляційної скарги, оскільки зник сам предмет апеляційного оскарження в частині вимог відповідача про компенсацію витрат, понесених «у зв`язку з необґрунтованими діями позивача», адже більше не існує рішення, яким позов залишено без розгляду.

Саме тому, задля забезпечення принципів юридичної визначеності, процесуальної справедливості та правильного застосування норм права, колегія суддів вважає за необхідне не скасовувати ухвалу суду першої інстанції в цілому, а змінити її мотивувальну частину, виклавши її у відповідності до встановлених апеляційною інстанцією обставин та правових позицій Верховного Суду.

Такий підхід відповідає засадам господарського процесу, зберігає логічну та правову послідовність судових рішень і забезпечує належне застосування принципу верховенства права.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та вбачає підстави для зміни мотивувальної частини ухвали Господарського суду 21.10.2025 у справі № 921/57/25 щодо обґрунтування підстав відмови у задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу внаслідок необґрунтованих дій позивача повністю, виклавши її в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 269, п.2 ч.1 ст. 275, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Інтелект Право 2" задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину ухвали Господарського суду 21.10.2025 у справі № 921/57/25 щодо обґрунтування підстав відмови у задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу внаслідок необґрунтованих дій позивача повністю, виклавши її в редакції цієї постанови.

У решті рішення Господарського суду 21.10.2025 у справі № 921/57/25 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки касаційного оскарження передбачено ст.286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 27.11.2025.

Головуючий суддя В.В. Россолов

Суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.С. Хачатрян