РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.11.2025Справа № 910/7340/25

За позовом Акціонерного товариства "Райффайзен Банк"

до 1) ОСОБА_1

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "РАЗБОРН-АДВ"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів ОСОБА_2

про визнання недійсним акту приймання-передачі додаткового внеску в статутний капітал товариства та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Суддя Усатенко І.В.

Секретар судового засідання Шокало О.В.

Представники сторін: згідно протоколу судового засідання.

У судовому засіданні 17.11.2025 в порядку ст. 240 Господарського процесуального кодексу України було проголошено скорочене рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "Райффайзен Банк" (далі-позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 (далі-відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю "Разборн-АДВ" (далі-відповідач-2), в якому просив суд:

1. визнати недійсним акт приймання-передачі додаткового внеску в статутний капітал ТОВ «РАЗБОРН-АДВ» у негрошовій формі від 11.06.2020р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «РАЗБОРН-АДВ» та ОСОБА_1 , підписи на акті нотаріально засвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального кругу Мироненко О.Ф. 11 червня 2020 року, зареєстровано в реєстрі за № 590, 591;

2. скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мироненко Олена Федорівна про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 52755423 від 20.06.2020 р., номер відомостей про речове право: 36973328, дата державної реєстрації: 18.06.2020 р.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відчуження відповідачем-1 нерухомого майна на користь відповідача-2 шляхом його передачі до статутного фонду відповідача-2 є фраудаторним правочином.

Ухвалою суду від 16.06.2025 відкрито провадження у справі 910/7340/25, розгляд справи вирішено здійснювати у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 03.07.2025.

30.06.2025 від представника відповідача 2 Товариства з обмеженою відповідальністю "РАЗБОРН-АДВ" надійшло клопотання про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.07.2025 задоволено клопотання представника відповідача 2 Товариства з обмеженою відповідальністю "РАЗБОРН-АДВ" Нечипорука Олександра Леонідовича про його участь у судових засіданнях у справі №910/7340/25 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

В підготовчому засіданні 03.07.2025 оголошено перерву до 17.07.2025.

07.07.2025 від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує, оскільки, відповідач-1 правомірно скористався правом розпорядження своїм майном, натомість, позивач не звертався до відповідача-1 з приводу стягнення заборгованості до червня 2020 року.

07.07.2025 від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує, оскільки, відповідач-1 правомірно скористався правом розпорядження своїм майном, натомість, позивач не звертався до відповідача-1 з приводу стягнення заборгованості до червня 2020 року.

09.07.2025 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій спростовуються заперечення відповідача-2 та підтримано позовні вимоги.

09.07.2025 від позивача надійшло клопотання про залучення третьої особи, в якому він просить залучити у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_2 , оскільки, він є співвласником майна, переданого за спірним правочином.

17.07.2025 від відповідача-1 до суду надійшли заперечення проти позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2025 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача-2 про поновлення строку на подання відзиву, поновлено відповідачу-2 строк на подання відзиву, долучено його до матеріалів справи, залучено до участі у справі ОСОБА_2 , як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів, зобов`язано позивача та відповідача направити третій особі копію позову з доданими до нього документами та копію відзиву з доданими до нього документами, докази чого надати суду протягом 5 днів, з дати проголошення даної ухвали, відкладено підготовче засідання у справі № 910/7340/25 на 25.08.2025.

21.07.2025 від позивача надійшла заява на виконання вимог ухали суду від 17.07.2025.

07.08.2025 від відповідача-2 надійшли заперечення на відповідь на відзив.

25.08.2025 від позивача надійшла заява про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Крім того, позивач просив здійснювати розгляд справи 25.08.2025 без участі представника позивача.

25.08.2025 від відповідача-1 надійшла заява про відкладення підготовчого засідання.

Представники позивача, відповідача-2 та третьої особи у підготовче засідання 25.08.2025 не з`явились, про дату та час підготовчого засідання були повідомленні належним чином, що підтверджується повідомленням про доставлення процесуального документа до електронного кабінету особи.

Представник відповідача-2 у підготовчому засіданні 25.08.2025 не заперечував щодо задоволення заяви відповідача-1 про відкладення підготовчого засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.08.2025 відкладено підготовче засідання на 11.09.2025.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.09.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 27.10.2025.

27.10.2025 від відповідача-1 надійшла заява про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача-2 у судовому засіданні 27.10.2025 заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник позивача у судовому засіданні 27.10.2025 заперечив проти відкладення судового розгляду.

Суд 27.10.2025 у судовому засіданні постановив протокольну ухвалу про задоволення заяви відповідача-1 та усного клопотання відповідача-2, та оголосив перерву судовому засіданні до 17.11.2025.

Представник третьої особи 17.11.2025 у судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про доставлення процесуального документа до електронного кабінету особи.

Представник позивача 17.11.2025 у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представники відповідача-1,-2 у судовому засіданні 17.11.2025 у судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 217 ГПК України про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами суд зазначає в протоколі судового засідання і переходить до судових дебатів.

В судових дебатах представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача просив у позові відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

На підставі Договору купівлі-продажу квартири від 19.07.2010, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Латанюк І.А., зареєстрованого в реєстрі за №4620, ОСОБА_1 набула на праві власності на нежилу споруду площею 31,70 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

27.07.2017 між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк» (кредитор) та позичальниками, серед яких фізична особа-підприємець ОСОБА_1, укладено Генеральний договір на здійснення кредитних операцій №01/150-2/515, відповідно до умов якого кредитор зобов`язується здійснювати на користь позичальника кредитні операції, а позичальник зобов`язаний виконати усі обов`язки, що витікають із змісту кредитної операції, Генерального договору, умов та договорів, і здійснити погашення заборгованості у межах строку кредитної операції.

27.08.2019 між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк» (кредитор) та ОСОБА_1 (поручитель) укладено Договір поруки №12/150-2/2569, з метою належного виконання зобов`язань за Генеральним договором, у межах якого укладено Кредитний договір № 015/150-2/1431 Про Овердрафт «Корпоративний» для корпоративних клієнтів від 27.08.2019р., за яким поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором солідарно з позичальником за виконання забезпечених зобов`язань, у тому числі тих, що виникнуть в майбутньому, які випливають з умов вказаного вище кредитного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Київської області від 03.06.2021 у справі №911/160/21 стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ганул» та ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» 7304357 грн. 92 коп. боргу по кредиту, 1074191 грн. 82 коп. заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом, 94 грн. 45 коп. пені, 125679 грн. 66 коп. судового збору.

Як встановлено судом у справі №911/160/21, 13.10.2020 банк направив позичальнику (ТОВ «Ганул») та поручителю ( ОСОБА_1 ) вимогу про погашення заборгованості за кредитом, які не були виконані.

Враховуючи ч. 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, суд відзначає, що вищевказані обставини встановлені рішеннями суду у справах №911/160/21, №910/17302/20 та не підлягають повторному доказуванню.

Надалі, 17.01.2022 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Івановим А.В. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання наказу Господарського суду Київської області від 26.11.2021 у справі №911/160/21.

Крім того, 30.09.2019р. між Банком та ОСОБА_1 , як поручителем, укладено Договір поруки № 12/150-2/2617 (далі - Договір поруки-2) з метою належного виконання зобов`язань за Генеральним договором на здійснення кредитних операцій № 01/150-2/1472 від 30.09.2019р., у межах якого укладено Кредитний договір № 010/150-2/1473 Про «Фінансування поточної діяльності корпоративних клієнтів» від 30.09.2019р. (далі - Кредитний договір-2), що укладені між Банком та ТОВ «ГАНУЛ», як позичальником.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 22.04.2021р. у справі № 910/17302/20 солідарно стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ганул» та ОСОБА_1 заборгованість за кредитом у розмірі 3 600 000 грн та заборгованість за відсотками у розмірі 440 655 грн 74 коп., а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 60 609 грн 84 коп.

06.08.2021р. приватним виконавцем Івановим А.В. відкрито виконавче провадження №66423884 з примусового виконання наказу Господарського суду м. Києва № 910/17302/20 від 05.08.2021р. про стягнення солідарно заборгованості з боржника ОСОБА_1 .

З листа приватного виконавця від 30.05.2023 №25/23 вбачається, що залишок заборгованості ОСОБА_1 за наказом Господарського суду міста Києва від 05.08.2021 у справі №910/17302/20 становить 2 855 992,30 грн, а залишок заборгованості за наказом Господарського суду Київської області від 26.11.2021 у справі №911/160/21 - 6006902,86 грн.

Також, приватний виконавець повідомив банк про те, що у 2020 році ОСОБА_1 відчужила нежитлове приміщення літера Б, загальною площею 31,70 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ТОВ «РАЗБОРН-АДВ» () на підставі наступних документів, а саме: рішення № 2/2020 загальних зборів учасників ТОВ «РАЗБОРН-АДВ» від 10.06.2020р., підписи на рішенні нотаріально засвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироненко О.Ф. 10.06.2020 року за реєстром №582, 583, 584; акту приймання-передачі додаткового внеску в статутний капітал ТОВ «РАЗБОРН-АДВ» у негрошовій формі від 11.06.2020р., підписи на акті нотаріально засвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироненко О.Ф. 11.06.2020 року за реєстром № 590, 591.

Як вказує банк у позовній заяві, з лютого 2020 року виникла прострочена заборгованість за Кредитним договором №01/150-2/1431 від 27.07.2017, а з квітня 2020 року - заборгованість за Кредитним договором №01/150-2/1473 від 30.09.2019.

10.06.2020 відбулись загальні збори учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ», прийняті рішення на яких оформлені Рішенням №2/2020 від 10.06.2020.

На вказаних загальних зборах учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ» було вирішено затвердити форму додаткових внесків, зокрема, ОСОБА_1 у негрошовій формі - нежилу споруда за адресою: АДРЕСА_1 (в тому числі).

За Актом приймання-передачі від 11.06.2020 ОСОБА_1 внесла до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ» нежилу споруду, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з відомостей з Державного реєстру речових прав, в ньому міститься інформація про реєстрацію 18.06.2020 права власності на вказаний об`єкт за Товариством з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ» на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 52755423 від 20.06.2020 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м.Києва Мироненко Олени Федорівни.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач вказує, що безоплатне відчуження ОСОБА_1 нерухомого майна на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ» є фраудаторним правочином, тобто таким, що укладений з метою уникнення відповідальності перед кредитором. Як вказує позивач у позовній заяві, з лютого 2020 року виникла прострочена заборгованість за Кредитним договором №01/150-2/515 від 27.07.2017 у розмірі 8,98 млн. грн, а з квітня 2020 року - заборгованість за Кредитним договором №01/150-2/1473 від 30.09.2019 у розмірі 3,7 млн. грн. На переконання позивача, відчуження ОСОБА_1 нерухомого майна у статутний фонд Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ» було безоплатним. При цьому, відповідач 1 не є учасником Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ», до статутного фонду якого передано нерухоме майно, та статутний фонд товариства не збільшився.

Відповідачі-1,-2 заперечили проти задоволення позовних вимог, з підстав, викладених у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив на позов.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд дійшов наступних висновків.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У статті 16 ЦК України унормовано, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання правочину недійсним.

Статтею 3 ЦК України визначені загальні засадами цивільного законодавства, якими є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Отже, однією із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно із частиною 3 статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до частин 1-3, 5 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Згідно із частинами 1-5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 234 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц погодилась із висновками, викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.02.2019 у справі № 646/3972/16-ц (провадження №61-28761св18) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

У постанові Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17 зробив висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

У постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2019 у справі № 317/3272/16-ц (провадження №61-156св17) виснував, що згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ майна спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник, проти якого ухвалено рішення про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, укладаючи з іншими особами договори, які спрямовані на відчуження майна дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладення такого договору порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.09.2022 у справі №910/16579/20 дійшла наступних висновків «Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Договір, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатним, так і безоплатним. Він може бути як одностороннім, так і багатостороннім за складом учасників, які об`єднуються спільною метою щодо вчинення юридично значимих дій.

Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент (контрагенти), з яким (якими) боржник учиняє оспорюваний договір; ціна договору (ринкова / неринкова), наявність / відсутність оплати ціни договору контрагентом боржника; дотримання процедури (черговості) при виконанні зобов`язань, якщо така процедура визначена законом імперативно. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 02 червня 2021 року у справі № 904/7905/16 (пункт 155).

Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.

Отже, правочини за участю боржника, які допомагають реалізувати цю мету, мають ознаки фраудаторності, незалежно від того, чи такий правочин є двостороннім (одностороннім) чи багатостороннім (у якому буде задіяно низку учасників, об`єднаних єдиною неправомірною метою). Для класифікації правочину як фраудаторного має значення фактична участь боржника у ньому як одного з учасників вольових дій, направлених на виведення майна боржника з метою незадоволення вимог одного або декількох його кредиторів у легальній судовій процедурі.».

Суд відзначає, що акт приймання-передачі майна до складу статутного фонду є правочином, який в свою чергу підтверджує волевиявлення сторін, а також має юридичні наслідки - факт набуття та припинення права власності на нерухоме майно.

Отже, двосторонній акт у цих правовідносинах свідчить про погоджену дію шляхом волевиявлення обох сторін зазначеного двостороннього правочину на набуття певних цивільних прав та обов`язків, а тому оскарження правочину, оформленого актом (у розумінні статті 202 ЦК України), є належним способом захисту цивільних прав та обов`язків в розумінні статті 16 ЦК України (постанова Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 918/1377/16).

Згідно із пунктом 2.1 Договорів поруки у випадку повного або частково невиконання (неналежне виконання) Позичальником всіх або окремих забезпечених зобов`язань, Поручитель та Позичальник відповідають перед Кредитором як солідарні боржники. У випадку повного або часткового невиконання (неналежного виконання) Позичальником всіх або окремих Забезпечених зобов`язань в порядку та строки, встановлені Кредитним договором, Кредитор набуває права до Поручителя щодо сплати заборгованості за порушення Забезпеченими зобов`язаннями.

У пункті 2.2 Договорів поруки Поручитель зобов`язується здійснити виконання порушених Забезпечених зобов`язань протягом 10 банківських днів з дати отримання вимоги від Кредитора та в обсязі, зазначеному в такій вимозі. Вимога Кредитора є єдиним та достатнім доказом настання підстав для виконання Поручителем Забезпечених зобов`язань в розмірі, визначеному Кредитором у вимозі. Кредитор має право направляти Вимогу Покупцю будь-яку кількість разів до повного виконання Забезпечувальних зобов`язань.

За твердженням відповідачів, банк, станом на дату вчинення спірного правочину, із вимогою до відповідача 1 не звертався, що, на їх думку, свідчить про те, що у відповідача 1, як поручителя, не виникло обов`язку з виконання порушених забезпечених зобов`язань.

Судом встановлено, що банк до матеріалів даної справи відповідної вимоги не надав.

Водночас, Господарським судом Київської області у рішенні від 03.06.2021 у справі №911/160/21 та Господарським судом міста Києва у рішенні від 22.04.2021 у справі №910/17302/20 встановлено, що 13.10.2020 на адресу ТОВ «ГАНУЛ» Банком направлено вимогу №188/2/1043 про погашення заборгованості за кредитним договором, яка була вручена 19.10.2020, але залишена без виконання. Листом від 26.10.2020 ТОВ «Ганул» повідомлено про неможливість погашення заборгованості.

13.10.2020 на адресу ОСОБА_2 направлено вимогу №188/2/1044 про погашення заборгованості за кредитним договором, яка була вручена 27.10.2020, але залишена без виконання. 09.11.2020 на адресу Банку надійшла відповідь на вимогу, якою ОСОБА_2 повідомляє про неможливість відповідати за зобов`язання позичальника ТОВ "ГАНУЛ".

13.10.2020 на адресу ОСОБА_1 направлено вимогу №188/2/1045 про погашення заборгованості за кредитним договором, яка була вручена 19.10.2020, але залишена без виконання. 02.11.2020 на адресу Банку надійшла відповідь на вимогу, якою ОСОБА_1 повідомляє про неможливість відповідати за зобов`язання позичальника ТОВ "ГАНУЛ".

Враховуючи ч. 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, суд відзначає, що вищевказані обставини встановлені рішеннями суду у справах №911/160/21, №910/17302/20 та не підлягають повторному доказуванню.

Верховий Суд у постанові від 26.05.2022 у справі №908/1730/18 (908/3089/20) виснував, що договір, який укладений з метою уникнути виконання наявного зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.

Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

Отже, настання строку виконання поручителем взятого на себе забезпечувального зобов`язання не впливає на мету фраудаторного правочину.

Пунктом 2.6 Договорів поруки встановлено, що Поручитель зобов`язується самостійно контролювати дотримання та своєчасне виконання Позичальником Забезпечених зобов`язань перед Кредитором. Отримувати інформацію про зміну Забезпечених зобов`язань.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Враховуючи обізнаність відповідача-1 (пункт 2.6 Договорів поруки) щодо наявності заборгованості Позичальника, попри заборону відчуження майна у будь-який спосіб на суму, що перевищує 400 000,00 грн без попереднього письмового погодження Кредитора (пункт 4.3 Договорів поруки), остання вчинила відчуження майна шляхом передачі його до статутного капіталу відповідача-2.

У статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Відповідно до статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

За умовами Договору поруки 1 Поручитель зобов`язався відповідати перед Кредитором солідарно з Позичальником за виконання Забезпечених зобов`язань, у тому числі з тих, що виникають у майбутньому, які випливають з умов Кредитного договору, за умовами якого Позичальник зобов`язаний:

1.1.1 повернути Кредит у розмірі 8 000 000,00 грн (Кредит), в порядку, передбаченому Кредитним договором, не пізніше « 31» липня 2020 року, або іншої дати, визначеної відповідно до умов Кредитного договору;

1.1.2 сплатити проценти за користування Кредитом у формі овердрафту у розмірі, який розраховується на основі процентної ставки, розмір якої залежить від строку Безперервного дебетового сальдо на поточному рахунку Позичальника, до якого встановлено овердрафт згідно Кредитного договору: якщо строк Безперервного дебетового сальдо складає до 30 календарних днів включно - 21,0% річних; якщо строк Безперервного дебетового сальдо перевищує 30 календарних днів та/або у випадку виникнення Кредитної заборгованості 45,0% річних; або в будь-якому іншому розмірі, зміненому відповідно до умов Кредитного договору, у т.ч. на підставі додаткових угод до нього, укладених після набуття чинності цим Договором;

1.1.3 сплатити комісії в розмірах, передбачених Кредитним договором;

1.1.4 сплатити пені, штрафи, передбачені Кредитним договором, а також відшкодувати витрати та збитки Кредитора, пов`язані з неналежним виконанням Позичальником умов Кредитного договору.

Згідно із пунктом 1.2 Договору поруки 1 Поручитель відповідає перед Кредитором у тому ж обсязі, що і Позичальник, в порядку та строки, визначені Кредитним договором, у тому числі, при виникненні підстав для дострокового повного/часткового виконання Забезпечених зобов`язань.

За умовами Договору поруки 2 Поручитель зобов`язався відповідати перед Кредитором солідарно з Позичальником за виконання Забезпечених зобов`язань, у тому числі з тих, що виникають у майбутньому, які випливають з умов Кредитного договору, за умовами якого Позичальник зобов`язаний:

1.1.1 повернути Кредит у розмірі 3 600 000,00 грн (Кредит), в порядку, передбаченому Кредитним договором, не пізніше « 23» вересня 2020 року, або іншої дати, визначеної відповідно до умов Кредитного договору;

1.1.2 сплатити проценти за користування Кредитом у розмірі 20,0% річних в будь-якому іншому розмірі, зміненому відповідно до умов Кредитного договору, у тому числі на підставі додаткових угод до нього, укладених після набуття чинності цим Договором;

1.1.3 сплатити комісії в розмірах, передбачених Кредитним договором;

1.1.4 сплатити пені, штрафи, передбачені Кредитним договором, а також відшкодувати витрати та збитки Кредитора, пов`язані з неналежним виконанням Позичальником умов Кредитного договору.

Згідно із пунктом 1.2 Договору поруки 2 Поручитель відповідає перед Кредитором у тому ж обсязі, що і Позичальник, в порядку та строки, визначені Кредитним договором, у тому числі, при виникненні підстав для дострокового повного/часткового виконання Забезпечених зобов`язань.

Згідно із статтею 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Відповідно до частин 1, 2 статті 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників.

Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.

Верховний Суд у постанові від 16.01.2025 у справі №753/6126/22 висловив позицію, відповідно до якої поручитель не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед кредиторами. В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник/поручитель зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника/поручителя повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники/поручителі мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Отже, поручитель, який став солідарним боржником у зв`язку з невиконанням Позичальником свого обов`язку у кредитному зобов`язанні, що виникло первинно з його волі та згідно з його бажанням, не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми Кредиторами (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.07.2019 у справі № 405/1820/17).

Обираючи варіант добросовісної поведінки боржник, у даному випадку Поручитель, який має солідарний обов`язок перед кредитором за виконання Забезпечених зобов`язань, повинен піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими.

Суд відзначає, що, передавши до статутного капіталу відповідача-2, який згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань становить 15 000,00 грн, спірне нерухоме майно, вартістю 400 000,00 грн, відповідач-1 не став учасником Товариства і статутний капітал відповідача-2 не збільшився за рахунок внеску відповідача-1.

Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості отриманої з сайту Фонду державного майна України оціночна вартість цього майна становить 1 922 807,39 грн.

Крім того, у заяві ОСОБА_2 від 10.06.2020 р. вартість спірного майна зазначено в розмірі 600 000,00 грн.

Як було вказано вище, відповідач-1 не повідомила банк про намір укласти оспорюваний правочин щодо відчуження нерухомого майна.

Згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань засновником (учасником) станом на 08.06.2023 ТОВ «Разборн-АДВ» є лише ОСОБА_3 , розмір частки якого є 15 000,00 грн, який є кінцевим бенефіціарним власником (контролером) юридичної особи, відсоток частки статутного капіталу в юридичній особі, якого становить 100 %.

Зазначене свідчить про реальну безоплатну передачу відповідачем 1 спірного нерухомого майна, вартістю 400 000,00 грн, у власність іншій особі - ТОВ «Разборн-АДВ» на шкоду майновим інтересам Кредитору - Банку з метою унеможливити задоволення вимог Банку за Кредитними договорами забезпеченими Договорами поруки, укладеними між позивачем та відповідачем 1.

Поведінка боржника, у даному випадку Поручителя, який має солідарний обов`язок перед кредитором за виконання Забезпечених зобов`язань, має відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник, у даному випадку Поручитель, який має солідарний обов`язок перед кредитором за виконання Забезпечених зобов`язань, повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.

Боржник, у даному випадку Поручитель, який має солідарний обов`язок перед кредитором за виконання Забезпечених зобов`язань, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Таким чином, дії відповідача 1 щодо безоплатного відчуження майна для цілей не спрямованих на досягнення розумної ділової репутації мети, вчинені нею у червні 2020 року, оскільки відповідач 1, як Поручитель за Договорами поруки 1, 2, мала усвідомлювати обсяг своїх обов`язків з належного виконання солідарно з Позичальником Забезпечених зобов`язань у період кредитних зобов`язань, свідчать про намір ухилення від виконання зобов`язання перед Банком та спрямовані на завдання шкоди останньому.

Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною відповідно до частини 5 статті 202 ЦК України. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Крім того, при вирішенні спорів про визначення правочину фраудаторним судам слід надати оцінку контрагентам, з якими боржник вчинив оспорюваний правочин.

В обґрунтування позовних вимог банк зазначив, що засновником відповідача 2 є ОСОБА_3 , який прямо пов`язаний із відповідачкою 1 та її чоловіком через Товариство з обмеженою відповідальністю «ТУР ІНФО» (), в якому у 2019 та 2020 роках ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були учасниками Товариства, та через Товариство з обмеженою відповідальністю «ТРЕЙД-РЕНТ» (), в якому у 2019 та 2020 роках ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були учасниками Товариства, на доказ чого Банком надано суду витяги з інформаційної системи youcontrol мережі Інтернет, сформованої на підставі даних з ЄДР.

«YouControl» є аналітичною системою для комплаєнсу, аналізу ринків, ділової розвідки та розслідувань. Система формує повне досьє на кожну компанію України на основі відкритих даних, відстежує зміни в держреєстрах та візуалізує зв`язки між афілійованими особами.

Таким чином, вказані особи станом на момент укладення оспорюваного правочину були пов`язаними, що додаткового свідчить про фраудаторність спірного правочину. Зазначені обставини ані відповідачами, ані третьою особою не спростовані.

Отже, будь-який правочин, вчинений боржником, у даному випадку Поручителем, який має солідарний обов`язок перед кредитором за виконання Забезпечених зобов`язань, у період настання зобов`язання перед кредитором, внаслідок якого він перестав бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредитора (постанови Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 03.03.2020 у справі №910/7976/17, від 03.03.2020 у справі №904/7905/16, від 03.03.200 у справі №916/3600/15, від 26.05.2020 у справі №922/3796/16, від 14.06.2022 у справі №04/14-10/5026/2337/2011 від 17.09.2020 у справі №904/4262/17, від 22.04.2021 у справі №908/794/19 (905/1646/17), від 09.06.2022 №908/794/19, від 02.06.2021 у справі №907/7905/16.

Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (постанова об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц виснувала, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Відповідно до положень статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту.

Отже, правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи».

Тому, в кожній справі про визнання правочину недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку про те, що оспорюваний правочин - Акт приймання-передачі додаткового внеску у статутний капітал ТОВ «Разборн-АДВ» у не грошовій формі від 11.06.2020, вчинено між відповідачем-2 та відповідачем-1, яка є власником спірного нерухомого майна, з розпорядження належним їй на праві спільної сумісної власності нерухомим майном з метою унеможливлення задоволення вимог банку, за рахунок належного їй майна на шкоду майновим інтересам кредитора, та приховання нерухомого майна відповідача 1 від звернення стягнення позивача (кредитора) на вказане майно в рахунок солідарного погашення боргу за Кредитними договорами забезпеченими Договорами поруки, укладеними між позивачем та відповідачем 1.

На переконання суду, такі дії відповідача 1 свідчать про зловживання правом власності, оскільки власником використано правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора та вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені оспорюваним правочином - Актом приймання-передачі додаткового внеску у статутний капітал ТОВ «Разборн-АДВ» у не грошовій формі від 11.06.2020.

Враховуючи вищевказані обставини, за оспорюваним правочином воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву, сторони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому судових рішень про стягнення заборгованості за Кредитними договорами забезпеченими Договорами поруки, а тому Акт приймання-передачі додаткового внеску у статутний капітал ТОВ «Разборн-АДВ» у не грошовій формі від 11.06.2020 підлягає визнанню недійсним підставі статті 234 ЦК України.

Таким чином, позовна вимога про визнання недійсним акта приймання-передачі додаткового внеску у статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ» у негрошовій формі від 11.06.2020, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ» та ОСОБА_1 , підписи на акті нотаріально засвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального кругу Мироненко О.Ф. 11.06.2020 за реєстром №590, №591, є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мироненко Олени Федорівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 52755423 від 20.06.2020, номер відомостей про речове право: 36973328, дата державної реєстрації: 18.06.2020, суд зазначає наступне.

За приписами абзацу 2 частини 1 статті 173 ГПК України похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Згідно із частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Як ефективний необхідно розуміти такий спосіб, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Таким чином, задоволення позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мироненко Олени Федорівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 52755423 від 20.06.2020, номер відомостей про речове право: 36973328, дата державної реєстрації: 18.06.2020, яка є похідною вимогою від основної задоволеної позовної вимоги про визнання недійсним акта приймання-передачі додаткового внеску у статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ» у негрошовій формі від 11.06.2020, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Разборн-АДВ» та ОСОБА_1 , підписи на акті нотаріально засвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального кругу Мироненко О.Ф. 11.06.2020 за реєстром №590, №591, призведе до відновлення становища, яке існувало до порушення, а тому підлягає до задоволення.

У частині третьої статті 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.2 ст.73 Господарського процесуального кодексу України).

Одночасно, у ст.76 Господарського процесуального кодексу України вказано, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Зважаючи на встановлені судом фактичні обставини, суд зазначає, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10.02.2010).

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Згідно з пунктом 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

З урахуванням вищевикладеного, оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судовий збір покладається на відповідачів (ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 129, 236, 237, 238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним акт приймання-передачі додаткового внеску в статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю "Разборн-АДВ" у негрошовій формі від 11.06.2020, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Разборн-АДВ" та ОСОБА_1 , підписи на акті нотаріально засвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироненко О.Ф. 11 червня 2020 року, зареєстровано в реєстрі за №590, №591.

3. Скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мироненко Олени Федорівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 52755423 від 20.06.2020, номер відомостей про речове право: 36973328, дата державної реєстрації: 18.06.2020.

4. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" (01011, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, буд. 4А; ідентифікаційний код: 14305909) судовий збір у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Разборн-АДВ" (04205, м. Київ, вул. Лук`яненка Левка, буд. 21, н/п №3; ідентифікаційний код: 39235673) на користь Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" (01011, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, буд. 4А; ідентифікаційний код: 14305909) судовий збір у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп.

6. Після набрання рішенням законної сили, видати накази.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано: 04.12.2025.

Суддя І.В.Усатенко