РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.12.2025Справа № 910/9367/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (проведення судового засідання) господарську справу

за позовом Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНСТАМЕД"

про стягнення 17 374,54 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернувся Департамент охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - позивач) з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНСТАМЕД" (далі - відповідач) про стягнення 17 374,54 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором № 191 від 17.10.2024 в частині поставки товару у встановлений договором строк.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.07.2025 відкрито провадження у справі № 910/9367/25 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання), а також встановлено учасникам справи строки для вчинення процесуальних дій.

Вказана ухвала доставлена до електронного кабінету учасників справи 31.07.2025 до 17 години та відповідно до приписів ст. 242 Господарського процесуального кодексу України вважається врученою останнім 31.07.2025.

19.08.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній відхилив позовні вимоги та просить відмовити в задоволенні позову. Крім того, відповідач вказує на некоректність здійсненого позивачем розрахунку пені.

10.09.2025 через підсистему «Електронний суд», а в подальшому 15.09.2025 поштою від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій відхилено доводи відповідача, викладені у відзиві на позов.

Правом на подання заперечень відповідач не скористався.

Інших заяв та клопотань від учасників справи до суду не надходило.

Зважаючи на належне повідомлення сторін про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику їх уповноважених представників (без проведення судового засідання) та наявність у матеріалах справи доказів, необхідних та достатніх для вирішення спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до приписів ст. 202 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а також заперечення на такі вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

17.10.2024 за результатами проведення процедури закупівлі між Департаментом охорони здоров`я міста Києва (Замовник) та «ТОВ «ІНСТАМЕД» (постачальник/учасник) укладено договір про закупівлю товарів за державні кошти № 191 (Договір), за умовами якого учасник зобов`язується у 2024 році поставити замовнику, а замовник - прийняти та оплатити 33180000-5 Апаратура для підтримування фізіологічних функцій організму (Медичні вироби для кардіохірургічних втручань, 8 лотів), зазначена у специфікації (додаток № 1) (далі товар).

Відповідно до п. 3.1 договору сума договору становить 1 063 391,68 грн, у т.ч. ПДВ.

Розрахунки проводяться відповідно до статті 49 Бюджетного кодексу України шляхом оплати замовником вартості товарів, зазначених у специфікації до цього договору, після їх отримання та згідно пред`явленої учасником видаткової накладної (п. 4.1 договору).

Згідно п. 5.1 договору строк поставки товарів протягом 2024 року (не більше 10 днів з дати отримання письмової заявки замовника, але не пізніше 27.12.2024).

Місце поставки товарів: заклади охорони здоров`я м. Києва, сторони дійшли згоди, що місце поставки визначається відповідно до розподілу, затвердженого відповідним наказом замовник (п. 5.2 договору).

Згідно з п. 7.2 договору у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань учасник сплачує замовнику штрафні санкції у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми непоставленого товару за кожний день затримки.

Відповідно до п. 10.1 вказаний договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 27.12.2024, але в будь-якому випадку до повного виконання замовником своїх зобов`язань, а в частині сплати вартості товарів відповідно до пункту 4 договору.

Крім того, між сторонами узгоджено додаток № 1 до договору (специфікацію), згідно з яким погоджено про поставку товару на суму 1 063 391,68 грн.

Як встановлено судом під час розгляду даної справи, 23.10.2024 представником відповідача отримано заявку № 061-514 з додатком, в якому визначено заклади охорони здоров`я м. Києва, в які необхідно здійснити поставку товарів, обумовлених вищевказаним договором, які (заклади), у свою чергу, затверджені наказом позивача № 946 від 21.10.2024.

26.11.2024 відповідно до видаткової накладної № 400 відповідачем здійснено поставку товару на загальну суму 1 063 391,68 грн.

Водночас, як вказує позивач у позові та відповіді на відзив, поставка товару здійснена відповідачем з прострочення строку, визначеного п. 5.1 договору, оскільки отримавши заявку 23.10.2024, відповідач повинен був поставити товар до 02.11.2024 (включно) - 10 днів з дати отримання письмової заявки замовника.

У зв`язку з викладеним, як вказує позивач у позові, 11.04.2025 від звернувся до відповідача з претензією, в якій вимагав сплатити пеню в розмірі 17 374,54 грн, проте, зважаючи на невиконання вимог претензії зі сторони відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Заперечуючи проти задоволення позову у даній справі відповідач зазначає про наступне:

- замовником не було повідомлено ТОВ «ІНСТАМЕД» про орієнтовну дату поставки товару;

- відповідач зіткнувся з обставинами, які не залежали від його волі, а саме - узгодження здійснення поставки з третіми особами, які не були першочергово сторонами Договору. Тобто Відповідач не міг здійснити постачання за першої можливості, а мав дочекатися схвалення можливості такої поставки та приймання товару;

- відповідач у строк до 27.12.2024, як це вказано у п. 5.1 Договору, здійснив поставку та виконав своє зобов`язання;

- у період з листопада 2024 року до квітня 2025 року Позивач не повідомляв Відповідача про будь-які претензії щодо строків поставки та/або не звертався щодо стягнення штрафних санкцій;

- позивач також мав право розірвати Договір у разі невиконання Відповідачем зобов`язань, повідомивши про це у строк 10 календарних днів до розірвання, як це передбачено п. 6.2.1 Договору, однак таке право Позивачем реалізовано також не було;

- останнім днем виконання зобов`язання (на переконання відповідача) має бути 04.11.2024, оскільки 02.11.2024 є вихідним днем (субота), відповідно, якби порушення мало місце, розмір штрафних санкцій за несвоєчасне поставлення Товару становив би 15 863,71 грн.

Відхиляючи доводи відповідача, позивач вказує, що, враховуючи умови п. 5.1. Договору № 191 від 17.10.2024, кінцевий строк постачання товару згідно з одержаною ТОВ «ІНСТАМЕД» Заявкою - 02.11.2024, тому позивачем здійснено нарахування пені за період з 01.11.2024 по 26.11.2024 (23 дні).

Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з огляду на таке.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

Згідно з частиною першою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини другої статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Статтею 251 ЦК України передбачено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Згідно зі статтею 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.

До строку, що визначений півроком або кварталом року, застосовуються правила про строки, які визначені місяцями. При цьому відлік кварталів ведеться з початку року.

Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Сторони у Договорі, а саме у пункті 5.1 визначили строк поставки товару - протягом 2024 року (не більше 10 днів з дати отримання письмової заявки замовника, але не пізніше 27.12.2024).

Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється згідно з статтею 213 ЦК України.

У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими у статті 213 ЦК України.

Якщо правила, встановлені статтею 213 ЦК України, не дозволяють визначити зміст відповідної умови договору, потрібно застосовувати тлумачення contra proferentem.

Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які "не були індивідуально узгоджені" (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір "під переважним впливом однієї зі сторін" (under the diminant sinfluence of the party).

Правові висновки Верховного Суду щодо правила про те, що особа, яка включила ту або іншу умову у договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав), викладено у постановах Верховного Суду: від 18.03.2021 у справі № 910/9525/19, від 10.12.2019 у справі № 910/878/19, від 13.12.2023 у справі № 910/12904/22.

При цьому суд вказує, що договір № 191 від 17.10.2024 укладено між сторонами за результатами процедури закупівлі, тобто умови такого договору були розроблені та запропоновані саме позивачем як замовником такої закупівлі.

Враховуючи викладене вище, з огляду на положення Договору та враховуючи приписи статей 251, 254, 651, 653, 655, 663 ЦК України, суд дійшов висновку, що тлумачення пункту 5.1 Договору дає підстави однозначно вважати, що кінцевим строком поставки товару сторонами визначено саме "не пізніше 27.12.2024".

Таким чином, прострочення з поставки товару за умовами Договору могло розпочатись після 27.12.2024.

Водночас, як підтверджується матеріалами справи, 26.11.2024, тобто до 27.12.2024 (кінцевого строку поставки, визначеного п. 5.1 договору), відповідачем здійснено поставку товару, визначеного умовами договору.

Отже, позовні вимоги щодо стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання з поставки є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Суд зазначає, що іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже вони не спростовують встановлених судом обставин та не впливають на результат прийнятого рішення.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

За приписами статті 129 ГПК України судовий збір, сплачений за подання позовної заяви, слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення підписано 05.12.2025.

Суддя О.Г. Удалова