ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________
УХВАЛА

03 грудня 2025 року м. ХарківСправа № 922/1119/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Трофімова І.В.

при секретарі судового засідання Ломакіній О. В.

розглянувши заяву боржника про розстрочення виконання рішення у справі

за позовом Височанської селищної ради (62460, Харківська обл., Харківський р-н, с. Високий, вул. Бульварна, 12)
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Алекс інвестмент енд менеджмент груп" (61105, м. Харків, Аерокосмічний проспект, 181, офіс 12)
про стягнення 707'911,95 грн

за участю представників:

позивача (стягувача) - не з`явився;

відповідача (боржника) - Кривошеєнко О.Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Височанська селищна рада звернулася до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Алекс Інвестмент Енд Менеджмент Груп" про стягнення безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :00:011:0040 у розмірі 707'911,95 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 25 червня 2025 року у справі №922/1119/25, залишеним в силі постановою Східного апеляційного господарського суду від 16 вересня 2025, позов задоволено, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Алекс Інвестмент Енд Менеджмент Груп" (далі - боржник) на користь Височанської селищної ради (далі - стягувач) безпідставно збережені кошти за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :00:011:0040 у розмірі 707'911,95 грн та судовий збір у сумі 8575,38 грн.

16.11.2025 до суду від боржника надійшла заява (вх. 26657), в якій він просить суд розстрочити виконання вказаного рішення Господарського суду Харківської області, встановивши наступний графік погашення заборгованості: в строк до 15.02.2026 - 150'000 грн; в строк до 15.06.2026 150'000 грн; в строк до 15.09.2025 -150'000 грн; в строк до 15.11.2025 - 266'487,33 грн.

Ухвалою від 26.11.2025 розгляд заяви про розстрочення виконання рішення у справі №922/1119/25 призначено на 03 грудня 2025 року о 15:30.

27.11.2025 стягувач подав заперечення на заяву боржника, в яких проти розстрочення рішення у даній справі заперечував, посилаючись на те, що наданий відповідачем графік погашення заборгованості не є реальними та обґрунтованим з огляду на фінансову звітність відповідача.

Представник боржника (відповідача) в судовому засіданні 03.12.2025 підтримав свою заяву, просив розстрочити виконання рішення.

Представник стягувача (позивача) в судове засідання 03.12.2025 не з`явився, про час та місце розгляду заяви був повідомлений належним чином.

Дослідивши матеріали заяви боржника (вх. 26657), суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви про розстрочення виконання рішення у справі №922/1119/25, з огляду на таке.

Відповідно до ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Згідно зі ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України.

Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Принцип обов`язковості судових рішень має місце у нормах статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", відповідно до частини другої якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Аналогічні приписи містяться у ст. 326 Господарського процесуального кодексу України, а саме: судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Частиною першою статті 331 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Відповідно до частин 3, 4 ст. 331 ГПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Вказана норма визначає процесуальну можливість вирішення питань, пов`язаних з проблемами, що виникають під час виконання рішення господарського суду. У процесі виконання рішення ймовірне виникнення обставин, що ускладнюють виконання чи роблять його неможливим.

Розстрочка - це надання можливості виконання рішення по визначених частинах у встановлені судом строки.

Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом.

Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів в економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, тощо.

Таким чином, законодавець у будь-якому випадку пов`язує відстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об`єктивними, непереборними, винятковими обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

При цьому положення ГПК України не містять визначеного переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання. Тому суд повинен оцінити докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 86 кодексу.

Відповідно до вказаної статті господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У рішенні Конституційного Суду України № 5-пр/2013 від 26.06.2013 зазначено, що відстрочення виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.

Разом з тим, необхідно враховувати, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Враховуючи те, що існування заборгованості, підтверджене обов`язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, легітимні сподівання на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить майно цієї особи у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, з метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд, який надає відстрочку чи розстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити: 1) чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами; 2) чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація „потерпілій стороні за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми; 3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для стягувача як "потерпілої сторони"; 4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.

Обов`язково мають враховуватися інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення.

Водночас, на державу покладено позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як у теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі "Чижов проти України", заява № 6962/02).

З огляду на вищевикладене, запроваджений процесуальними нормами права механізм розстрочення або відстрочення виконання судового рішення є винятковою мірою, який спрямований на досягнення кінцевої мети судового розгляду виконання ухваленого судом рішення, при цьому винятковість обставин, які повинні бути встановлені судом щодо надання відстрочки виконання судового рішення, повинні бути підтверджені відповідними засобами доказування.

Відтак, особа, яка подала заяву про розстрочку або відстрочку виконання рішення, повинна довести наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення господарського суду у даній справі.

Суд установив, що боржник має статус фінансової установи та здійснює свою діяльність пов`язану з наданням інших фінансових послуг, зокрема, факторингу, тобто, фінансування під відступлення права вимоги.

Відповідно до Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" від 15.03.2022 № 2120-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України розділ VI "Прикінцеві положення" Закону України "Про іпотеку" доповнено пунктом 5-2 такого змісту:

"5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія:

статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки);

статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки);

статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти);

статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону".

З аналізу викладеного вище положення вбачається, що цю норму застосовують за наявності таких критеріїв:

- нерухоме майно належить фізичній особі;

- нерухоме майно передано в іпотеку за споживчим кредитом;

- зобов`язання виникло за договорами, які укладено до 17 березня 2022 року, за умови, що після 17 березня 2022 року до них не вносили зміни в частині продовження строків виконання зобов`язань та/або зменшення розміру процентів, штрафних санкцій.

Зазначена норма також має ретроспективний характер. Зупиняється дія статей 37, 38, 40, 41, 47 цього Закону, починаючи з 24 лютого 2022 року на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та тридцятиденний строк після його припинення.

Суд враховує, що в структурі кредитного портфелю боржника 100% споживчих кредитів і всі вони забезпечені іпотекою, відтак, в період воєнного стану підприємство відповідача фактично позбавлене можливості повернути вкладені кошти, які були направлені на фінансування кредиторів під відступлення права кредиторських вимог.

Відповідно до офіційних даних реєстру виконавчих проваджень на користь відповідача (боржника) відкрито 32 виконавчих провадження коштів/звернення стягнення на предмет іпотеки, але, як свідчать фінансова звітність про діяльність підприємства: в 2024 році отриманий чистий дохід 43 тис.грн., прибуток 2 тис.грн.; в 2023 чистий дохід 129 чистий дохід, прибуток 3 тис.грн.; в 2022 році чистий дохід склав 182 тис.грн., прибуток - 30 тис.грн.

Як убачається з матеріалів справи, мораторій унеможливлює отримання доходу відповідачем, чи навіть повернення вкладених коштів, що ставить в залежність і виконання зобов`язань перед позивачем.

Суд також враховує, що боржник є суб`єктом господарювання, який з початку створення був зареєстрований та веде свою господарську діяльність в м. Харкові. З початку повномасштабного вторгнення боржник, як і інші суб`єкти господарювання в м. Харкові та Харківській області, несе значні збитки завдані воєнними діям, які ведуться в нашій країні та безпосередньо в Харківській області, і вимушений справлятись зі зниженням показників господарської діяльності через зменшення кількості клієнтів, постійним ростом курсу продажу іноземної валюти, мобілізацією працівників, збільшенням тарифів на оплату комунальних послуг. Крім того, в період воєнного стану підприємство відповідача фактично позбавлене можливості повернути вкладені кошти, які були направлені на фінансування кредиторів під відступлення права кредиторських вимог.

Як результат, боржник перебуває в скрутному матеріальному становищі, не отримує прибутку, що підтверджується фінансовою звітністю за останні роки.

В свою чергу стягнення з боржника додатково грошових коштів на суму більше 700 тис. грн буде мати своїм наслідком настання додаткових надзвичайно негативних наслідків та може, в кінцевому результаті, слугувати причиною для ініціювання відносно боржника процедури банкрутства.

З матеріалів справи вбачається, що на сьогоднішній день на рахунках боржника недостатньо коштів для добровільного виконання судового рішення одним платежем. В свою чергу відкриття стягувачем виконавчого провадження заблокує господарську діяльність підприємства боржника та призведе до арешту рахунків боржника. При цьому, оскільки на рахунках боржника відсутні кошти, орган примусового виконання судових рішень не зможе забезпечити стягнення суми боргу. Разом з тим накладені арешти призведуть до того, що боржник не матиме можливості отримувати прибуток, або ж поповнювати свої обігові кошти для виконання рішення суду.

З огляду на викладене, керуючись принципами розумності та справедливості, беручи до уваги матеріальні інтереси обох сторін, характер здійснюваної ними господарської діяльності, враховуючи необхідність дотримання балансу і рівноваги інтересів стягувача та боржника, а також зважаючи на те, що заявник наразі позбавлений можливості одночасно виконати рішення суду у зв`язку з своїм незадовільним, скрутним матеріальним (фінансовим) станом, що знайшло своє підтвердження матеріалами справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви боржника та розстрочення виконання рішення Господарського суду Харківської області від 25.06.2025 у справі № 922/1119/25 на 1 рік терміном до 25.06.2026 шляхом здійснення платежів на розрахунковий рахунок стягувача у сумі 716'487,33 грн за наступним графіком:

- в строк до 15.02.2026 150'000 грн;

- в строк до 15.04.2026 150'000 грн;

- в строк до 15.05.2025 150'000 грн;

- в строк до 25.06.2025 266'487,33 грн.

Суд звертає увагу, що передбачена процесуальним законом можливість розстрочення виконання судового рішення жодним чином не звільняє сторону боржника від виконання взятих на себе зобов`язань та виконання безспірних вимог стягувача, проте, надає сторонам можливість врегулювати фінансові питання зі зменшенням ризику негативних наслідків для обох сторін.

Також суд зазначає, що за практикою Європейського Суду з прав людини в окремих справах проти України встановлено, що короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення п.1 ст. 6 Конвенції (див. Корнілов та інші проти України, заява №36575/02, ухвала від 7 жовтня 2003 року).

Керуючись ст. 233-235, 254-255, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Алекс інвестмент енд менеджмент груп" про розстрочення виконання рішення задовольнити частково.

2. Розстрочити виконання рішення Господарського суду Харківської області від 25.06.2025 у справі № 922/1119/25 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Алекс інвестмент енд менеджмент груп" на користь Височанської селищної ради безпідставно збережених коштів у розмірі 707'911,95 грн, встановивши наступний графік погашення заборгованості:

- в строк до 15.02.2026 150'000 грн;

- в строк до 15.04.2026 150'000 грн;

- в строк до 15.05.2025 150'000 грн;

- в строк до 25.06.2025 266'487,33 грн.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в порядку та строки, передбаченому розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст ухвали складено 04.12.2025.

Суддя І.В. Трофімов

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі - http://reyestr.court.gov.ua.