ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.11.2025 Справа № 914/2319/25

За позовом: ОСОБА_1 , м. Львів,

до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерпрес», м. Львів,

до відповідача 2: Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, м. Львів,

за участю третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: ОСОБА_2 , м. Львів

за участю третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: Товариства з обмеженою відповідальністю "Експрес Медіа Груп", м. Львів

про визнання припиненими трудових відносин та зобов`язання вчинити дії

Суддя Манюк П.Т.

за участю секретаря Амбіцької І.О.

Представники:

від позивача: Федишин Орест Володимирович

від відповідача 1: не з`явився,

від відповідача 2: ОСОБА_3 - представник,

від третьої особи 1: Кулик Віра Василівна представник,

від третьої особи 2: не з`явився.

ОСОБА_1 звернувся в Господарський суд Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерпрес» та Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради про визнання припиненими трудових відносин та зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою суду від 31.07.2025 відкрито провадження у справі № 914/2319/25 за правилами загального позовного провадження та підготовче судове засідання призначено на 25.08.2025.

Хід розгляду справи викладено у відповідних ухвалах суду, зокрема ухвалою суду від 08.09.2025 підготовче судове засідання відкладено на 29.09.2025 та залучено до справи в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - ОСОБА_2 та Товариство з обмеженою відповідальністю "Експрес Медіа Груп".

Ухвалою суду від 13.10.2025 підготовче судове засідання відкладено на 20.10.2025.

Ухвалою суду від 20.10.2025 підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті на 06.11.2025.

Ухвалою суду від 07.11.2025 судове засідання призначено на 17.11.2025, оскільки судове засідання яке було призначене на 06.11.2025, не відбулося у зв`язку з перебуванням судді П.Т. Манюка у короткотерміновій відпустці.

Ухвалою суду від 17.11.2025 розгляд справи по суті відкладено на 24.11.2025 у зв`язку із клопотання представника третьої особи 1.

У судове засідання 24.11.2025 позивач з`явився, підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

У судове засідання 24.11.2025 представник відповідача 2 з`явився, позовні вимоги заперечив в частині зобов`язання вчинити дії.

У судове засідання 24.11.2025 представник третьої особи 1 з`явилась, 24.11.2025 через систему Електронний суд подала інформацію про відчуження ОСОБА_2 20.11.2025 своєї частки у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Інтерпрес» іншій особі ОСОБА_4 .

Зважаючи на те, що відповідно до ч. 1 ст. 50 ГПК України вступ чи залучення у справу третьої особи без самостійних вимог може бути вчинено до закінчення підготовчого провадження, а судове провадження у даній справі перебуває на стадії розгляду по суті, враховуючи що ОСОБА_4 набув корпоративних прав у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Інтерпрес» лише з 20.11.2025, а правовідносини у спорі виникли у лютому-березні 2025 року, відтак суд, зважаючи на заперечення позивача, не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.

У судове засідання 24.11.2025 представник відповідача 1 та представник третьої особи 2 не з`явились, причин неявки не повідомили.

Враховуючи те, що зібраних в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, в судовому засіданні 24.11.2025 справу розглянуто по суті, оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення у справі.

24.11.2025, після оголошення вступної та резолютивної частини судового рішення у справі, через систему Електронний суд надійшла заява про вступ у справу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_4 .

Позиція позивача.

ОСОБА_1 звернувся в Господарський суд Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерпрес» та Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради про визнання припиненими трудових відносин та зобов`язання вчинити дії щодо зміни відомостей про Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтерпрес».

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що він є директором Товариства з обмеженою відповідністю «Інтерпрес», однак не може реалізувати право на звільнення із займаної посади за власним бажанням, оскільки засновниками товариства ігнорується вимога про скликання загальних зборів товариства для вирішення питання про припинення трудових відносин із позивачем.

Окрім цього, позивач просить суд зобов`язати реєстратора внести зміни до інформації внесеної у ЄДРПОУ, а саме виключити відомості про нього, як керівника юридичної особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерпрес».

Позивач вказує, що фактично з 31.03.2025 він перестав виконувати обов`язки директора ТзОВ «Інтерпрес», проте через неможливість звільнитись з вказаної посади без проведення загальних зборів учасників товариства, звернувся до суду із вказаною позовною заявою.

Позиція відповідача 1.

Відповідач 1 участі представника в судових засідання не забезпечив, відзиву чи письмових обґрунтованих пояснень суду не представив, позовні вимоги не заперечив.

Позиція відповідача 2.

Відповідач 2 не заперечує позовні вимоги в частині припинення трудових відносин між позивачем та відповідачем 1, проте заперечує щодо позовних вимог щодо зобов`язання реєстратора вчинити дії, оскільки, на його думку, позивачем не надано доказів порушення відповідачем 2 прав позивача, а суд не вправі втручатися у діяльність органу державної реєстраційної служби.

Позиція третьої особи 1.

Представник третьої особи 1 позовні вимоги заперечила, оскільки вважає, що позивачем було дотримано процедури скликання загальних зборів лише формально. Також зазначає, що позивачем не виконувались обов`язки директора належним чином, з огляду на що у товариства виникла заборгованість та негативні наслідки від діяльності позивача як керівника.

Позиція третьої особи 2.

Третя особа 2 участі представника в судових засідання не забезпечила, письмових обґрунтованих пояснень суду не представила.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи, оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд дійшов висновків про те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення виходячи з таких мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено право особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За положеннями ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема, є припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Починаючи з 03.08.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтерпрес здійснює свою діяльність на підставі модельного статуту, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.03.2019 № 367, що було визначено протоколом № 1 від 03.08.2021 року.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 , був призначений директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерпрес, згідно з протоколом загальних зборів учасників від 30.03.2024 № 01/03.

Відповідно до витягу з ЄДРПОУ учасниками ТзОВ Інтерпрес є:

- ОСОБА_2 з часткою у статутному капіталі товариства у розмірі 30,00 %;

- Товариство з обмеженою відповідальністю "Експрес Медіа Груп" з часткою у статутному капіталі у розмірі 70, 00 %.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово розглядала питання щодо юрисдикційності спору про звільнення чи відсторонення від виконання обов`язків керівника або члена виконавчого органу юридичної особи приватного права та надавала правові висновки про те, що такий спір за своєю правовою природою та правовими наслідками належить до корпоративних спорів і підлягає вирішенню господарськими судами. Зокрема, такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 28.11.2018 у справі № 562/304/17, від 30.01.2019 у справі № 145/1885/1-ц, від 10.04.2019 у справі № 510/456/17, від 10.09.2019 у справі № 921/36/18, у постанові від 14.06.2023 у справі № 448/362/22.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.06.2023 у справі № 448/362/22 вказала на те, що звернення до суду особи, яка є одноосібним виконавчим органом товариства, для припинення її повноважень, зокрема, у випадку, якщо загальні збори учасників не розглядають заяву про звільнення з посади директора, пов`язане з корпоративними відносинами у цьому товаристві. Тому доцільно зберігати єдину юрисдикційну належність спорів про припинення повноважень одноосібного виконавчого органу товариства чи члена колегіального такого органу для формування стабільної та послідовної судової практики щодо віднесення таких спорів до господарської юрисдикції. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що корпоративні права на участь в управлінні товариством його учасники реалізовують, зокрема, шляхом прийняття компетентним органом товариства рішення щодо припинення повноважень одноосібного виконавчого органу (директора). Таке рішення може мати наслідки для трудових відносин, але визначальними у таких ситуаціях є відносини корпоративні.

Таким чином, спори між виконавчими органами товариства та самими товариствами, є корпоративними, тому повинні розглядатися у порядку господарського судочинства.

Статтею 28 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» (надалі - Закон) визначено що органами товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників, наглядова рада (у разі утворення) та виконавчий орган.

Загальні збори учасників є вищим органом товариства (ч. 1 ст. 29 Закону), до компетенції якого належить, зокрема, обрання одноосібного виконавчого органу товариства (п. 7 ч. 2 ст. 30 Закону).

Відповідно до частин 1-2 статті 30 Закону, загальні збори учасників можуть вирішувати будь-які питання діяльності товариства, крім питань, віднесених до виключної компетенції інших органів товариства законом або статутом товариства. До компетенції загальних зборів учасників належать, зокрема обрання одноосібного виконавчого органу товариства або членів колегіального виконавчого органу (всіх чи окремо одного або декількох з них), встановлення розміру винагороди членам виконавчого органу товариства.

Відповідно до п.1 ч. 1 статті 31 Закону, загальні збори учасників скликаються у випадках, передбачених цим Законом або статутом товариства, а також: з ініціативи виконавчого органу товариства.

Згідно з положеннями ч. 12 13 ст. 39 Закону, з одноосібним виконавчим укладається цивільно-правовий або трудовий договір (контракт). Договір (контракт), що укладається з одноосібним виконавчим органом та членом колегіального виконавчого органу, від імені товариства підписує особа, уповноважена на таке підписання загальними зборами учасників.

Повноваження одноосібного виконавчого органу чи голови колегіального виконавчого органу можуть бути припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень лише шляхом обрання нового одноосібного виконавчого органу чи голови колегіального виконавчого органу або тимчасових виконувачів їхніх обов`язків. У разі припинення повноважень одноосібного виконавчого органу або члена колегіального виконавчого органу договір із цією особою вважається припиненим. Статутом товариства може бути передбачено вимогу про обрання нових членів чи тимчасових виконувачів обов`язків для всіх членів колегіального виконавчого органу.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, позивач перебуває у правовідносинах із відповідачем 1 щодо управління товариством. Відомості про позивача, як про керівника відповідача 1, містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

Процедура звільнення з ініціативи працівника визначена ст. 38 КЗпП України, ст. ст. 30, 39 Закону, відповідно до яких праву директора на звільнення кореспондує обов`язок учасників товариства розглянути заяву директора про звільнення.

Відповідно до трудового законодавства України, керівник товариства (директор), як і будь-який інший працівник, має право звільнитися за власним бажанням, попередивши власника або уповноважений ним орган про таке звільнення письмово за два тижні. Разом із тим, особливість звільнення директора полягає в тому, що воно відбувається за рішенням загальних зборів учасників товариства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.12.2019 у справі № 758/1861/18

Згідно з ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Натомість, директор товариства для припинення своїх повноважень як одноосібного виконавчого органу за своєю ініціативою має скликати загальні збори учасників товариства (п. 1 ч. 1, ч. 7 ст. 31 Закону) з включенням до порядку денного питання про припинення своїх повноважень шляхом обрання нового директора або тимчасового виконувача його обов`язків (ч. 13 ст. 39 Закону), оскільки вирішення зазначеного питання належить до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства.

Також суд зазначає, що директор повинен дотриматися вимог ст. 32 Закону щодо порядку скликання загальних зборів учасників товариства, зокрема: не пізніше ніж за 30 днів до початку зборів шляхом надсилання поштовим відправленням з описом вкладення повідомити кожного з учасників товариства про порядок денний, дату, час і місце їх проведення, а також надати учасникам можливість ознайомитися з документами та інформацією, необхідними для розгляду питань порядку денного, і забезпечити належні умови для ознайомлення з такими документами та інформацією за місцезнаходженням товариства в робочий час.

Також суд звертає увагу, що відповідно до пункту 24 модельного статуту, вищим органом товариства є загальні збори учасників. Кожен учасник товариства на загальних зборах учасників має кількість голосів, пропорційну розміру його частки у статутному капіталі товариства.

Пунктом 26.2 модельного статуту передбачено, що виконавчий орган товариства зобов`язаний повідомити учасникам товариства про проведення загальних зборів учасників не менше ніж за 30 днів до запланованої дати їх проведення.

Пункт 27 модельного статуту передбачає, що повідомлення про загальні збори учасників надсилається поштовим відправленням з описом вкладення.

Відповідно до пункту 32 модельного статуту, загальні збори учасників можуть вирішувати будь-які питання діяльності товариства, крім питань, віднесених до виключної компетенції інших органів товариства.

Пунктом 33 модельного статуту передбачено, що рішення загальних зборів учасників приймаються щодо обрання та припинення повноважень (звільнення одноосібного виконавчого органу товариства більшістю голосів усіх учасників товариства, які мають право голосу з цього питання (пункт 33.5.1).

Суд зазначає, що відповідно до положень чинного законодавства та модельного статуту, яким керується у своїй діяльності ТзОВ «Інтерпрес» прийняття рішення про звільнення із посади директора відноситься до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства.

Позивачем долучені до матеріалів копії повідомлення від 26.02.2025 про проведення 31.03.2025 загальних зборів учасників ТзОВ «Інтерпрес», яке позивачем як директорм (одноосібним виконавчим органом) було надіслано на адресу засновників - ОСОБА_2 та ТзОВ Експрес Медіа Груп. Запропонований порядок денний загальних зборів учасників: про обрання голови та секретаря загальних зборів учасників товариства; про звільнення директора товариства (п. 1); про призначення (обрання) директора товариства (п. 2).

З огляду на встановлені судом вище обставини, суд дійшов висновку, що позивачем як директором ТзОВ Інтерпрес, дотримано порядок скликання загальних зборів учасників відповідача 1 та належним чином повідомлено про мету (порядок денний) таких зборів.

Надані позивачем докази направлення засновникам (учасникам) повідомлення про скликання загальних зборів суд визнає належними та допустимими, що свідчить про вчинення позивачем всіх залежних від нього дій задля припинення трудових відносин з відповідачем в порядку, визначеному чинним законодавством.

Як встановлено судом, у визначений час (31.03.2025) загальні збори учасників ТзОВ Інтерпрес, не відбулися у зв`язку з неявкою представника ТзОВ Експрес Медіа Груп, що володіє часткою у статутному капіталу у розмірі 70, 00 %, відтак рішення про звільнення позивача з посади директора товариства згідно з поданою ним заявою прийнято не було.

Суд зазначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (ч. 1 ст. 43 Конституції України).

Конституційний Суд України, у рішеннях від 07.07.2004 № 14-рп/2004, від 16.10.2007 № 8-рп/2007 та від 29.01.2008 № 2-рп/2008, визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.

З огляду на те, що загальні збори учасників товариства для розгляду питання щодо звільнення позивача не відбулися, відтак такі дії є прямим порушенням гарантованого позивачу Конституцією України права на працю та права на припинення трудових відносин за власним бажанням.

У даному випадку положення закону щодо письмового попередження учасників (засновників) про бажання звільнитися за власним бажанням, з боку засновника фактично нівелюється, а іншого порядку звільнення з ініціативи працівника (директора) чинне законодавство не передбачає, у той час як згідно ст. 43 Конституції України використання примусової праці забороняється.

Матеріали справи не містять доказів, у розумінні статей 76-79 ГПК України, на підтвердження розгляду по суті уповноваженим на звільнення директора органом ТзОВ Інтерпрес заяви позивача про звільнення з посади директора вказаного товариства за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, а також фактичного звільнення ОСОБА_1 з посади директора товариства на підставі рішення загальних зборів учасників відповідача у передбачений чинним законодавством України строк і внесення змін до відомостей про наведену юридичну особу про зміну її керівника.

Таким чином, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту його порушеного права як визнання трудових відносин з відповідачем припиненими з 31.03.2025 є правомірним, оскільки позивачем вичерпано процедурні можливості реалізувати своє право на припинення трудових відносин.

Також суд відхиляє заперечення третьої особи 1 щодо лише формального скликання загальних зборів, оскільки матеріалами справи підтверджується факт дотримання процедури скликання загальних зборів позивачем. Щодо наявної заборгованості у ТзОВ «Інтерпрес» то суд при розгляді даної справи не наділений повноваженнями щодо здійснення оцінки виконаної директором роботи за період на вказаній посаді.

Щодо позовної вимоги позивача про зобов`язання вчинити дії, а саме зобов`язати Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради (в особі уповноваженого державного реєстратора) вчинити реєстраційну дію щодо зміни відомостей про Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтерпрес", що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, то суд відмовляє у її задоволенні з наступних мотивів.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, регулюються Законом України від 15.05.2003 № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» (надалі Закон № 755-IV) та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону.

За приписами ст. 6 Закону № 755-IV, ведення Єдиного державного реєстру та внесення до нього відомостей покладено на державних реєстраторів.

У ч. 1 ст. 25 Закону № 755-IV визначено, що державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі документів, що подаються заявником для державної реєстрації та судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі.

Вичерпний перелік підстав для відмови у здійсненні державної реєстрації міститься у ч. 1 ст. 28 Закону № 755-IV.

Для проведення реєстраційної дії в Єдиному державному реєстрі щодо зміни інформації про керівника необхідно подати документи відповідно до пп. 1, 2, 7 ч. 4 ст. 17 Закону № 755-IV, а саме:

- заява про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі, в якій також може зазначатися прохання про реєстрацію такої особи платником податку на додану вартість та/або про обрання спрощеної системи оподаткування, та/або про включення до Реєстру неприбуткових установ та організацій;

- примірник оригіналу (нотаріально засвідчена копія) рішення уповноваженого органу управління юридичної особи про зміни, що вносяться до Єдиного державного реєстру, крім внесення змін до інформації про кінцевих бенефіціарних власників (контролерів) юридичної особи, у тому числі кінцевих бенефіціарних власників (контролерів) її засновника, якщо засновник - юридична особа, про місцезнаходження та про здійснення зв`язку з юридичною особою;

- документ про сплату адміністративного збору.

Разом з тим, виходячи зі змісту вимоги про зобов`язання внести зміни, позивач просить суд підмінити собою інший орган державної влади та перебрати на себе його повноваження щодо внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, чого процесуальним законодавством не передбачено.

В п. 24 ухвали Великої Палати Верховного Суду від 15.03.2023 у справі №127/27466/20 зазначено, що за висновками колегії суддів, зобов`язання державного реєстратора здійснити дії щодо виключення відповідних відомостей про юридичну особу, а саме про керівника (директора), буде примушенням державного реєстратора здійснити дії, які суперечать, зокрема, статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», яка надає державному реєстратору лише право зареєструвати зміну керівника (директора) на підставі відповідного рішення загальних зборів товариства.

У випадку відсутності рішення загальних зборів учасників товариства про звільнення керівника, керівнику із метою захисту своїх прав надано можливість звернутися до суду із вимогою про визнання трудових відносин припиненими. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.01.2022 у справі № 911/719/21 та від 14.06.2023 у справі № 448/362/22.

З огляду на вищевказане, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовної вимоги про зобов?язання відповідача 2 вчинити дії слід відмовити, оскільки суд не вправі втручатися у діяльність органу державної реєстраційної служби. Позивачем також не надано суду доказів порушення відповідачем 2 його прав, оскільки не надано доказів звернення до відповідача 2 із необхідним пакетом документів, передбаченим законодавством (ч. 4 ст. 17 Закону № 755-IV), для вчинення реєстраційних дій повязаних із зміною керівника господарського товариства.

Відповідно до ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Стаття 79 ГПК України визначає, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Обсяг обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Принцип справедливості, закріплений у ст. 6 Конвенції, порушується, лише якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах "Проніна проти України", заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та "Нечипорук і Йонкало проти України", заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року).

Суд вважає, що наявні правові підстави для часткового задоволення позову та визнання припиненими відносини ОСОБА_1 із Товариством з обмеженою відповідальністю Інтерпрес у зв`язку із звільненням із займаної посади директора товариства на підставі частини першої статті 38 КЗпП України, оскільки невирішення загальними зборами учасників товариства питання про звільнення працівника з посади директора є порушенням його права щодо вільного вибору праці.

В задоволенні решти позовних вимог позивача слід відмовити у зв`язку з їх необгрунтованістю.

Відшкодування витрат позивача, пов`язаних зі сплатою судового збору, в частині задоволених позовних вимог, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладається на відповідача 1.

В частині позовних вимог позивача, у задоволенні яких судом відмовлено, судові витрати залишаються за позивачем.

Враховуючи наведене, керуючись статтями 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 236-241, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позов задоволити частково.

2. Визнати припиненими з 31.03.2025 року трудові відносини між ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтерпрес (79004, місто Львів, вул. Володимира Великого, 5а, ) у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 з посади директора за власним бажанням на підставі ч. 1 ст.38 КЗпП України.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерпрес (79004, місто Львів, вул. Володимира Великого, 5а, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 3 028 грн судового збору.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 241 ГПК України, та може бути оскаржено до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки, визначені статтями 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 27 листопада 2025 року.

Суддя Манюк П.Т.