ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2025 року м. ОдесаСправа № 916/2101/25
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця"

на рішення Господарського суду Одеської області від 18.08.2025, прийняте суддею Мусієнко О.О., м. Одеса, повний текст складено 28.08.2025,

у справі №916/2101/25

за позовом: Акціонерного товариства "Українська залізниця"

до відповідача: Спільного підприємства "Вітмарк-Україна" в формі товариства з обмеженою відповідальністю

про стягнення 58 568,40 грн

ВСТАНОВИВ:

У травні 2025 р. Акціонерне товариство "Українська залізниця" звернулося з позовом до Спільного підприємства "Вітмарк-Україна" в формі товариства з обмеженою відповідальністю, в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача штраф у розмірі 58568,40 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за укладеним між сторонами договором №П/НХ-24860/НЮ від 22.11.2024 в частині своєчасної поставки товару.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 03.06.2025 відкрито провадження у справі №916/2101/25.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 18.08.2025 у справі №916/2101/25 (суддя Мусієнко О.О.) відмовлено у задоволенні позову.

Судове рішення мотивоване недоведеністю позивачем факту прострочення відповідачем поставки товару на виконання договору №П/НХ-24860/НЮ від 22.11.2024.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство "Українська залізниця" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 18.08.2025 у справі №916/2101/25 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Зокрема, апелянт наголошує на тому, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неналежність направлення рознарядок на електронну адресу представника відповідача, яка була офіційно зазначена у тендерній пропозиції Спільного підприємства "Вітмарк-Україна" в формі товариства з обмеженою відповідальністю у процедурі закупівлі, за результатами проведення якої між сторонами був укладений договір №П/НХ-24860/НЮ від 22.11.2024, тим більше, що використання відповідної електронної адреси представника було погоджено сторонами шляхом усної домовленості з метою оптимізації часу на оброблення заявок та забезпечення своєчасної поставки товару.

У відзиві на апеляційну скаргу б/н від 15.10.2025 (вх.№3716/25/Д1 від 16.10.2025) Спільне підприємство "Вітмарк-Україна" в формі товариства з обмеженою відповідальністю просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду Одеської області від 18.08.2025 у справі №916/2101/25, посилаючись на відсутність погодження сторонами зміни адреси електронної пошти відповідача для направлення рознарядок за договором №П/НХ-24860/НЮ від 22.11.2024 і на те, що відповідні рознарядки містили певні недоліки оформлення та були направлені позивачем з електронної пошти приватної особи, а не з адреси, яка належить самому товариству.

Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною десятою статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина сьома статті 12 Господарського процесуального кодексу України).

Станом на 01.01.2025 прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі становив 3028 грн (стаття 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2025 рік").

Враховуючи викладене та з огляду на ціну позову у даній справі (58568,40 грн), перегляд оскаржуваного рішення за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 30.09.2025 вирішено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у визначеному складі суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.

22.11.2024 між Акціонерним товариством "Українська залізниця" ("Покупець") та Спільним підприємством "Вітмарк-Україна" в формі товариства з обмеженою відповідальністю ("Постачальник") за результатом проведеної закупівлі №UA-2024-11-13-005638-а укладено договір №П/НХ-24860/НЮ (далі - договір №П/НХ-24860/НЮ від 22.11.2024), за умовами пунктів 1.1-1.3 якого Постачальник зобов`язується поставити та передати у власність Покупцю товар відповідно до специфікації №1 (додаток 1), що є невід`ємною частиною цього договору, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити цей товар на умовах цього договору. Найменування товару: код ДК 021:2015:15510000-6 Молоко та вершки (Ультрапастеризоване молоко). Кількість, асортимент, марка, дата виготовлення та виробник товару визначається у специфікації №1 (додаток 1) до цього договору.

Згідно з пунктом 4.2 договору №П/НХ-24860/НЮ від 22.11.2024 поставка товару проводиться партіями протягом строку дії договору тільки на підставі наданої письмової рознарядки Покупця, яка вважається дозволом на поставку та є підтвердженням готовності Покупця до приймання товару. Партією товару вважається обсяг одиниць товару, визначений Покупцем у рознарядці, якщо інше не вказано в самій рознарядці. Строк поставки товару - протягом 5 календарних днів з моменту надання письмової рознарядки покупцем. Місце поставки товару - виробничий підрозділ "Полтавський відділ матеріально-технічного забезпечення" регіональної філії "Південна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (м. Полтава, вул. Князя Ігоря Святославовича, 7-А); виробничий підрозділ "Харківський головний матеріально-технічний склад" регіональної філії "Південна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (м. Харків, вул. Південнопроектна, 2-А та м. Харків, вул. Беркоса 19-А). Право власності на товар переходить до Покупця з дати поставки товару.

Відповідно до пункту 4.5 договору №П/НХ-24860/НЮ від 22.11.2024 сторони домовились, що рознарядка Покупця на товар направляється ним Постачальнику в один з таких способів:

-на поштову адресу Постачальника, зазначену в цьому договорі (листом з оголошеною цінністю та описом вкладення і повідомленням про вручення);

-вручається уповноваженому представнику Постачальника під розпис;

-шляхом відправлення на електронну адресу Постачальника (зазначену в цьому договорі) скан-копії відповідної рознарядки в форматі PDF або будь-якому іншому форматі, який забезпечує можливість ознайомлення зі змістом документу. Документ вважається отриманим Постачальником з дати його направлення Покупцем на електронну адресу Постачальника, підтвердженням чого є відповідна роздруківка з поштового програмного забезпечення Покупця.

В силу пункту 4.6 договору №П/НХ-24860/НЮ від 22.11.2024 датою поставки товару вважається дата підписання сторонами акта прийому-передачі товару або видаткової накладної.

За невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за цим договором винна сторона несе відповідальність згідно з цим договором і законодавством України (пункт 9.1 договору №П/НХ-24860/НЮ від 22.11.2024).

Підпунктом 9.3.1 пункту 9.3 договору №П/НХ-24860/НЮ від 22.11.2024 передбачено, що при порушенні строків поставки Постачальник оплачує Покупцю штраф у розмірі 15% від вартості непоставленого в строк товару на умовах, передбачених пунктом 4.2 договору, а за прострочення понад 15 календарних днів додатково стягується пеня у розмірі 0,1% від вартості непоставленого в строк товару, яка нараховується за кожен день прострочення до моменту виконання Постачальником зобов`язання щодо поставки товару або до останнього дня строку дії цього договору (якщо Постачальник не виконав і не підтвердив намір виконати своє зобов`язання щодо поставки, яке виникло під час дії цього договору). При цьому Постачальник не звільняється від виконання своїх зобов`язань поставити товар, якщо про інше його не попередив письмово Покупець.

За умовами пунктів 16.4, 16.5 договору №П/НХ-24860/НЮ від 22.11.2024 зміни та доповнення вступають у силу, якщо вони підписані уповноваженими представниками сторін у письмовій формі та вчинені відповідно до умов цього договору та законодавства України. Додаткові угоди та додатки до цього договору є його невід`ємною частиною.

У пункті 16.7 договору №П/НХ-24860/НЮ від 22.11.2024 узгоджено, що сторона зобов`язується повідомити іншу сторону про зміну свого місцезнаходження або поштової адреси, зміни у банківських реквізитах протягом п`яти робочих днів з дня виникнення таких змін, повідомити іншу сторону про заплановану реорганізацію або ліквідацію не пізніше ніж за двадцять робочих днів до дня настання таких змін.

Усі попередні угоди, усні домовленості, переговори та листування між сторонами з питань, викладених у цьому договорі, що мали місце до його підписання, втрачають силу після його підписання (пункт 16.10 договору №П/НХ-24860/НЮ від 22.11.2024).

У розділі 18 договору №П/НХ-24860/НЮ від 22.11.2024 вказано місцезнаходження та реквізити сторін, а саме:

-Постачальник: Спільне підприємство "Вітмарк-Україна" в формі товариства з обмеженою відповідальністю; місцезнаходження юридичної особи: 67430, Одеська обл., Роздільнянський район, с. Степанівка, вул. Миру, 144; поштова адреса: 65002, м. Одеса, вул. Балківська, 185/вул. Дальницька, 17; електронна адреса: ;

-Покупець: Акціонерне товариство "Українська залізниця"; місцезнаходження юридичної особи: 03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5; електронна адреса: .

У специфікації №1, яка є додатком №1 до договору №П/НХ-24860/НЮ від 22.11.2024, сторонами узгоджено поставку товару - молока коров`ячого ультра пастеризованого у кількості 11800 кг за ціною 38,28 грн/кг (з ПДВ) на загальну суму 451704 грн, у т.ч. ПДВ (20%) - 75284 грн.

Рознарядка №НГ-34/2676 від 04.12.2024 щодо відвантаження продукції на загальну суму 229680 грн та рознарядка №НГ-34/2677 від 04.12.2024 щодо відвантаження продукції на загальну суму 160776 грн, які складені позивачем на виконання договору №П/НХ-24860/НЮ від 22.11.2024, були надіслані 05.12.2024 з електронної адреси на електронну адресу .

На виконання вищенаведеного договору відповідачем поставлено, а позивачем прийнято товар на загальну суму 390456 грн, що підтверджується товарно-транспортними накладними №00025029 від 16.12.2024 та №00024935 від 16.12.2024, видатковими накладними №BI.00025029 від 16.12.2024 та №BI.00024935 від 16.12.2024, відомостями про вантаж, параметри транспортного засобу та вантажно-розвантажувальні операції, а також не заперечується сторонами.

Відповідно до актів про фактичну якість та комплектність одержаної продукції №129 від 20.12.2024 та №290 від 19.12.2024 поставлений відповідачем товар був прийнятий позивачем без зауважень.

В адресованій відповідачу претензії №НГ-41/101 від 22.01.2025 Акціонерне товариство "Українська залізниця", посилаючись на направлення останнім рознарядок 05.12.2024 каналами електронного зв`язку, у зв`язку з чим граничний строк поставки сплив 10.12.2024, вимагало сплатити штраф у розмірі 56568,40 грн, нарахований внаслідок неналежного виконання Спільним підприємством "Вітмарк-Україна" в формі товариства з обмеженою відповідальністю взятих на себе зобов`язань за договором №П/НХ-24860/НЮ від 22.11.2024 в частині своєчасної поставки товару.

За результатами опрацювання вказаної претензії Спільне підприємство "Вітмарк-Україна" в формі товариства з обмеженою відповідальністю надало відповідь №41 від 07.02.2025, в якій зазначило, що менеджером, на адресу якого надіслано рознарядки, відповідні документи було отримано пізніше ніж 05.12.2024. Так, зокрема, відповідно до внутрішнього листування рознарядки для формування замовлення на склад та завантаження автотранспорту за маршрутами у м. Полтава та м. Харків було передано 12.12.2024, відтак датою отримання зазначених рознарядок є 12.12.2024, після чого було вжито всіх необхідних заходів для своєчасного відвантаження продукції у повному обсязі згідно з умовами договору №П/НХ-24860/НЮ від 22.11.2024 та фактично відвантажено продукцію за зазначеними адресами 16.12.2024 (на п`ятий календарний день з моменту отримання заявок).

Предметом спору у даній справі є вимога про стягнення з відповідача на користь позивача штрафу у розмірі 58568,40 грн, нарахованого у зв`язку з простроченням поставки товару за договором №П/НХ-24860/НЮ від 22.11.2024.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на недоведеність позивачем факту несвоєчасного здійснення відповідачем поставки товару на виконання договору №П/НХ-24860/НЮ від 22.11.2024

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права. Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договір №П/НХ-24860/НЮ від 22.11.2024 є договором поставки, який згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання його сторонами та, відповідно, виступає підставою для виникнення у сторін господарського зобов`язання відповідно до статей 11, 202, 509 Цивільного кодексу України.

Частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу частини другої статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами частини першої статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.

У частині першій статті 628 Цивільного кодексу України вказано, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Суб`єкти господарювання при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності (договірної санкції) за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань.

Відповідно до приписів статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами статті 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

На відміну від пені, яка є довготривалою санкцією, штраф застосовується одноразово у відсотковому відношенні від суми невиконаного зобов`язання.

У підпункті 9.3.1 пункту 9.3 договору №П/НХ-24860/НЮ від 22.11.2024 зазначено, що при порушенні строків поставки Постачальник оплачує Покупцю штраф у розмірі 15% від вартості непоставленого в строк товару на умовах, передбачених пунктом 4.2 договору, а саме: протягом 5 календарних днів з моменту надання письмової рознарядки покупцем (пункт 4.2 договору №П/НХ-24860/НЮ від 22.11.2024).

Отже, в силу узгоджених сторонами положень договору №П/НХ-24860/НЮ від 22.11.2024 обов`язковою передумовою застосування до Спільного підприємства "Вітмарк-Україна" в формі товариства з обмеженою відповідальністю договірної санкції у вигляді штрафу є наявність порушення останнім строку поставки товару.

Пунктом 4.5 договору №П/НХ-24860/НЮ від 22.11.2024 передбачено, що рознарядка Покупця на товар направляється ним Постачальнику, зокрема, шляхом відправлення на електронну адресу Постачальника (зазначену в цьому договорі) скан-копії відповідної рознарядки в форматі PDF або будь-якому іншому форматі, який забезпечує можливість ознайомлення зі змістом документу. Документ вважається отриманим Постачальником з дати його направлення Покупцем на електронну адресу Постачальника, підтвердженням чого є відповідна роздруківка з поштового програмного забезпечення Покупця.

У розділі "Місцезнаходження та реквізити сторін" договору №П/НХ-24860/НЮ від 22.11.2024 вказані електронні адреси обох сторін, а саме: позивача - та відповідача - .

З матеріалів справи вбачається, що рознарядки №НГ-34/2676 від 04.12.2024 та №НГ-34/2677 від 04.12.2024 були направлені Регіональною філією "Південна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на електронну адресу , тобто на електронну адресу Спільного підприємства "Вітмарк-Україна" в формі товариства з обмеженою відповідальністю, яка не зазначена у договорі №П/НХ-24860/НЮ від 22.11.2024.

У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Колегія суддів наголошує на тому, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.

Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 Господарського процесуального кодексу України, втрачає сенс.

Суд апеляційної інстанції вбачає, що у матеріалах справи відсутні докази укладення сторонами додаткових угод щодо внесення змін до реквізитів сторін (зокрема, в частині зміни електронних адрес, вказаних у договорі №П/НХ-24860/НЮ від 22.11.2024) або докази повідомлення відповідачем про зміну своєї електронної адреси для комунікації стосовно питань, пов`язаних з виконання вищенаведеного договору поставки.

Згідно з принципом визначеності та передбачуваності цивільних правовідносин, закріпленим як у законодавстві, так і в усталеній практиці Верховного Суду, учасники зобов`язання повинні мати можливість чітко розуміти, які дії іншої сторони породжують юридичні наслідки.

Направлення юридично значимих повідомлень у спосіб, не передбачений договором, не може створювати для контрагента обов`язок діяти, оскільки це суперечило б принципу правової визначеності та підривало б баланс інтересів сторін у зобов`язанні. Саме тому договірна умова про конкретну електронну адресу є обов`язковою для застосування і має характер імперативного правила для сторін у межах їхнього зобов`язального зв`язку.

Відповідач не повинен нести негативні наслідки неналежного надсилання рознарядок позивачем, оскільки це порушувало б фундаментальне правило, за яким жодна сторона не має отримувати вигоду чи створювати обтяження для контрагента через власні процесуальні чи фактичні помилки. Тому затримка в одержанні відповідачем рознарядок, яка спричинена неправильністю їх надсилання позивачем, не може вважатися простроченням зі сторони постачальника.

За таких обставин, направлення Регіональною філією "Південна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" рознарядок відповідачу на електронну адресу (), яка не зазначена у договорі №П/НХ-24860/НЮ від 22.11.2024 і, відповідно, не погоджена сторонами в якості офіційного засобу зв`язку, свідчить про недотримання самим позивачем конкретно встановленого у пункті 4.5 цього договору порядку надіслання рознарядки - на електрону адресу, яка вказана безпосередньо у самому договорі (), а тому одержання Спільним підприємством "Вітмарк-Україна" в формі товариства з обмеженою відповідальністю відповідних документів із запізненням об`єктивно обумовлене та спричинене їх неналежним відправленням позивачем.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги виявлення відповідачем рознарядок 12.12.2024 та виконання ним взятих на себе зобов`язань шляхом здійснення 16.12.2024 (тобто з дотримання п`ятиденного строку, узгодженого сторонами у пункті 4.2 договору №П/НХ-24860/НЮ від 22.11.2024) поставки позивачу товару, визначеного у письмових рознарядках, який за асортиментом, кількістю та якістю відповідав умовам специфікації, що підтверджується низкою наявних у матеріалах справи первинних документів, Південно-західний апеляційний господарський суд погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про недоведеність наявності факту прострочення поставки товару і, як наслідок, відсутність правових підстав для нарахування штрафу, заявленого до стягнення у цій справі, що зумовлює необхідність відмови у задоволенні позову.

Твердження апелянта про направлення ним рознарядок на електронну адресу представника відповідача, яка була офіційно зазначена у тендерній пропозиції Спільного підприємства "Вітмарк-Україна" в формі товариства з обмеженою відповідальністю у процедурі закупівлі, за результатами проведення якої укладено договір №П/НХ-24860/НЮ від 22.11.2024, колегією суддів до уваги не приймається, оскільки у пункті 16.10 даного договору поставки сторони конкретно узгодили, що усі попередні угоди, усні домовленості, переговори та листування між сторонами з питань, викладених у цьому договорі, що мали місце до його підписання, втрачають силу після його підписання, а відтак надіслання позивачем рознарядок на електронну адресу представника відповідача відбулося всупереч умов вказаного договору.

Посилання скаржника на те, що використання відповідної електронної адреси представника Спільного підприємства "Вітмарк-Україна" в формі товариства з обмеженою відповідальністю було погоджено сторонами шляхом усної домовленості з метою оптимізації часу на оброблення заявок та забезпечення своєчасної поставки товару, апеляційним господарським судом оцінюються критично, адже в силу умов пункту 16.4 договору №П/НХ-24860/НЮ від 22.11.2024 всі зміни до цього договору, у тому числі і щодо електронної адреси відповідача, на яку мають надсилатися рознарядки, повинні бути внесені виключно у письмовій формі.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

В силу статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову.

Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 18.08.2025 у справі №916/2101/25 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового акту колегія суддів не вбачає.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 18.08.2025 у справі №916/2101/25 - без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство "Українська залізниця".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та у строки, визначені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 01.12.2025.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук