ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2025 Справа № 917/1854/25

Господарський суд Полтавської області у складі судді Тимощенко О.М., секретар судового засідання Отюгова О.І., розглянувши матеріали справи № 917/1854/25

за позовною заявою Державного підприємства "Східний гірничо - збагачувальний комбінат", вул. О. Гончара, 2, м. Жовті Води, Дніпропетровська область, 52210

до відповідача фізичної особи Марченка Сергія Олександровича, АДРЕСА_1

про стягнення 30 812,69 грн заборгованості -

ВСТАНОВИВ:

30.09.2025 року до Господарського суду Полтавської області через систему "Електронний суд" надійшла позовна заява Державного підприємства "Східний гірничо - збагачувальний комбінат" до відповідача фізичної особи - підприємця Марченка Сергія Олександровича про стягнення заборгованості за договором №399/48 на виконання лабораторних досліджень зразків бурових шламів від 22.04.2020 року у розмірі 30 812,69 грн, з яких 25 813,25 грн - основний борг (акт здачі - прийняття робіт (надання послуг) №29-000005 від 27.05.2020 року), 3 990,09 грн - пеня, 623,21 грн - інфляційні втрати, 386,14 грн - 3% річних (вх. №1924/25).

Також 30.09.2025 року до суду через систему "Електронний суд" від позивача надійшло клопотання (вх. № 12516), в якості додатку до якого долучено докази направлення копії позовної заяви з додатками на адресу відповідача, а саме: опис вкладення у цінний лист, поштову накладну №839 від 30.09.2025 року та фіскальний чек від 30.09.2025 року).

Ухвалою суду від 06.10.2025 року було залишено позовну заяву без руху, встановлено строк на усунення недоліків позовної заяви - 3 дні з дня вручення даної ухвали та зазначено спосіб усунення недоліків. Позивачу необхідно було уточнити статус особи відповідача (фізична особа чи фізична особа - підприємець); зазначити відомості про наявність або відсутність електронного кабінету у відповідача; вказати вірну адресу реєстрації відповідача; надати документи, які підтверджують відправлення відповідачу копії позовної заяви і доданих до неї документів; сплатити судовий збір в сумі 2 422,40 грн, надати суду докази його сплати.

09.10.2025 року до суду через систему "Електронний суд" від позивача надійшла позовна заява з додатками (вх. №12936) на виконання вимог ухвали суду від 06.10.2025 року про залишення позовної заяви без руху.

10.10.2025 року до суду через систему "Електронний суд" від позивача надійшов лист (вх. № 12986), в якому було уточнено прохальну частину позовної заяви та вказано вимогу про стягнення заборгованості з фізичної особи Марченка Сергія Олександровича, а не з фізичної особи - підприємця.

Відповідно до поданої позовної заяви з додатками (вх. №12936) та листа (вх. №12986) позивач виконав усі вимоги, зазначені в ухвалі суду від 06.10.2025 року.

Ухвалою від 13.10.2025 року суд ухвалив прийняти позовну заяву до розгляду і відкрити провадження у справі. Здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання). Встановити відповідачу строки: для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження - 5 днів з дня отримання цієї ухвали; для подання відзиву на позов, оформленого з урахуванням вимог ст. 165 ГПК України - протягом 15 днів з дня отримання ухвали; після отримання від позивача відповіді на відзив подати до суду заперечення в строк 5 днів з дня отримання такої відповіді від позивача з урахуванням вимог ст.ст. 167,184 ГПК України. Встановити позивачу строк для подання відповіді на відзив з урахуванням вимог ст. 166 ГПК України - 5 днів з моменту отримання від відповідача відзиву на позов. Попередити відповідача, що у разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч.9 ст.165 ГПК України).

Відповідач в підсистемі «Електронний суд» станом на момент прийняття позовної заяви до розгляду не був зареєстрований.

Відповідно до ст. 242 Господарського процесуального кодексу України ухвалу про відкриття провадження у справі від 13.10.2025 року було направлено відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення за адресою, за якою відповідач зареєстрований згідно відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру - 36000, м. Полтава, вул. Гребінки, 27, кв. 41 (арк. справи 23-24).

Ухвалу суду від 13.10.2025 відповідач отримав 17.10.2025, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідач відзив на позов не надав. Встановлені строки для його подання закінчилися.

Згідно з ч. 8 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Згідно із ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Інші заяви по суті справи до суду не надійшли.

При цьому, суд приймає до уваги, що відповідно до ч. 2 ст. 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений ч. 1 ст. 251 ГПК України та ухвалою суду про відкриття провадження у даній справі не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, справа може бути розглянута за наявними у ній документами з урахуванням згаданого вище приписів ч. 9 ст. 165 ГПК України та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Відповідно до частини п`ятої статті 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін згідно з ч. 5 ст. 252 ГПК України сторони суду не надали.

За ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За ч. 2 ст. 252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. За ст. 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення (ч. 4 ст. 240 ГПК України). Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 ГПК України).

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши всі наявні у справі докази, суд встановив наступне.

22.04.2020 між державним підприємством "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" (позивач) та Фізичною особою підприємцем Марченком Сергієм Олександровичем (відповідач) було укладено Договір № 399/48 на виконання лабораторних досліджень зразків бурових шламів на загальну суму 51 626,50 грн. (арк. справи 4-6).

При укладенні Договору № 399/48 (далі договір) сторони узгодили, зокрема, наступне.

Відповідно до п. 1.1 договору Виконавець за дорученням замовника бере на себе зобов`язання виконати проведення лабораторних досліджень, щодо хімічних, фізичних властивостей.

Пунктом 3.5, 3.6, умов договору визначено, початок проведення послуг з моменту отримання зразків бурових, що зазначені у п. 1.1 та авансового платежу від Замовника. Закінчення послуг до повного виконання лабораторних досліджень 15 робочих днів з дня їх отримання. Акти приймання передачі послуг, складаються у двох екземплярах та підписуються обома сторонами.

Пунктом 2.2 Виконавець приступає до виконання послуг після отримання авансу у розмірі від вартості послуг за цим договором, а саме 25 813,25 грн. Після закінчення надання послуг, Виконавець передає Замовнику результат дослідження у паперовому вигляді, а також направляє на адресу Замовника акт виконаних послуг.

Пунктом 5.3 умов договору № 399/48 від 22.04.2020 визначено, що у разі прострочення оплати виконаних послуг Замовник сплачує пеню Виконавцю у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що Фізична особа підприємець Марченко Сергій Олександрович сплатив передоплату за послуги 22.04.2020 у розмірі 25 813,25 грн., що підтверджується надходженнями грошових коштів (арк. справи 9).

Згідно акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 27.05.2020 № 29-000005 вартість робіт складає 51 626,50 грн. (зворотна сторона арк. справи 9).

Позивач вказував, що з урахуванням авансового платежу залишок заборгованості ФОП Марченка С.О. перед ДП "СхідГЗК" станом на 29.09.2025 складає 25 813,25 грн.

Відповідач залишок заборгованості не сплатив, претензію позивача від 24.04.2023 за вих. № 18/2450 залишив без задоволення та реагування, що й стало підставою для звернення позивача до суду із цим позовом.

У зв`язку з порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань позивач крім суми основного боргу нарахував та заявив до стягнення з відповідача пеню у розмірі 3 990,09 грн., інфляційні втрати у розмірі 623,21 грн. та 3% річних у розмірі 386,14 грн.

Відповідач жодних заперечень проти позову суду не надав.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій - це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами укладено договір №399/48 на виконання лабораторних досліджень зразків бурових шламів від 22.04.2020 року, який за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до статті 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною першою статті 903 ЦК України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відтак, договір про надання послуг є складним зобов`язанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобов`язань: по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов`язку; по-друге, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати.

При цьому, з системного аналізу наведених положень ЦК України вбачається, що оплаті підлягає лише надана послуга.

Згідно зі ст.ст.598, 599 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 631 ЦК України та ч.7 ст.180 ГК України передбачено, що строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Матеріали справи свідчать, що позивач належним чином виконав взяті на себе за договором зобов`язання, надав відповідачу послуги, згідно акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 27.05.2020 № 29-000005 вартість робіт складає 51 626,50 грн. (зворотна сторона арк. справи 9).

За правилами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідач отримані від позивача послуги оплатив не в повному обсязі, з урахуванням авансового платежу залишок заборгованості ФОП Марченка С.О. перед ДП "СхідГЗК" складає 25 813,25 грн.

Відповідач доказів оплати суми боргу суду не надав, на наявність таких доказів не посилався.

У даному випадку, дослідивши та оцінивши докази, наявні у матеріалах справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 25 813,25 гривень.

За ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з приписами ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно частини 1 статті 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського Кодексу України (чинного станом на день виникнення спірних правовідносин) нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, обмежується правила ч. 6 ст. 232 ГК України, якщо інше не встановлено договором. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Пеню належить рахувати з наступного дня після дати, в яку зобов`язання мало бути виконано, і по переддень фактичного виконання грошового зобов`язання, або по відповідний день через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, але в межах періоду, визначеного позивачем.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.02.2018 у справі № 911/2813/17, від 22.03.2018 у справі № 911/1351/17, від 17.05.2018 у справі № 910/6046/16, від 25.05.2018 у справі № 922/1720/17, від 09.07.2018 у справі № 903/647/17 та від 08.08.2018 у справі № 908/1843/17, Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 №910/12876/19.

Пунктом 5.3 умов договору № 399/48 від 22.04.2020 визначено, що у разі прострочення оплати виконаних послуг Замовник сплачує пеню Виконавцю у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач нарахував відповідачу та заявив до стягнення пеню за період з 01.04.2025 по 29.09.2025 в сумі 3 990,09 грн.

При цьому, позивач не врахував положення ч. 6 ст. 232 ГК України, адже перший день прострочення з оплати коштів припадає на 04.06.2020 року (відповідно до п. 4.3 договору). Отже позивач має право заявити вимогу про стягнення пені лише за період з 04.06.2020 року по 04.12.2020 року (з наступного дня після дати, в яку зобов`язання мало бути виконано, і по переддень фактичного виконання грошового зобов`язання, або по відповідний день через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано).

З огляду на зазначене, у суду відсутні підстави для задоволення позовної вимоги в частині стягнення пені за період з 01.04.2025 по 29.09.2025 в сумі 3 990,09 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Позивач нарахував відповідачу та заявив до стягнення інфляційні втрати у розмірі 623,21 грн. та 3% річних у розмірі 386,14 грн. за період з 01.04.2025 по 29.09.2025.

За розрахунком суду розмір інфляційних втрат за період з 01.04.2025 р. по 29.09.2029 року становить 702,51 грн, тоді як позивач просить стягнути 623,21 грн.

Відповідно до частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Враховуючи вказане, а також те, що позивачем розраховано та заявлено до стягнення у вказаному вище періоді інфляційні втрати, розмір яких є менший ніж розрахований судом, суд, у відповідності до положень частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України, вважає, що саме такий їх розмір (623,21 грн) підлягає стягненню з відповідача.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних за період з 01.04.2025 року по 29.09.2025 року у розмірі 386,14 грн, судом встановлено, що такий розрахунок є арифметично вірним, обґрунтованим та відповідає вимогам законодавства.

Доказів проведення розрахунків за позовними вимогами в справу відповідачем не подано.

Доводи та розрахунки позивача з боку відповідача не спростовано.

Оцінюючи подані докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги про стягнення 25 813,25 грн основної заборгованості, 386,14 3% річних та 623,21 грн інфляційних підтверджена матеріалами справи, відповідачем не спростована і не заперечується, а тому підлягає до задоволення.

Вимога про стягнення 3 993,09 грн пені за період з 01.04.2025 року по 29.09.2025 року не підлягає задоволенню.

Відповідно до відповіді №1845758 від 02.10.2025 року з ЄДРЮОФОПГФ (арк. справи 20-22) ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 16.09.2024 року за власним рішенням здійснив державну реєстрацію припинення юридичної особи (номер запису 006009438).

За приписами статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року N 755-IV "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Отже, позивач, звертаючись до господарського суду, обґрунтовано визначив належність спору до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинились (Постанова ВП ВС від 13.02.2019 № 910/8729/18).

Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип змагальності передбачає, зокрема, і те, що суд у розгляді справи займає позицію об`єктивного та неупередженого арбітра, не збирає докази, а лише оцінює ті, що надані сторонами. Принцип змагальності є складовою справедливого судового розгляду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, що також включає принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі, диспозитивності та розумності строку (п.74 постанови Верховного Суду від 04 листопада 2025 року cправа № 914/2892/24).

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача в сумі 2 108,71 грн. пропорційно сумі задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 232-233, 236-238, 240, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Марченка Сергія Олександровича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Державного підприємства "Східний гірничо - збагачувальний комбінат" (вул. О. Гончара, 2, м. Жовті Води, Дніпропетровська область, 52210, код ЄДРПОУ 14309787) 25 813,25 грн - основний борг, 623,21 грн - інфляційні втрати, 386,14 грн - 3% річних та витрати по сплаті судового збору в сумі 2 108,71 грн.

3. Відмовити в задоволенні вимог в іншій частині позову.

Видати наказ із набранням цим рішенням законної сили.

Рішення підписано 04.12.2025 року

Суддя О.М. Тимощенко

Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в строк, встановлений ст.256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст.257 Господарського процесуального кодексу України.