ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" грудня 2025 р. Справа № 911/2651/25

Господарський суд Київської області у складі судді Горбасенка П.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін матеріали справи

за позовом ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства «Центренерго»

про стягнення 26 838, 13 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

20.08.2025 канцелярією Господарського суду Київської області зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 / позивач) до Публічного акціонерного товариства «Центренерго» (далі ПАТ «Центренерго» / відповідач) про стягнення 32 922, 38 грн, з яких: 2 060, 05 грн 3 % річних, 6 815, 07 грн інфляційних втрат та 24 047, 26 грн штрафних санкцій.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем зобов`язань за рішенням Господарського суду Київської області від 22.03.2023 у справі № 911/2729/22, що зумовило подальше нарахування позивачем 3 % річних, інфляційних втрат та штрафних санкцій.

Господарський суд Київської області ухвалою від 25.08.2025 залишив позовну заяву ОСОБА_1 без руху, постановив виявлені недоліки усунути протягом десяти днів з дня вручення зазначеної ухвали.

23.09.2025 канцелярією Господарського суду Київської області зареєстровано надіслані на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху засобами поштового зв`язку пояснення позивача, згідно змісту яких ОСОБА_1 зазначила, зокрема, про допущення в наведених у позовній заяві розрахунках помилки, у зв`язку з чим, в редакції пояснень, просила суд стягнути з відповідача 2 051, 48 грн 3 % річних, 6 521, 31 грн інфляційних втрат та 18 265, 34 грн пені, що загалом становить 26 838, 13 грн. Крім того з змістовного наповнення означених пояснень випливає, що ОСОБА_1 також просила суд про поновлення строку для їх подання.

Господарський суд Київської області ухвалою від 29.09.2025 у справі № 911/2651/25, зокрема:

- відмовив у задоволенні пояснень ОСОБА_1 в частині поновлення строку на їх подання;

- прийняв позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду та відкрив провадження у справі;

- постановив розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання;

- встановив строк ПАТ «Центренерго» протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання у письмовій формі відзиву на позов та додаткових доказів по справі (за наявності) разом з доказами направлення копій відзиву і вказаних доказів іншій стороні;

- встановив строк ОСОБА_1 протягом п`яти днів з дня отримання відзиву, однак не пізніше 28.10.2025, для надання суду в письмовій формі відповіді на відзив та додаткових доказів у справі (за наявності) разом з доказами направлення копій відповіді та вказаних доказів іншій стороні;

- встановив строк ПАТ «Центренерго» протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив, однак не пізніше 28.10.2025, для надання суду у письмовій формі заперечень на відповідь на відзив та додаткових доказів у справі (за наявності) разом з доказами направлення копій заперечень та вказаних доказів іншій стороні.

14.10.2025 канцелярією Господарського суду Київської області зареєстровано надісланий ПАТ «Центренерго», в межах встановленого судом строку, через підсистему «Електронний суд» відзив на позовну заяву, згідно змісту якого відповідач заперечив щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, зауваживши про недоведення ОСОБА_1 підстав для нарахування та стягнення зазначених у позові сум, а також, у разі обґрунтованості та задоволення позовних вимог, про наявність підстав для зменшення заявленого позивачем розміру 3 % річних та інфляційних втрат на 99 %.

28.10.2025 канцелярією Господарського суду Київської області зареєстровано надісланий ОСОБА_1 , у встановлений судом строк, через підсистему «Електронний суд» відзив на заперечення відповідача, якого, з огляду на його змістовне наповнення, суд розцінює як відповідь ОСОБА_1 на відзив ПАТ «Центренерго». Водночас відповідно до змісту останньої ОСОБА_1 заперечила проти викладених у відзиві на позовну заяву доводів відповідача.

03.11.2025 канцелярією Господарського суду Київської області зареєстровано надіслані ПАТ «Центренерго» через підсистему «Електронний суд» заперечення на відповідь на відзив, відповідно до змісту яких відповідач виклав свої пояснення щодо наведених позивачем у відповіді на відзив міркувань. Крім того згідно змісту прохальної частини заперечень на відповідь на відзив ПАТ «Центренерго» просить суд, зокрема, поновити пропущений процесуальний строк для їх подання.

В обґрунтування поважності причин пропуску встановленого судом строку для подання заперечень на відповідь на відзив ПАТ «Центренерго» зазначає про отримання відповідачем відзиву на його заперечення (відповіді на відзив) лише 28.10.2025, тобто в останній день вказаного в ухвалі про відкриття провадження строку на подання заперечень на відповідь на відзив, не із залежних від відповідача причин.

Розглянувши заперечення ПАТ «Центренерго» на відповідь на відзив в частині поновлення пропущеного процесуального строку для їх подання, суд зазначає таке.

Згідно приписів ч. 2 ст. 251 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Господарський суд Київської області ухвалою від 29.09.2025 у справі № 911/2651/25, зокрема, встановив відповідачу строк для подання у письмовій формі заперечень на відповідь на відзив протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив, однак не пізніше 28.10.2025.

Приписами п. 6 ч. 2 ст. 42, ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 118 ГПК України унормовано, що учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

З огляду на системний аналіз вказаних приписів ГПК України, під процесуальними строками розуміють встановлений законом та / або судом проміжок часу, протягом якого повинна або може бути вчинена певна процесуальна дія або розпочата та / або завершена та чи інша стадія судочинства, тоді як з початком і закінченням перебігу процесуального строку пов`язане настання чітко встановлених юридичних наслідків.

З матеріалів справи випливає, що заперечення на відповідь на відзив надіслані до суду засобами Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи 02.11.2025, про що свідчить, зокрема, відповідна відмітка на першому аркуші таких заперечень, отже, заперечення на відповідь на відзив подано до суду з пропуском процесуального строку на їх подання.

Відповідно до ч. 2 ст. 118, ч. 1 ст. 119 ГПК України заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Згідно із положеннями ст. 2, 9 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Правосуддя в Україні здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак.

Приписами ст. 129 Конституції України визначено основні засади судочинства і до них, належать, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Дії суду, в силу приписів п. 4 ч. 5 ст. 13 ГПК України, мають сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ГПК України.

Отже, враховуючи викладені законодавчі положення, наведене ПАТ «Центренерго» обґрунтування, з огляду на необхідність реалізації принципів змагальності та рівності учасників справи перед законом та судом, повного та всебічного з`ясування обставин справи, суд дійшов висновку про поважність причин пропуску відповідачем процесуального строку для подання заперечень на відповідь на відзив, поновлення відповідного процесуального строку та, як наслідок, прийняття заперечень на відповідь на відзив до розгляду.

В розрізі зазначеного судом взято до уваги те, що вирішуючи питання про поновлення або продовження процесуальних строків, суд має враховувати зміст клопотання учасника та вчинених ним дій, уникаючи як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази та оцінивши їх у сукупності, суд

УСТАНОВИВ:

З наявних в матеріалах справи доказів, а також відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень випливає, що у загальному позовному провадженні Господарського суду Київської області перебувала справа № 911/2729/22 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Центренерго» про стягнення 33 606, 92 грн.

Господарський суд Київської області рішенням від 22.03.2023 у справі № 911/2729/22, що набрало законної сили 25.04.2023, задовольнив частково позовні вимоги ОСОБА_1 ; стягнув з ПАТ «Центренерго» на користь ОСОБА_1 19 910, 09 грн основної заборгованості з дивідендів, 5 473, 13 грн інфляційних збитків, 671, 00 грн 3 % річних, 2 080, 81 грн судового збору та 26, 80 грн інших витрат, пов`язаних з розглядом справи; відмовив у задоволенні інших позовних вимог.

Так, у мотивувальній частині такого рішення суд встановив, зокрема, що:

- ОСОБА_1 є акціонером ПАТ «Центренерго» з кількістю простих іменних акцій 33 200 штук, що підтверджується, зокрема, відповідною випискою про стан рахунку в цінних паперах;

- 29.04.2021 було проведено засідання Наглядової ради ПАТ «Центренерго», рішення якої оформлені протоколом № 16/2021 від 29.04.2021; за наслідками розгляду питання № 5 порядку денного Наглядовою радою ПАТ «Центренерго» було прийнято рішення: у разі прийняття річними Загальними зборами, які відбудуться 30.04.2021, рішення з питання порядку денного «Затвердження розміру річних дивідендів за підсумками роботи товариства за 2018 рік, у зв`язку з приведенням у відповідність до вимог постанови Кабінету Міністрів України № 364 від 24.04.2019 (із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України № 1015 від 04.12.2019)»: 1) визначити, що датою складання переліку осіб, які мають право на отримання дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році, є робочий день, що наступив після спливу десяти робочих днів з моменту прийняття рішення Наглядовою радою товариства (протокол № 11/2019 від 20.05.2019); 2) нарахування та виплату дивідендів здійснити з 10.06.2021 до 30.10.2021 в порядку, визначеному ст. 30 Закону України «Про акціонерні товариства»;

- 30.04.2021 відбулись річні загальні збори акціонерів ПАТ «Центренерго», рішення яких оформлені протоколом № 2 від 30.04.2021; за наслідками розгляду питання № 5 порядку денного загальними зборами акціонерів ПАТ «Центренерго» було прийнято рішення: затвердити загальний розмір річних дивідендів за підсумками роботи товариства за 2018 рік у розмірі 449 214 148, 63 грн, у зв`язку з приведенням у відповідність до вимог постанови Кабінету Міністрів України № 364 від 24.04.2019 (із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України № 1015 від 04.12.2019); врахувати сплату товариством дивідендів на державну частку у статутному капіталі товариства до державного бюджету за результатами діяльності товариства за 2018 рік та іншим акціонерам через депозитарну систему України в порядку, встановленому Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку, у загальному розмірі 249 563 415, 91 грн; зобов`язати керівника Виконавчого органу сплатити товариством дивіденди за результатами діяльності товариства за 2018 рік; встановити, що виплата дивідендів здійснюється товариством через депозитарну систему України в порядку, встановленому Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку;

- відповідно до повідомлення, опублікованого на офіційному сайті ПАТ «Центренерго», про виплату дивідендів за 2018 рік акціонерам ПАТ «Центренерго», які мали право на їх отримання станом на 04.06.2019 у зв`язку з приведенням у відповідність до вимог постанови Кабінету Міністрів України № 364 від 24.04.2019 (із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України № 1015 від 04.12.2019) датою складання переліку осіб, що мають право на отримання дивідендів: 04.06.2019; строк сплати дивідендів: з 10.06.2021 по 30.10.2021; розмір дивідендів, що підлягають виплаті: 199 650 732, 72 грн; розмір дивідендів на 1 просту акцію за результатами роботи товариства у 2018 році становить 0,2 грн; порядок виплати дивідендів:

1) ПАТ «Центренерго» в порядку, встановленому законодавством про депозитарну систему України, перераховує суму дивідендів у повному обсязі на грошовий рахунок Центрального депозитарію цінних паперів (далі Центральний депозитарій) в Розрахунковому центрі з обслуговування договорів на фінансових ринках (далі Розрахунковий центр);

2) Центральний депозитарій надає: 1) Розрахунковому центру розрахунковий документ щодо переказу коштiв з рахунку Центрального депозитарію, відкритого в Розрахунковому центрі, на грошові рахунки депозитарних установ не пiзнiше трьох робочих днів з моменту надання ПАТ «Центренерго» Центральному депозитарію документів, визначених внутрішніми документами Центрального депозитарію, необхідних для здійснення виплати дивiдендiв; 2) депозитарним установам розпорядження про виплату дивідендів особам, які мають право на отримання дивідендів, із зазначенням інформації щодо виплати ПАТ «Центренерго» дивідендів у повному обсязі, суми дивiдендiв, яка підлягає виплаті, а також іншу інформацію, визначену внутрішніми документами Центрального депозитарію;

- у листопаді 2022 року відповідач своїм листом № 11/2855 від 18.11.2022 повідомив позивача про те, що на підставі рішення річних загальних зборів ПАТ «Центренерго» від 30.04.2021, оформлених протоколом річних загальних зборів акціонерів ПАТ «Центренерго» № 2 від 30.04.2021, позивачу як акціонеру були нараховані дивіденди за результатами роботи товариства у 2018 та 2020 роках у розмірах 21 294, 23 грн та 3 261, 18 грн, з яких суми до виплат складають 19 910, 09 грн та 3 049, 21 грн відповідно;

- ОСОБА_1 , у відповідності до переліку осіб, що мають право на отримання дивідендів від ПАТ «Центренерго», є акціонером ПАТ «Центренерго» та володіє простими іменними акціями, що не заперечується відповідачем, і, з урахуванням розміру дивідендів на 1 просту іменну акцію за результатами роботи ПАТ «Центренерго» у 2018 році 0,2 грн, позивачу у період з 10.06.2021 до 30.10.2021 відповідачем мали бути сплачені додаткові дивіденди у розмірі 21 294, 23 грн, з яких 19 910, 09 грн є сумою безпосередньої виплати з вирахуванням відповідних податків;

- відповідачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, що б підтверджували належне виконання ним своїх обов`язків по виплаті додаткових дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності ПАТ «Центренерго» за 2018 рік позивачу у порядку та строки, встановлені рішенням річних загальних зборів акціонерів ПАТ «Центренерго» від 30.04.2021, оформленим протоколом № 2 від 30.04.2021, та рішенням Наглядової ради ПАТ «Центренерго», оформленим протоколом № 16/2021 від 29.04.2021.

Відтак під час розгляду справи № 911/2729/22 Господарським судом Київської області було встановлено факт неналежного виконання відповідачем грошового зобов`язання з виплати позивачу як акціонеру ПАТ «Центренерго» дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності товариства у 2018 році у визначені рішеннями загальних зборів акціонерів та Наглядової ради ПАТ «Центренерго» порядок та строки, у зв`язку з чим зроблено висновок про наявність підстав для стягнення з відповідача, зокрема, 19 910, 09 грн основної заборгованості з дивідендів, а також 5 473, 13 грн інфляційних збитків та 671, 00 грн 3 % річних за період з 31.10.2021 по 15.12.2022.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, преюдиційність це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу.

Тобто суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами, а правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу, але також і сприяє додержанню процесуальної економії в новому процесі.

Беручи до уваги наведене, суд дійшов висновку, що встановлені рішенням суду у справі № 911/2729/22 обставини стосовно наявності заборгованості ПАТ «Центренерго» перед позивачем, у зв`язку із простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання з виплати ОСОБА_1 додаткових дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності товариства у 2018 році, є преюдиційними для розгляду зазначеної справи у розумінні ч. 4 ст. 75 ГПК України та повторному доказуванню не підлягають.

В розрізі вказаних обставин ОСОБА_1 зазначила, що 08.05.2023, на примусове виконання рішення від 22.03.2023 у справі № 911/2729/22, Господарським судом Київської області видано відповідний наказ, за яким головним державним виконавцем Обухівського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), зі свого боку, 25.05.2023 відкрито виконавче провадження № 71890480 та надалі постановою від 12.06.2023 зупинено вчинення виконавчих дій на підставі п. 12 ч. 1 ст. 34 та ст. 35 Закону України «Про виконавче провадження».

В підтвердження викладених вище доводів ОСОБА_1 долучила до матеріалів справи, зокрема, копії наказу Господарського суду Київської області від 08.05.2023 у справі № 911/2729/22, а також постанов головного державного виконавця Обухівського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 25.05.2023 про відкриття виконавчого провадження та від 12.06.2023 про зупинення вчинення виконавчих дій.

Відтак, за твердженнями ОСОБА_1 , станом на дату звернення позивача до суду з позовом у цій справі, заборгованість зі сплати додаткових дивідендів за 2018 рік відповідачем не погашена, що свідчить про тривале невиконання ПАТ «Центренерго» рішення Господарського суду Київської області від 22.03.2023 у справі № 911/2729/22, а отже, про наявність підстав для нарахування на наявну у відповідача згідно такого рішення заборгованість 3 % річних та інфляційних втрат, а також донарахування пені на заборгованість з виплати дивідендів за 2018 рік за період, що не був охоплений рішенням Господарського суду Київської області від 22.03.2023 у справі № 911/2729/22.

Зі свого боку ПАТ «Центренерго», заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_1 , зазначило, що:

- позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів прострочення грошового зобов`язання з боку відповідача та доказів, які б підтверджували підстави для нарахування зазначених у позові відповідних сум;

- у позовові ОСОБА_1 вказує як підставу даного позову невиконання рішення Господарського суду Київської області від 22.03.2023, тоді як копію такого рішення до матеріалів справи не долучає;

- рішення суду не може бути підставою цього позову, а також не може підмінювати собою відповідні докази, які мають бути надані позивачем, оскільки саме первинні документи, що свідчать про цивільно / господарсько-правові відносини сторін, можуть підтверджувати заборгованість;

- оскільки положення Закону України «Про акціонерні товариства» чи інших нормативно-правових актів не встановлюють розмір, порядок обчислення пені і обмеження її розміру, а положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» визначають лише порядок обчислення пені і обмеження її розміру, позовна вимога про стягнення штрафних санкцій у розмірі 24 047, 00 грн є безпідставною.

Додатково, посилаючись на обставини, пов`язані з військовою агресією російської федерації проти України, та спричинений відповідними діями складний фінансовий стан ПАТ «Центренерго», відповідач просить суд, у випадку прийняття рішення про задоволення позову, зменшити розмір 3 % річних та інфляційних втрат на 99 %.

З`ясувавши обставини справи та дослідивши подані докази, суд дійшов таких висновків.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України (далі ГК України) (тут і надалі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) (тут і надалі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: юридичні факти.

Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до ч. 1, 7 ст. 193 ГК України, що кореспондує з приписами ст. 525, ч. 1 ст. 526 ЦК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Положеннями ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про акціонерні товариства» (тут і надалі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) унормовано, що виплата дивідендів власникам акцій одного типу та класу має відбуватися пропорційно до кількості належних їм цінних паперів, а умови виплати дивідендів (зокрема щодо строків, способу та суми дивідендів) мають бути однакові для всіх власників акцій одного типу та класу.

Виплата дивідендів за простими акціями здійснюється з чистого прибутку звітного року та / або нерозподіленого прибутку на підставі рішення загальних зборів акціонерного товариства у строк, що не перевищує шість місяців з дня прийняття загальними зборами рішення про виплату дивідендів.

Згідно ч. 1 ст. 524, ч. 1 ст. 533 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається, в тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Отже, зобов`язання щодо виплати дивідендів за 2018 рік є грошовим зобов`язанням.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

Водночас приписами ст. 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків може бути і рішення загальних зборів про виплату дивідендів.

Отже, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема й факту прийняття загальними зборами рішення про виплату дивідендів.

З огляду наведеного, правовідносини, в яких товариство, у разі прийняття рішення загальними зборами про виплату акціонеру дивідендів, зобов`язане здійснити таку виплату, є грошовим зобов`язанням.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.01.2018 у справі № 910/11316/17.

Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 202 ГК України господарське зобов`язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов`язання; у разі поєднання управненої та зобов`язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобов`язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду.

Приписами ч. 1 ст. 598, ч. 1 ст. 599 ЦК України унормовано, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Тобто за змістом ст. 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання.

В розрізі доводів відповідача про ненадання позивачем доказів прострочення грошового зобов`язання з боку ПАТ «Центренерго», які, зі свого боку, підтверджували б підстави для нарахування зазначених у позові відповідних сум, суд вважає за необхідне зауважити таке.

Обставини, які підлягають встановленню судом у справі, це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо.

Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення в мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.09.2023 у справі № 910/11761/21 викладено висновок про те, що преюдиційні факти це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 в справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та від 28.11.1999 в справі «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає, серед іншого, і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Як вже було зазначено судом раніше, у рішенні Господарського суду Київської області від 22.03.2023 у справі № 911/2729/22, яке, зі свого боку, набрало законної сили 25.04.2023, встановлено, зокрема, що у процесі розгляду справи ПАТ «Центренерго» не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, що б підтверджували належне виконання ним своїх обов`язків по виплаті дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності ПАТ «Центренерго» за 2018 рік позивачу у порядку та строки, встановлені рішенням річних загальних зборів акціонерів ПАТ «Центренерго» від 30.04.2021, оформленим протоколом № 2 від 30.04.2021, та рішенням Наглядової ради ПАТ «Центренерго», оформленим протоколом № 16/2021 від 29.04.2021.

Тоді як обставини участі ОСОБА_1 та ПАТ «Центренерго» як у справі № 911/2729/22, так і у справі № 911/2651/25 свідчать про безсумнівну наявність підстав для застосування приписів ст. 75 ГПК України.

Відтак, враховуючи наведене вище, позивач звільняється від повторного доказування в означеній справі вже встановлених у рішенні Господарського суду Київської області від 22.03.2023 у справі № 911/2729/22 обставин.

До того ж відповідачем під час розгляду цієї справи не надано суду належних доказів на спростування ані преюдиціальних обставин, передбачених ст. 75 ГПК України, ані доводів позивача про невиконання ПАТ «Центренерго» рішення Господарського суду Київської області від 22.03.2023 у справі № 911/2729/22, що свідчить про наявність підстав для нарахування на визначену таким рішенням суму боргу інфляційних втрат та 3 % річних за весь час прострочення, тобто по день надходження коштів на рахунок належного кредитора, оскільки в такому випадку зобов`язання відповідно до ст. 599 ЦК України припиняться внаслідок його виконання.

Так, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем свого грошового зобов`язання, позивач просить суд стягнути з ПАТ «Центренерго» 2 051, 48 грн 3 % річних та 6 521, 31 грн інфляційних втрат, нарахованих за період з 16.12.2022 по 31.07.2025 на 26 054, 00 грн боргу.

Приписами ст. 610, ч. 1 ст. 612, ч. 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум.

Відтак, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Приписами ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Подібний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.07.2018 у справі № 910/10825/17.

Отже, вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Враховуючи наведені вище законодавчі приписи, беручи до уваги визначений рішенням Господарського суду Київської області від 22.03.2023 у справі № 911/2729/22 період нарахування інфляційних збитків та 3 % річних, а також дату набрання таким рішенням законної сили, обрахунок заявлених до стягнення сум інфляційних втрат та 3 % річних суд здійснював в межах визначених позивачем періодів та сум, таким чином:

- з 16.12.2022 по 25.04.2023 на 19 910, 09 грн боргу (у зв`язку із простроченням відповідачем виконання свого грошового зобов`язання з виплати позивачу як акціонеру ПАТ «Центренерго» дивідендів за 2018 рік);

- з 26.04.2023 по 31.07.2025 на 19 910, 09 грн боргу (у зв`язку із невиконанням відповідачем рішення Господарського суду Київської області від 22.03.2023 у справі № 911/2729/22).

Водночас при перевірці розміру заявлених Ковальською Т.Т. до стягнення інфляційних втрат судом встановлено, що за період обрахунку з 26.04.2023 по 31.07.2025 (за липень серпень 2023 року та липень 2025 року) мала місце дефляція, оскільки розмір інфляційних втрат за вказаний період має від`ємне значення, а тому суд здійснював обрахунок заявлених до стягнення інфляційних втрат, враховуючи зменшення відповідних втрат на суму дефляції.

Оскільки арифметично правильний розмір інфляційних втрат, перерахованих судом в межах визначених позивачем періодів, з урахуванням встановлених судом обставин, складає 4 847, 53 грн, вимогу позивача про стягнення з ПАТ «Центренерго» 6 521, 31 грн інфляційних втрат належить задовольнити частково у розмірі 4 847, 53 грн.

Поряд з тим оскільки арифметично правильний розмір 3 % річних, перерахованих судом в межах заявлених позивачем періодів, визначених з урахуванням законодавчих приписів та встановлених судом обставин, складає 1 567, 71 грн, вимогу ОСОБА_1 про стягнення з відповідача 2 051, 48 грн 3 % річних належить задовольнити частково у розмірі 1 567, 71 грн.

В розрізі викладеного вище висновку судом також враховано, що на суми пені, річних та інфляційних втрат, які за своєю суттю є мірою відповідальності відповідача перед кредитором, не можуть бути повторно застосовані санкції у вигляді стягнення 3 % річних та втрат від інфляції.

Відтак правомірним є нарахування річних та інфляційних втрат виключно на суму основного боргу. Нарахування 3 % річних та збитків від інфляції на встановлену рішенням суду заборгованість до складу якої, окрім основного боргу, входять суми 3 % річних не відповідає принципу заборони подвійної цивільно-правової відповідальності.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.11.2019 у справі № 905/1753/18.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень ст. 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.

Положення ст. 3, 509, 625 ЦК України передбачають нарахування збитків від інфляції та 3 % річних на суму основного боргу, а не на інфляційні втрати, 3 % річних, пеню, що нараховані за попередній період, відтак помилковим є твердження, що під час нарахування інфляційних втрат урахуванню (обчисленню) підлягає не тільки основний борг, а й сума, на яку збільшився цей борг за попередні періоди внаслідок інфляційних процесів.

Наведену правову позицію також викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.05.2019 у справі № 916/2889/13.

Суд погоджується з доводами ОСОБА_1 , що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум.

Водночас слід звернути увагу, що права кредитора на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум стосується лише випадків, коли не сплачено суму основного боргу, що дає право кредитору нарахування відповідних відсотків до моменту виконання рішення суду про стягнення основного боргу. Іншими словами після стягнення суми боргу за рішенням суду кредитор має право нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати до повного виконання рішення, але об`єктом нарахування є сума боргу, а не 3 % річних та збитки від інфляції, що нараховані за період прострочення на цю суму боргу за інший період.

Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку, що 3 % річних та інфляція не є сумою боргу в прямому розумінні ст. 625 ЦК України. Ці суми є компенсацією за використання ПАТ «Центренерго» чужих коштів у зв`язку із несвоєчасною виплатою позивачу дивідендів за 2018 рік та знецінення грошей внаслідок інфляції, які є складовою частиною загального боргу, який, зі свого боку, з огляду на відсутність в матеріалах справи відповідних доказів, досі не був сплачений відповідачем.

Тобто після стягнення судом певних сум 3 % річних та інфляційних втрат, вони вважаються остаточно визначеними і не можуть бути предметом повторного стягнення у спосіб додаткового нарахування 3 % річних або збитків від інфляції на раніше стягнуті інфляційні втрати на суму боргу та 3 % річних.

З наведених обставин випливає, що у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з ПАТ «Центренерго» інфляційних втрат у розмірі 1 673, 78 грн та 3 % річних у розмірі 483, 77 грн належить відмовити.

Стосовно ж заявленого відповідачем клопотання про зменшення розміру 3 % річних та інфляційних втрат на 99 % суд зазначає таке.

Згідно із ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналіз приписів ст. 551 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки. Господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення.

Інфляція це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги.

Інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці, вони об`єктивно виникають унаслідок знецінення грошових коштів, а їх стягнення є компенсацією за понесені втрати.

Велика Палата Верховного Суду, досліджуючи можливість зменшення інфляційних втрат та 3 % річних, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України, у постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24 зазначила таке:

«Суд може зменшити розмір процентів річних у кожному конкретному випадку з урахуванням таких підтверджених обставинами справи підстав, зокрема, як дії боржника, спрямовані на належне виконання зобов`язання, ступінь вини боржника, міра виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, інші інтереси сторін, дії чи бездіяльність кредитора, очевидна неспівмірність заявленої суми процентів річних порівняно із сумою боргу тощо, а також дотримуючись принципів розумності, справедливості, пропорційності та балансу між інтересами боржника і кредитора.

При цьому суд при визначенні розміру, до якого можна зменшити проценти річних, обмежений нормою ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка визначає, що боржник має сплатити кредитору три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) від простроченої суми.

Отже, саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання.

Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних.

Компенсація кредитору інфляційних втрат згідно з положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України є мінімальною гарантією захисту його інтересів, яка забезпечує збереження цінності грошових коштів протягом прострочення оплати боржником відповідних товарів, робіт чи послуг.

Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони входять до складу грошового зобов`язання і виступають способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат».

Відтак, з огляду на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, нараховані у цій справі 3 % річних та інфляційних втрат не можуть бути зменшенні за рішенням суду, у зв`язку з чим доводи відповідача про протилежне є необґрунтованими та неспроможними.

Поряд з тим, у зв`язку з неналежним виконанням ПАТ «Центренерго» свого грошового зобов`язання з виплати позивачу дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності товариства у 2018 році, ОСОБА_1 просить суд також стягнути з відповідача 18 265, 34 грн пені, нарахованої за період з 16.12.2022 по 31.07.2025 на 19 910, 09 грн боргу.

Так, ч. 1 ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 216, ст. 217, ч. 1, 2 ст. 218, ч. 6 ст. 231 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та / або правові наслідки.

У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Крім зазначених у частині другій цієї статті господарських санкцій, до суб`єктів господарювання за порушення ними правил здійснення господарської діяльності застосовуються адміністративно-господарські санкції.

Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин, а адміністративно-господарські санкції уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного Банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Приписами ст. 546, ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України унормовано, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

При цьому суд зазначає, що розуміння господарських санкцій у ГК України є дещо ширшим поняття цивільно-правової неустойки. Під штрафними санкціями тут розуміються також і грошові суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити в разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності. Неустойка в розумінні ст. 549 ЦК України це спосіб забезпечення та санкція за порушення саме приватноправових (цивільно-правових) зобов`язань.

Приписами ч. 4 ст. 231 ГК України законодавець передбачає застосування штрафних санкцій, у разі якщо їх розмір законом не визначено, у розмірі, визначеному умовами господарського договору, а також надає сторонам право встановлювати різні способи визначення штрафних санкцій, у відсотковому відношенні до суми зобов`язання (виконаної чи невиконаної його частини) або у певній визначеній грошовій сумі, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Закон про відповідальність регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи суб`єкти підприємницької діяльності.

Тобто пеня та спосіб її розрахунку є істотною умовою договору, з приводу якого сторонам слід дійти чіткої згоди про її розмір та порядок нарахування.

Відповідно до зазначених вище норм чинного законодавства України для застосування пені за порушення грошового зобов`язання в укладеному між сторонами договорі мають бути визначені випадки, розмір та порядок їх застосування.

Тож, неустойка (пеня та штраф) є договірною санкцією, розмір якої визначається за домовленістю сторін, якщо інше не визначено законом.

Отже, якщо сторони не передбачили умовами договору можливість сплати пені за порушення строків виконання зобов`язань та не визначали її розміру, то немає підстав для стягнення пені у розмірі, не погодженому в договірному порядку та прямо не встановленому законом.

Суд вважає за необхідне зауважити, що Закон України «Про акціонерні товариства» також не передбачає нарахування та стягнення пені на суму несвоєчасно сплачених дивідендів іншим учасникам господарського товариства.

Водночас суд зазначає, що ч. 6 ст. 231 ГК України визначено можливість встановлення у відсотках до облікової ставки НБУ розміру санкцій за порушення грошових зобов`язань, як одиницю вимірювання такої санкції. Однак саме зобов`язання зі сплати пені має визначатися згідно з укладеним сторонами договором та погоджений сторонами розмір пені не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний.

Оскільки між ОСОБА_1 та ПАТ «Центренерго» угода щодо стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання з виплати дивідендів не укладена, а ч. 6 ст. 231 ГК України передбачено обмеження нарахування пені за весь час користування чужими грошовими коштами обліковою ставкою НБУ, якщо вона передбачена умовами укладеного між сторонами договору, суд висновує про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з ПАТ «Центренерго» пені у розмірі 18 265, 34 грн.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).

Згідно положень п. 5 ч. 4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Європейської конвенції з прав людини (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», § 23).

Положеннями ч. 1 ст. 2 ГПК України унормовано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ст. 79, 86 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене вище, суд не вважає за необхідне надавати правову оцінку кожному із наведених позивачем доводів в обґрунтування заявлених позовних вимог, а також заперечень відповідача, оскільки, з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у цій справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Щодо судових витрат суд вважає за доцільне зазначити таке.

Згідно із ч. 1 ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що позовні вимоги судом задоволені частково, витрати по сплаті судового збору покладаються судом на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. 233, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Задовольнити частково позовні вимоги.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Центренерго» (вул. Рудиківська, буд. 49, смт Козин, Обухівський р-н, Київська обл., 08711, ідентифікаційний код 22927045) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ):

- 1 567 (одну тисячу п`ятсот шістдесят сім) грн 71 коп. 3 % річних;

- 4 847 (чотири тисячі вісімсот сорок сім) грн 53 коп. інфляційних втрат;

- 723 (сімсот двадцять три) грн 80 коп. судового збору.

3. Відмовити у задоволенні решти позовних вимог.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене в апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду в порядку та строки, визначені ст. 254, 256 Господарського процесуального кодексу України/

Повне рішення складено та підписано 05.12.2025.

Суддя П.В.Горбасенко