ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.10.2025 року м.Дніпро Справа № 904/5669/21 (904/754/24)

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач)

суддів: Паруснікова Ю.Б., Чередка А.Є.

секретар судового засідання: Абадей М.О.

представники сторін:

від скаржника: Шустров Є.Ф., представник

інші представники сторін не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дніпровець" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 06.05.2024 року у справі № 904/5669/21 (904/754/24) (суддя Мартинюк С.В.)

за позовом ОСОБА_1 , м. Кам`янське Дніпропетровської області

до Публічного акціонерного товариства Дніпровець, м. Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору розпорядник майна боржника ПАТ "Дніпровець"

про витребування земельних ділянок,-

в межах справи № 904/5669/21

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Роял Охорона", м. Дніпро

до боржника Публічного акціонерного товариства "Дніпровець", м. Київ

про визнання банкрутом,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до господарського суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Дніпровець" про витребування земельної ділянки, відповідно до якого просила суд витребувати на її користь:

- земельну ділянку площею 3,5183 га із земельної ділянки ПАТ "Дніпровець" (ідентифікаційний номер юридичної особи 30593910) загальною площею 109,2480 га, кадастровий номер :01:002:1552;

- земельну ділянку площею 2,0338 га із земельної ділянки ПАТ "Дніпровець" (ідентифікаційний номер юридичної особи 30593910) загальною площею 14,5873 га, кадастровий номер :01:001:0341.

В обґрунтування позову зазначала, що на підставі рішення Миколаївської селищної ради народних депутатів від 25.03.1999 року №5-5/ХХШ ОСОБА_2 для товарного сільськогосподарського виробництва була передана у власність земельна ділянка загальною площею 5,5521 га, що складається з ріллі - 3,5183 га (кадастровий номер :01:042:0279) та кормових угідь -2,0338 га.

Державним актом на право приватної власності на землю серія ДП, зареєстрованим в книзі записів державних актів за №122 від 19.05.1999 року, посвідчено право власності на земельну ділянку загальною площею 5,5521 га на території Миколаївської селищної ради Петриківського району за гр. ОСОБА_2 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, спадщину прийняв її син ОСОБА_3 який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та після його смерті спадщину прийняла ОСОБА_1 , це підтверджено довідкою приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Дербіної Р.Є. від 12.08.2021 року №136/02-14.

14 лютого 2023 року на запит приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Дербіної Р.Є. №25/02-14 про надання витягу ДЗК, управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області надало лист від 30.11.2023 року про те, що Державним актом на право приватної власності на землю серія ДП, зареєстрованим в книзі записів державних актів за № 122 від 19.05.1999 року посвідчено право власності на земельну ділянку загальною площею 5,5521 га на території Миколаївської селищної ради Петриківського району за гр. ОСОБА_2 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до даних Державного земельного кадастру та відповідно до Технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки СР ЗАТ Дніпровець, земельні ділянки також обліковуються на праві власності за ПАТ Дніпровець. Право власності посвідчено державним актом на право власності серія ЯМ 841452 від 29.12.2012 року (кад. № :01:001:0341) та серія ЯМ 870632 від 29.12.2012 року (кад. № :01:002-1552).

Згідно листа Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області №29-4-0.222-617/2-24 від 26.01.2024 року у межах земельної ділянки загальною площею 14,5873 га, кадастровий номер :01:001:0341, виданий державний акт ОСОБА_2 серія ДП №122 від 19.05.1999 року на земельну ділянку площею 2,0338 га.

Відповідно до Інформаційної довідки №357581873 від 08.12.2023 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на підставі державного акту на право власності серія ЯМ №841452 від 29.12.2012 року вчинений запис про право власності №4980015, дата, час державної реєстрації 13.03.2014 року 14:35:23 за ПАТ Дніпровець на земельну ділянку кадастровий номер ділянки :01:001:0341.

Згідно листа Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області №29-4-0.222-617/2-24 від 26.01.2024 року у межах земельної ділянки загальною площею 109,2480 га, кадастровий номер :01:002:1552, виданий державний акт ОСОБА_2 серія ДП №122 від 19.05.1999 року на земельну ділянку площею 3,5183га (кадастровий номер :01:042:0279).

Відповідно до Інформаційної довідки №357581332 від 08.12.2023 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на підставі державного акту на право власності серія ЯМ №870632 від 29.12.2012 року вчинений запис про право власності №514025, дата, час державної реєстрації 27.03.2014 року 11:28:28 за ПАТ Дніпровець на земельну ділянку кадастровий номер ділянки :01:002:1552.

Таким чином, на одну й ту ж земельну ділянку видані два державних акта на право власності на землю. Один державний акт серія ДП, зареєстрований в книзі записів державних актів виданий громадянину, інший державний акт на право власності серія виданий юридичній особі - відповідачу ПАТ Дніпровець.

Позивачка зазначала, що підставою для виготовлення зазначених вище Державних актів на право власності СР ЗАТ "Дніпровець" (ПАТ "Дніпровець") слугували наступні документи: розпорядження голови Петриківської РДА від 20.09.2011 року № 53 5-р-11; розпорядження голови Петриківської РДА від 19.09.2012 року № 833-р-12; постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.04.2012 року по справі №2а/0470/4316/12 та від 04.10.2012 року по справі №2а/0470/11198/12.

На момент звернення позивачки з позовом скасовані документи, які слугували підставою для виготовлення та видачі СР ЗАТ "Дніпровець" вищевказаних державних актів на право власності на земельну ділянку.

Враховуючи викладене, позивачка вважала, що наявність державних актів на право власності на одну і ту ж земельну ділянку за її спадкодавцем та ПАТ "Дніпровець" порушує її права щодо володіння, користування і розпорядження належним їй майном та просила суд задовольнити позовні вимоги.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 06.05.2024 року у цій справі позов задоволено; витребувано на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) земельну ділянку площею 3,5183 га (кадастровий номер :01:042:0279) із земельної ділянки Публічного акціонерного товариства Дніпровець (01042, місто Київ, вулиця Іоанна Павла ІІ, будинок 7, офіс 3; ідентифікаційний номер юридичної особи 30593910) загальною площею 109,2480 га, кадастровий номер :01:002:1552 та земельну ділянку площею 2,0338 га із земельної ділянки Публічного акціонерного товариства Дніпровець (01042, місто Київ, вулиця Іоанна Павла ІІ, будинок 7, офіс 3; ідентифікаційний номер юридичної особи 30593910) загальною площею 14,5873 га, кадастровий номер :01:001:0341.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Дніпровець (01042, місто Київ, вулиця Іоанна Павла ІІ, будинок 7, офіс 3; ідентифікаційний номер юридичної особи 30593910) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 028, 00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 4 000, 00 грн.

Рішення мотивовано доведеністю позовних вимог.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Дніпровець" звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, вирішуючи дану справу та задовольняючи позовні вимоги, не визначив, яким саме чином буде можливо реалізувати на практиці прийняте судом рішення, оскільки в матеріалах справи, окрім відповідей ГУ Держземлекадастру, відсутня будь-яка землевпорядна документація на земельні ділянки як позивача, так і відповідача.

Апелянт вважає, що оскаржуване рішення призвело до стану юридичної невизначеності, порушує права ПАТ "Дніпровець", призведе до нових спорів та непорозумінь, оскільки після витребування земельної ділянки позивачем не зрозуміло, де саме серед всієї площі земельного масиву, належного ПАТ "Дніпровець", розташовані спірні ділянки, які їх межі, підстави для виготовлення технічної документації із землеустрою.

Апелянт наголошує, що земельна ділянка відповідача є зведеною, тобто, складається з цілого ряду більш дрібних земельних ділянок, які були передані засновниками ПАТ "Дніпровець" у власність підприємства.

При цьому, суд не врахував, що в разі скасування права власності на цю земельну ділянку за ПАТ "Дніпровець", будуть порушені права інших фізичних осіб-засновників, які не були залучені до участі у справі, а справу було вирішено без врахування їх прав та інтересів.

Крім того, скаржник вважає, що пропущено строк позовної давності, оскільки спадкодавець позивачки уклала з відповідачем Установчий договір ще в 1999 році, як одна із засновників отримала за це 5 233 іменні акції відповідача. Про вибуття земельної ділянки із власності померлої вона та її спадкоємці мали реальну можливість дізнатися не у 2023 році, а значно раніше.

Позивачка згідно відзиву просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. В обґрунтування відзиву зазначає доводи, аналогічні доводам позовної заяви. Вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - розпорядник майна боржника ПАТ "Дніпровець" відзив на апеляційну скаргу не надав.

Представники позивача та третьої особи в судове засідання не з*явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

У судовому засіданні 16.10.2025 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів доходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається та скаржником не заперечується наступне:

На підставі рішення Миколаївської селищної ради народних депутатів від 25.03.1999 року №5-5/ХХШ ОСОБА_2 для товарного сільськогосподарського виробництва була передана у власність земельна ділянка загальною площею 5,5521 га, що складається з ріллі - 3,5183 га (кадастровий номер :01:042:0279) та кормових угідь -2,0338 га.

Державним актом на право приватної власності на землю серія ДП, зареєстрованим в книзі записів державних актів за №122 від 19.05.1999 року, посвідчено право власності на земельну ділянку загальною площею 5,5521 га на території Миколаївської селищної ради Петриківського району за гр. ОСОБА_2 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, спадщину прийняв її син ОСОБА_3 який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та після його смерті спадщину прийняла ОСОБА_1 , це підтверджено довідкою приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Дербіної Р.Є. від 12.08.2021 року №136/02-14.

14 лютого 2023 року на запит приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Дербіної Р.Є. №25/02-14 про надання витягу ДЗК, управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області надало лист від 30.11.2023 року про те, що Державним актом на право приватної власності на землю серія ДП, зареєстрованим в книзі записів державних актів за № 122 від 19.05.1999 року посвідчено право власності на земельну ділянку загальною площею 5,5521 га на території Миколаївської селищної ради Петриківського району за гр. ОСОБА_2 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до даних Державного земельного кадастру та відповідно до Технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки СР ЗАТ Дніпровець, земельні ділянки також обліковуються на праві власності за ПАТ Дніпровець. Право власності посвідчено державним актом на право власності серія ЯМ 841452 від 29.12.2012 року (кад. № :01:001:0341) та серія ЯМ 870632 від 29.12.2012 року (кад. № :01:002-1552).

Згідно листа Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області №29-4-0.222-617/2-24 від 26.01.2024 року у межах земельної ділянки загальною площею 14,5873 га, кадастровий номер :01:001:0341, виданий державний акт ОСОБА_2 серія ДП №122 від 19.05.1999 року на земельну ділянку площею 2,0338 га.

Відповідно до Інформаційної довідки №357581873 від 08.12.2023 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на підставі державного акту на право власності серія ЯМ №841452 від 29.12.2012 року вчинений запис про право власності №4980015, дата, час державної реєстрації 13.03.2014 року 14:35:23 за ПАТ Дніпровець на земельну ділянку кадастровий номер ділянки :01:001:0341.

Згідно листа Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області №29-4-0.222-617/2-24 від 26.01.2024 року у межах земельної ділянки загальною площею 109,2480 га, кадастровий номер :01:002:1552, виданий державний акт ОСОБА_2 серія ДП №122 від 19.05.1999 року на земельну ділянку площею 3,5183га (кадастровий номер :01:042:0279).

Відповідно до Інформаційної довідки №357581332 від 08.12.2023 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на підставі державного акту на право власності серія ЯМ №870632 від 29.12.2012 року вчинений запис про право власності №514025, дата, час державної реєстрації 27.03.2014 року 11:28:28 за ПАТ Дніпровець на земельну ділянку кадастровий номер ділянки :01:002:1552.

Таким чином, на одну й ту ж земельну ділянку видані два державних акта на право власності на землю. Один державний акт серія ДП, зареєстрований в книзі записів державних актів виданий громадянину, інший державний акт на право власності серія виданий юридичній особі - відповідачу ПАТ Дніпровець.

Підставою для виготовлення зазначених вище Державних актів на право власності СР ЗАТ "Дніпровець" (ПАТ "Дніпровець") слугували наступні документи: розпорядження голови Петриківської РДА від 20.09.2011 року №535-р-11; розпорядження голови Петриківської РДА від 19.09.2012 року №833-р-12; постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.04.2012 року по справі №2а/0470/4316/12 та від 04.10.2012 року по справі №2а/0470/11198/12.

На момент звернення позивачки з позовом скасовані документи, які слугували підставою для виготовлення та видачі СР ЗАТ "Дніпровець" вищевказаних державних актів на право власності на земельну ділянку, а саме: розпорядження голови Петриківської райдержадміністрації від 19.09.2012 року №833-р-12 "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки сільськогосподарському риболовецькому закритому акціонерному товариству "Дніпровець", що підтверджується:

- 1) постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.07.2012 року у справі № 2а/0470/4323/12;

- 2) ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2013 року у справі №2а/0470/4323/12;

- 3) постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.02.2015 року у справі №2а/0470/14427/12;

- 4) постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 29.01.2015 року у справі №804/17320/14;

- 5) постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18.12.2014 року у справі №804/12930/14;

- 6) ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21.04.2015 року у справі №К/800/68371/14;

- 7) постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11.06.2014 року у справі №2а/0470/4316/12;

- 8) ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28.10.2014 року у справі №К/800/36817/14;

- 9) постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 31.05.2015 року у справі №8014/17313/14;

- 10) постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.09.2014 року у справі №23н-14/2а/0470/11198/12;

- 11) постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду Дніпропетровської області від 07.04.2015 року у справі №804/12684/14.

Відповідно до ч.1 ст.316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ст.1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Відповідно до частини першої ст. 1296 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України "Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Аналогічний висновок викладений у Постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 22.03.2023 року по справі №463/6829/21-ц.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що у позивачки як спадкоємиці власника земельної ділянки, яка в установленому законом порядку прийняла спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому вона може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених главою 29 Цивільного кодексу України.

Щодо способу захисту права власника, слід звернути увагу на наступне:

У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст. 387 і 388 Цивільного кодексу України, є неефективними.

У постанові від 21.08.2019 року у справі №911/3681/17 Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що власник з дотриманням вимог ст. 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Подібні за змістом висновки сформульовано, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16.

В свою чергу саме рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння є підставою для внесення запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно незалежно від того, чи таке витребування відбувається у порядку віндикації (ст.ст. 387, 388 Цивільного кодексу України), чи у порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (ст.ст. 1212-1215 Цивільного кодексу України), чи у порядку примусового виконання обов`язку в натурі (п. 5 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України). Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2022 року у №914/2618/16.

За правилами ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.

Разом з тим, ст.41 Конституції України та ст.321 Цивільного кодексу України регламентовано принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

За наведеного колегія суддів дійшла висновку, що позивачкою обрано вірний спосіб захисту свого порушеного права, а отже, позов в частині витребування спірної земельної ділянки на її користь вірно задоволено судом першої інстанції.

Частиною другою статті 50 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

При цьому варто враховувати, що підставою для вступу (залучення) в судовий процес таких третіх осіб, є їх заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення в майбутньому у них права на позов або пред`явлення до них позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача.

Водночас, предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше такі особи можуть мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною у зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ці особи повинні мати становище співвідповідачів у справі, а не третіх осіб.

Оскаржуване рішення про витребування земельної ділянки у відповідача на користь позивачки не зачіпає права та обов`язки співвласників зведеної земельної ділянки, про що зазначив відповідач у апеляційній скарзі, а тому їх залучення до справи не обов`язкове, а отже в цій частині доводи скаржника є необґрунтованими.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що апелянт не зазначає, хто є тими фізичними особами і які саме їх права будуть порушені.

Також колегія суддів відхиляє доводи скаржника стосовно того, що на даний момент спірної ділянки не існує як окремо виділеного об`єкту.

Щодо цього слід звернути увагу на наступне:

За вимогами ст. 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 90).

Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (ч.1 ст.317 Цивільного кодексу України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності.

Натомість, ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем.

Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Тоді як право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (постанови Великої палати Верховного Суду від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21; пункти 65 67); від 18.01.2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20; пункт 92)).

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи (постанова Великої палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18).

Як уже зазначалося, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст.387 Цивільного кодексу України).

У постанові від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16 Велика палата Верховного Суду виснувала, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений.

У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (п.9 ч. 1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем.

Враховуючи викладене вище, у цій справі судом при винесені оскаржуваного рішення був застосований ефективний захист порушеного права позивача.

Щодо доводів про порушення позивачкою строку позовної давності колегія суддів зазначає наступне:

Позивачка у даній справі є спадкоємцем власника спірної земельної ділянки ОСОБА_2 .

В матеріалах справи наявні докази того, що при оформленні спадщини нотаріусом встановлені обставини того, що право власності на земельну ділянку, належну спадкодавиці ОСОБА_1 зареєстровано на іншу юридичну особу.

У постанові Великої палати Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі №367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Виходячи з вимог ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.

Згідно зі ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3, 4 ст.267 Цивільного кодексу України).

За загальним правилом ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом ст. ст. 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це, особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої палати Верховного Суду від 30.05.2018 року у справі № 359/2012/15-ц (провадження № 14-101цс18).

Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст.ст.15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Велика палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19) зазначила, що порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", вжитих у ст.261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Водночас позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але, враховуючи право позивача згідно за приписом ч.5 ст.267 Цивільного кодексу України отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин.

Це також випливає із загального правила, встановленого ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідач, навпаки, мусить довести відсутність об`єктивних перешкод для своєчасного звернення позивача з вимогою про захист порушеного права.

Суд має право надати особі (визнати право на) судовий захист порушеного права за сукупності таких умов: особа (позивач) навела поважні, на її думку, причини пропуску позовної давності при зверненні до суду за захистом порушеного права, вказавши на конкретні обставини, які об`єктивно перешкоджали їй звернутися за захистом порушеного права у межах позовної давності, та надала суду докази, що підтверджують існування цих обставин (ст.74 Господарського процесуального кодексу України); суд за результатами оцінки доказів, наданих на підтвердження цих обставин, встановив їх існування та дійшов висновку про їх об`єктивний характер і, відповідно, про існування поважних причин пропуску позовної давності при зверненні позивача за захистом порушеного права.

За відсутності будь-якої з наведених умов суд не має права визнавати існування поважних причин пропуску позовної давності у спірних правовідносинах, надавати у зв`язку з цим особі (позивачу) судовий захист порушеного права та задовольняти відповідні вимоги.

Тому, вирішуючи питання щодо поважності причин пропуску позовної давності у спірних правовідносинах, суд з огляду на положення ст. 13 Цивільного кодексу України ("Межі здійснення цивільних прав") має враховувати добросовісність поведінки як позивача (заявника), так і відповідача протягом усього періоду з моменту виникнення права на захист порушеного права (права на позов) і до моменту звернення з позовом, зважаючи на характер спірних правовідносин між сторонами, особливості їх нормативного регулювання: надані сторонам права та покладені на них обов`язки тощо.

Закон не передбачає переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір.

До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

Доказів відкритого використання відповідачем спірних земельних ділянок починаючи з 2000 року та у будь-який інший період матеріали справи не містять. Тому посилання скаржника на те, що позивачка повинна була дізнатись про порушене право через фактичне володіння відповідачем земельними ділянками, є необґрунтованим.

Таким чином, колегія поділяє висновок оскаржуваного рішення про те, що зазначені вище обставини є такими, що утруднювали своєчасне пред`явлення позову спадкоємцем власника земельної ділянки та свідчать про об`єктивні перешкоди позивачу для звернення за захистом порушеного права у межах позовної давності, отже, і є поважними причинами пропуску цього строку.

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що лише з листа Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області №29-4-0.222-617/2-24 від 26.01.2024 року позивачка довідалась про порушення свого права власності через наявність державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за відповідачем у цій справі на підставі скасованого державного акту серії ЯМ №841452 від 29.12.2012 року та державного акту серії ЯМ №870632 від 29.12.2012 року.

За наведеного судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні заяви відповідача про застосування строків позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.4 ст.269 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За встановлених обставин справи апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване судове рішення місцевого господарського суду -зміні або скасуванню.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 281-283 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 06.05.2024 року у справі № 904/5669/21 (904/754/24) залишити без змін.

Витрати з оплати судового збору за подання апеляційної скарги віднести на Публічне акціонерне товариство "Дніпровець".

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Постанова складена у повному обсязі 02.12.2025 року.

Головуючий суддя Т.А. Верхогляд

Суддя Ю.Б.Парусніков

Суддя А.Є. Чередко