ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я
01.12.2025 Справа №905/1017/25
Господарський суд Донецької області у складі судді Чернової О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу
за позовом: Фізичної особи-підприємця Робака Сергія Вікторовича, м. Покровськ Донецької області
до відповідача: Державного підприємства «Мирноградвугілля», м. Мирноград Донецької області
без повідомлення (виклику) сторін,
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором постачання №100 від 16.02.2023, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 594000,00грн, що стало підставою для нарахування 3% річних та інфляційних втрат.
На підтвердження вказаних обставин позивач надав до суду такі документи: договір постачання №100 від 16.02.2023, видаткова накладна №64 від 17.02.2023, товарно-транспортна накладна №64 від 17.02.2023, рахунок на оплату №57 від 16.02.2023, інформаційне повідомлення про зарахування коштів №1407 від 15.09.2023 та акт звірки взаємних розрахунків.
Нормативно свої позовні вимоги позивач обґрунтовує посиланням на статті 509, 525, 526, 530, 610-611, 625 Цивільного кодексу України.
З дотриманням приписів ст.6 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду, для розгляду справи №905/1017/25 визначено суддю Чернову О.В.
Ухвалою Господарського суду Донецької області від 30.09.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №905/1017/25. Справу №905/1017/25 вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.
Ухвала Господарського суду Донецької області від 30.09.2025 направлена відповідачу через електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

У встановлений судом строк клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням не надходило, відповідач відзив на позовну заяву не надав.

Відповідно до статті 42 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до ч.2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно з частинною 3 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про відкрите судове провадження, судом створені усі умови для реалізації сторонами своїх процесуальних прав, передбачених статтями 42, 46 Господарського процесуального кодексу України, заперечень від сторін про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) їх уповноважених представників (без проведення судового засідання) не надходило, відзив від відповідача не надходив, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

З`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в порядку статті 210 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

16.02.2023 між Фізичною особою-підприємцем Робаком Сергієм Вікторовичем (постачальник) та Державним підприємством «Мирноградвугілля» (покупець) укладено договір постачання №100 (договір), відповідно по п.п. 1.1-1.2 якого постачальник зобов`язується поставити наступний товар: метизи до СВП-27 та метизи до СВП-33 на загальну суму 694000,00грн.

Покупець зобов`язується прийняти товар й оплатити його на умовах, обговорених у даному договорі та згідно виставлених рахунків та накладних.

Сума договору на момент укладення складає 694000,00грн без ПДВ (п.2.1 договору).

Згідно з п.п. 3.2-3.3 договору право власності на продукцію, обговорену в цьому договорі, переходить до покупця з моменту передачі продукції, про що робиться відповідний запис на товаросупроводжувальних документах.

Оплата за узгоджену партію товару здійснюється за фактом постачання товару та за умови наявності відповідного фінансування протягом 10 календарних днів з моменту отримання товару.

За п.9.9 договору він набирає чинності з моменту підписання і діє до закінчення воєнного стану, але не пізніше 15.05.2023, а в частині зобов`язань до повного і належного їх виконання сторонами.

Договір підписано та скріплено печатками сторін без застережень та зауважень.

На виконання умов договору позивач поставив товар на загальну суму 694000,00грн згідно з видатковою накладною №64 від 17.02.2023 та товарно-транспортною накладною №64 від 17.02.2023.

Вищезазначені документи підписані сторонами без застережень та зауважень.

Також позивач виписав рахунок на оплату по замовленню №57 від 16.02.2023 на суму 694000,00грн.

Відповідач частково оплатив поставлений товар у розмірі 100000,00грн відповідно до інформаційного повідомлення про зарахування коштів №1407 від 15.09.2023.

Посилаючись на порушення відповідачем грошових зобов`язань за договором №100 від 16.02.2023, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об`єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає вимоги позивача такими, що підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Сутність позову полягає у примусовому спонуканні відповідача до виконання грошових зобов`язань за договором постачання №100 від 16.02.2023.

Дослідивши договір, з якого виникли цивільні права та обов`язки сторін, суд дійшов висновку, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та своєю правовою природою є договором поставки, правове регулювання якого визначено приписами Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Як підтверджується матеріалами справи, позивач поставив товар на загальну суму 694000,00грн, відповідно до видаткової накладної №64 від 17.02.2023 та товарно-транспортної накладної №64 від 17.02.2023.

Вищезазначені документи підписані сторонами, факт передачі товару відповідачем не заперечується.

Позивач виписав рахунок на оплату по замовленню №57 від 16.02.2023 на суму 694000,00грн.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п.п. 3.2-3.3 договору право власності на продукцію, обговорену в цьому договорі, переходить до покупця з моменту передачі продукції, про що робиться відповідний запис на товаросупроводжувальних документах.

Оплата за узгоджену партію товару здійснюється за фактом постачання товару та за умови наявності відповідного фінансування протягом 10 календарних днів з моменту отримання товару.

Таким чином, строк оплати за поставлений товар є таким, що настав.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписи ст.525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст.629 Цивільного кодексу України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ст.599 Цивільного кодексу України за загальним правилом зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що відповідач частково оплатив поставлений товар на суму 100000,00грн.

Докази оплати відповідачем заборгованості у розмірі 594000,00грн суду не надані, розмір заборгованості відповідачем не оспорюється, факт прострочення не заперечується.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основного боргу у розмірі 594000,00грн.

Також позивач заявив до стягнення 3% річних у загальному розмірі 45939,29грн, з яких нараховані на зобов`язання у розмірі 694000,00грн за період прострочення з 28.03.2023 по 15.09.2023 та на зобов`язання у розмірі 594000,00грн за період прострочення з 15.09.2023 по 24.09.2025, а також інфляційні втрати у розмірі 125557,68грн, що нараховані на зобов`язання 694000,00грн за період прострочення з 28.03.2023 по 15.09.2023 та на зобов`язання у розмірі 594000,00грн за період прострочення з 15.09.2023 по 24.09.2025.

Контррозрахунки 3% річних та інфляційних втрат відсутні.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.п.3.2 п.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд встановив, що розрахунок є методологічно неправильним.

Як вбачається з розрахунку, позивачем було нараховано 3% річних на зобов`язання у розмірі 694000,00грн до 15.09.2025 включно, одночасно, день фактичної сплати суми заборгованості не включається до періоду прострочення, за який здійснюється нарахування штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат (аналогічна позиція наведена у постанові Верховного Суду від 13.06.2018 у справі №9221008/16).

Відтак, належним є розрахунок 3% річних на зобов`язання у розмірі 694000,00грн за період прострочення з 28.03.2023 по 14.09.2023 (включно) та на зобов`язання у розмірі 594000,00грн за період прострочення з 15.09.2023 по 24.09.2025.

За розрахунком суду, належний розмір 3% річних становить 45882,25грн, який підлягає стягненню з відповідача.

Щодо розрахунку інфляційних втрат у розмірі 125557,68грн, то суд зауважує, що відповідно до нарахування інфляційних втрат, вбачається, що розрахунок інфляційних втрат здійснено фактично до серпня 2025 року включно, тому суд перевіряє нарахування інфляційних втрат до серпня 2025 року включно.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат в межах заявленого періоду, судом вставлено, що він є арифметично та методологічно правильним, тому позовні вимоги в цій частині є правомірними.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Проаналізувавши встановлені у справі обставини, оцінивши досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку за своїм внутрішнім переконанням, господарський суд, враховуючи наведені положення цивільного і господарського законодавства, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 765439,93грн, з яких 594000,00грн основний борг, 45882,25грн - 3% річних, 125557,68грн - інфляційні втрати.

Відповідно до приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимоги.

Керуючись ст.ст. 7, 13, 42, 86, 123, 129, 210, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Робака Сергія Вікторовича, м. Покровськ Донецької області до Державного підприємства «Мирноградвугілля», м. Мирноград Донецької області про стягнення 765496,97грн, з яких 594000,00грн основний борг, 125557,68грн інфляційні втрати, 45939,29грн - 3% річних, задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Мирноградвугілля», м. Мирноград Донецької області (85323, Донецька обл., місто Мирноград, вулиця Соборна, будинок 1, ідентифікаційний код 32087941) на користь Фізичної особи-підприємця Робака Сергія Вікторовича, м. Покровськ Донецької області ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) основний борг у розмірі 594000,00грн, 3% річних у розмірі 45882,25грн, інфляційні втрати у розмірі 125557,68грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 9185,28грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено у Східний апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення в порядку, передбаченому розділом ІV Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.В. Чернова

Рішення складено та підписано 01.12.2025.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.