РІШЕННЯ

24 листопада 2025 року м. ТернопільСправа № 921/557/25

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Охотницької Н.В.

за участі секретаря судового засідання Коляски І.І.

розглянув матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон-Продукт", "Карат" Промисловий майданчик (Пн), буд 5 корпус А, м. Вишгород, Київська область, Вишгородський район, 07301

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Діалог Продукт", вул. Медова, буд. 18, поверх 2, м. Тернопіль, 46008

про стягнення 3 558 156,70 грн

за участі представників:

позивача: Русаков С.О. (в режимі відеоконференції);

відповідача: не прибув.

В порядку ст. ст. 8, 222 Господарського процесуального кодексу України, здійснюється повне фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів.

Суть справи: Товариство з обмеженою відповідальністю "Регіон-Продукт" звернулося до Господарського суду Тернопільської області із позовною заявою, сформованою у системі "Електронний суд", до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Діалог Продукт", про стягнення 3 558 156,70 грн, з яких: 3 509 316,70 грн - надмірно перераховані грошові кошти, 13 939,12 грн - інфляційні втрати та 34 900,88 грн - 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на існування між Товариством з обмеженою відповідальністю "Регіон-Продукт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Діалог Продукт" договірних відносин в межах договору поставки товару №РП13-11-24 від 13.11.2024 та допущення ним в процесі здійснення господарської діяльності помилкового перерахування на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Діалог Продукт" грошових коштів в сумі 3 509 316,70 грн, які останнім не повернуто. У зв`язку з наведеним, в останнього виникла заборгованість на вказану суму, а також нараховано інфляційні втрати та 3% річних.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 26 вересня 2025 року суд прийняв позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальності "Регіон-Продукт" до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання у цій справі на 27 жовтня 2025 року о 10:00 год.

Ухвалою суду від 14.10.2025 задоволено заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон-Продукт" адвоката Русакова С.О., про його участь в судовому засіданні 27.10.2025 о 10:00 год, а також у всіх наступних судових засіданнях у цій справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою суду від 27 жовтня 2025 року позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальності "Регіон-Продукт" (вх.№636 від 24.09.2025) залишено без руху. Встановлено заявнику строк для усунення недоліків позовної заяви п`ять днів з дня вручення копії ухвали про залишення позовної заяви без руху.

29 жовтня 2025 року на адресу суду від ТОВ "Регіон-Продукт" надійшла заява б/н від 28.10.2025 (вх. №7589), з якої вбачається, що позивачем усунуто недоліки позовної заяви, про які зазначено в ухвалі від 27 жовтня 2025 року.

Ухвалою суду від 29.10.2025, приймаючи до уваги виконання позивачем вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху від 27.10.2025, призначено підготовче засідання у справі №921/557/25 на 10 листопада 2025 року об 11:30 год.

У підготовчому засіданні 10 листопада 2025 року, враховуючи, що сторонам забезпечено можливість подати заяви по суті справи, визначені ст. 161 ГПК України, які вони мали намір подати, відсутність заяв чи клопотань у присутнього у підготовчому засіданні в режимі відеоконференції представника позивача, відсутність підстав для відкладення підготовчого засідання, визначених ч.2 ст. 183 ГПК України, а також з метою дотримання строків проведення підготовчого провадження, передбачених ч.3 ст. 177 ГПК України, суд у відповідності до ст. 185 ГПК України, закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 24 листопада 2025 року об 11:30 год. без постановлення окремого процесуального документа з зазначенням про це у протоколі судового засідання, відповідно до пункту 7 частини 2 статті 223 ГПК України, про що представника позивача повідомлено в режимі відеоконференції, а відповідачу надіслано відповідну ухвалу.

В судовому засіданні 24 листопада 2025 року взяв участь в режимі відеоконференції представник позивача Русаков С.О. та повністю підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві та посилаючись на долучені до матеріалів справи докази. Повідомив, що станом на час розгляду справи заявлена до стягнення сума надмірно перерахованих грошових коштів, а також інфляційні втрати та 3% річних, відповідачем не сплачені.

Додатково, в судовому засіданні представник позивача зазначив про те, що відповідно до ч.8 ст.129 ГПК України докази в підтвердження фактичного розміру понесених судових витрат, у зв`язку з розглядом цієї справи, будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Представник відповідача в жодне судове засідання не прибув, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Жодних заяв, клопотань, відзиву на позов від відповідача не надходило.

Частинами 2, 3 ст.120 ГПК України передбачено, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Згідно з ч.5 ст.6 ГПК України суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Частинами 2, 3 ст.120 ГПК України передбачено, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Слід зазначити, що оскільки у відповідача є зареєстрований електронний кабінет в підсистемі "Електронний суд" ЄСІКС, усі процесуальні документи у справі (ухвали суду від 26.09.2025, 29.10.2025 та від 10.11.2025) надсилались судом Товариству з обмеженою відповідальністю "Діалог Продукт" до його електронного кабінету.

Отже, судом виконано процесуальні вимоги щодо повідомлення відповідача належним чином про час та місце розгляду справи. При цьому явка представників сторін в судове засідання не визнавалася судом обов`язковою, відповідач не був обмежений у своїх процесуальних правах надати відзив через канцелярію суду або шляхом його направлення на адресу суду поштовим відправленням.

Суд зауважує, що зареєструвавши Електронний кабінет у підсистемі "Електронний суд" з використанням кваліфікованого електронного підпису керівника, відповідач, як юридична особа, в особі її керівника, має усвідомлювати, що будь-які документи у справах, у яких підприємство бере участь або може брати участь, будуть надсилатись йому саме в електронній формі шляхом їх направлення до Електронного кабінету в підсистемі "Електронний суд". Відповідно відповідач в особі його керівника та/або іншої відповідальної особи повинен з певною періодичністю вживати заходи для перевірки повідомлень, направлених до його Електронного кабінету в підсистемі "Електронний суд" (відповідна позиція також викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.10.2025 у справі №916/3625/24).

Крім того, відповідно до приписів ч.1 ст.9 ГПК України, статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі процесуальні документи щодо розгляду спору у даній справі офіційно оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень - www.reyestr.court.gov.ua, та знаходяться у вільному доступі, отже, відповідач мав можливість ознайомитися з їх змістом.

Частиною 1 ст. 178 ГПК України передбачено, що у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати: 1) суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; 2) позивачу, іншим відповідачам, а також третім особам - копії відзиву та доданих до нього документів з урахуванням положень статті 42 цього Кодексу.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи (ч.2 ст.178 ГПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.4 ст.13 ГПК України).

Сторонам забезпечено рівні та належні умови для надання заяв по суті справи, а також доказів, необхідних для розгляду справи, водночас відповідач своїм процесуальним правом на подання відзиву на позов не скористався.

Під час розгляду справи судом заслухано представника позивача та досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

24 листопада 2025 року справу розглянуто по суті та у відповідності до вимог ч. 6 ст. 233 ГПК України оголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, судом встановлено наступне.

13 листопада 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Регіон-Продукт" (як Покупцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Діалог Продукт" (Постачальник) укладено Договір поставки товару №РП 13-11-24 (надалі - Договір), у відповідності до умов якого (п. 1.1.) Постачальник зобов`язується протягом усього терміну дії даного Договору поставляти та передавати у власність Покупця визначений у розділі 2 Товар, а Покупець зобов`язується приймати та оплачувати Товар на умовах даного договору.

Відповідно до п. 1.3. Договору моментом передачі права власності на Товар є момент отримання Товару Покупцем та підписання уповноваженими представниками Сторін накладних, що підтверджують передачу Товару від Постачальника до Покупця.

За умовами п. 2.1. Договору Товаром за даним Договором є: продукти харчування в асортименті, за номенклатурою, у кількості та за ціною, що визначається видатковою накладною на кожну окрему партію товару. Видаткові накладні формуються за заявками, які узгоджуються у будь-якому зручному для сторін форматі, у тому числі електронною поштою або за телефоном.

Пунктом 4.1 Договору передбачено, що загальна сума Договору визначається шляхом складання всіх видаткових накладних на Товар, що поставлений на умовах та в період дії цього Договору.

Покупець здійснює розрахунки з Постачальником на умовах відстрочки платежу терміном тридцять календарних днів з моменту отримання Товару. Форма сплати: безготівковий розрахунок, шляхом перерахування грошових коштів Покупцем на розрахунковий рахунок Постачальника (п.4.2 Договору).

Відповідно до п.5.1 Договору приймання-передача товару оформлюється видатковою накладною в момент передачі товару Покупцю, яка підписується уповноваженими представниками Сторін в 2-х оригінальних примірниках: 1 примірник Покупцю, 1 примірник Постачальнику.

У п. 6.13 Договору Сторони прийшли до взаємної згоди, що Сторони не відшкодовують одна одній витрати на професійну правничу допомогу (у випадку вирішення спорів у судовому порядку).

Згідно з п.9.1 Договору, строк дії договору настає з моменту підписання його обома сторонами та діє до 31 грудня 2024 року, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань. Дія договору автоматично продовжується на кожний наступний календарний рік, якщо жодна зі сторін не попередить письмово іншу сторону про припинення дії договору за десять календарних днів до закінчення строку дії цього договору.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов Договору поставки товару № РП-13-11-2024 від 13.11.2024, згідно видаткових накладних №1 від 02.01.2025 на суму 1 996 727,99 грн та №2 від 10.01.2025 на суму 2 332 357,88 грн, відповідачем поставлено позивачу товар на загальну суму 4 329 085,87 грн.

Поряд з цим, за твердженнями позивача, останнім за період з 19.11.2024 по 19.02.2025 сплачено відповідачу 7 838 402,57 грн, в тому числі помилково перераховано грошові кошти в сумі 3 509 316,70 грн, в підтвердження чого долучено копію виписки з рахунку ТОВ "Регіон Продукт" в АТ "Креді Агріколь Банк". При цьому відповідач не здійснював поставку товару на вказану суму, будь-які видаткові накладні, рахунки фактури з приводу постачання товару позивачу відсутні.

20.05.2025 позивачем направлено ТОВ "Діалог Продукт" Вимогу щодо повернення суми попередньої оплати №35 від 19.05.2025, у якій відповідно до частини 2 статті 693 ЦК України, частини 1 статті 530 ЦК України, вимагав повернути суму попередньої оплати за Договором поставки товару №РП 13-11-24 від 13.11.2024 в сумі 3 509 316,70 грн (сплачених 31.01.2025 та 19.02.2025), на розрахунковий рахунок позивача в АТ "Креді Агріколь Банк", протягом семи календарних днів з дня отримання даної Вимоги.

Проте, як стверджує позивач, вказана вимога була проігнорована відповідачем, у зв`язку з чим 20.05.2025 у відповідача виник обов`язок повернути грошові кошти у розмірі 3509316,70 грн, а також нараховані інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми.

Наведені обставини слугували підставою для звернення до господарського суду з цим позовом, посилаючись при цьому як на положення ч.2 ст.693 ЦК України, так і статті 1212 ЦК України.

Оцінивши подані докази, дослідивши норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зокрема підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 689 ЦК України покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Відповідно до ст. 538 ЦК України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову (постанова Верховного Суду від 07.02.2018 року по справі № 910/5444/17, постанова Верховного суду від 20.02.2019 року по справі № 912/2275/17).

Як вже зазначалось вище, між сторонами виникли правовідносини за Договором поставки товару №РП 13-11-24 від 13.11.2024, на виконання якого, як вказує позивач, товариством сплачено грошові кошти в сумі 3 509 316,70 грн (з призначенням платежу сплата за товар згідно договору №РП-13-11-2024), як попередня оплата за товар.

Поряд з цим суд враховує, що аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі №910/12382/17; п. 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 №918/631/19).

Попередня оплата товару здійснюється на виконання умов договору до передання товару продавцем. Шляхом попередньої оплати може бути оплачена повна вартість товару або її частина, однак, у разі нездійснення поставки, правова природа сплаченої суми не змінюється і покупець має право на її повернення.

Водночас, як вже зазначалось вище, умовами п.4.2 Договору поставки товару №РП 13-11-24 від 13.11.2024 визначено, що Покупець здійснює розрахунки з Постачальником на умовах відстрочки платежу терміном тридцять календарних днів з моменту отримання Товару.

Отже, умови укладеного сторонами договору не містять обов`язку покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), обов`язок відповідача поставити товар на вказану суму з матеріалів справи також не вбачається.

У зв`язку із наведеним, суд вважає необґрунтованими посилання позивача на положення ч.2 ст.693 ЦК України.

Окрім того, позивач вказує на помилкове (надмірне) перерахування грошових коштів в сумі 3 509 316,70 грн відповідачу.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або звертає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи i відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення (аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №916/2478/20, від 04.05.2022 у справі №903/359/21, від 05.10.2022 у справі №904/4046/20, від 01.10.2024 у справі №916/3575/23, від 01.10.2024 у справі №910/19574/23, від 24.09.2024 у справі №925/1293/23).

Згідно з п.3 ч.3 ст.1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

Втім, необхідною умовою для цього є: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (п.6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №910/9072/17, на яку посилається скаржник).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №910/13271/18, від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18, від 16.09.2022 у справі №913/703/20, на які посилається скаржник).

Системний аналіз положень статей 11, 177, 202, 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Тобто в разі, коли правочин утворює правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Так, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст.1212 ЦК України.

Втім, оскільки умовами укладеного сторонами Договору поставки товару №РП 13-11-24 від 13.11.2024 не було передбачено обов`язку покупця вносити попередню оплату, слід дійти висновку, що кошти у розмірі 3 509 316,70 грн ТОВ "Діалог Продукт" набуло хоч у зв`язку із зобов`язанням (Договором поставки товару № РП 13-11-24 від 13.11.2024), але не відповідно до його умов.

У постанові від 29 січня 2025 року у справі № 910/715/24 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду звернув увагу на те, що потрібно розрізняти випадки, коли 1) особа намагається повернути кошти, оскільки була проведена повна оплата за договором, проте поставка товару була здійснена не в повному обсязі; 2) коли поставка товару здійснена в передбаченому договором обсязі, проте оплата товару здійснена в більшому розмірі, ніж це передбачено договором, і особа намагається повернути суму переплати.

При цьому, у випадку, коли поставка товару здійснена в передбаченому договором обсязі, проте оплата товару здійснена в більшому розмірі, ніж це передбачено договором, і особа намагається повернути суму переплати, застосуванню підлягають положення ст.1212 ЦК, оскільки така переплата була здійснена не відповідно до умов договору.

Конструкція ч.1 ст.1212 ЦК свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Якщо майно набуте на підставі правочину, ст.1212 ЦК можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або її не було взагалі. Винятком є випадки, коли майно безпідставно набуте у зв`язку із зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов.

Разом з тим суд звертає увагу на те, що у процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на "норму права", що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, зазначена у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19).

У постанові від 04.12.2019 у справі №917/1739/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу для обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснюють правильну правову кваліфікацію відносин та застосовують для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15).

З урахуванням вищенаведених обставин, суд дійшов висновку, що кошти, сплачені позивачем Товариству з обмеженою відповідальністю "Діалог Продукт" в сумі 3 509 316,70 грн, за відсутності в змісті договору передбаченої умови про попередню оплату товару та за відсутності в матеріалах справи інших доказів в підтвердження наявності у відповідача обов`язку поставити товар на вказану суму, набули правової природи майна, збереженого без достатньої правової підстави, оскільки були сплачені позивачем поза межами умов, передбачених договором.

Поряд з цим, судом з`ясовано, що позивачем на адресу відповідача 20.05.2025 було направлено засобами поштового зв`язку "Укрпошта" Вимогу щодо повернення суми попередньої оплати №35 від 19.05.2025 (поштове відправлення №147), відповідно до частини 2 статті 693 ЦК України, частини 1 статті 530 ЦК України, у якій вимагав повернути суму попередньої оплати за Договором поставки товару №РП 13-11-24 від 13.11.2024 у розмірі 3 509 316,70 грн, на розрахунковий рахунок позивача в АТ "Креді Агріколь Банк", протягом семи календарних днів з дня отримання даної Вимоги.

Водночас, при відстеженні поштового відправлення №147 за допомогою сайту АТ "Укрпошта" "Трекінг відправлень" встановлено, що таке відправлення 04.06.2025 повернуто відправнику у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

Слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно із частиною другою статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Норма вказаної статті регулює відносини, коли у боржника існує обов`язок, але строк його виконання не встановлений, тоді такий обов`язок боржник має виконати у семиденний строк від дня пред`явлення кредитором йому вимоги. Ця норма зазвичай застосовується у договірних відносинах, коли сторони в договорі встановлюють певний обов`язок, але не визначають строк його виконання. У такому випадку кредитор, направляючи вимогу боржнику, повідомляє про готовність прийняти виконання від боржника.

Проте у статті 1212 ЦК України врегульовані недоговірні відносини, коли особа набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно). З моменту безпідставного набуття такого майна або з моменту, коли підстава його набуття відпала, утримання особою такого майна є неправомірним. Тому зобов`язання з повернення потерпілому такого майна особа повинна виконати відразу після його безпідставного набуття або відпадіння підстави набуття цього майна.

Норма частини другої статті 530 ЦК України до недоговірних зобов`язань з повернення безпідставно набутого майна згідно зі статтею 1212 ЦК України не застосовується (постанова Великої Палати Верховного Суду 07 лютого 2024 року у справі №910/3831/22).

Поряд з цим, враховуючи, що між сторонами існували договірні відносини за Договором поставки товару №РП 13-11-24 від 13.11.2024, вказані кошти перераховувались відповідачем з посиланням у призначенні платежу на вказаний договір (як сплата за товар) і сторони могли врегулювати таку розбіжність у сплачених сумах в інший спосіб (зокрема, шляхом поставки товару на вказану суму з урахуванням умов вказаного Договору), вимога позивачем направлена саме як повернення попередньої оплати за договором, суд дійшов висновку, що датою виникнення у відповідача прострочення з повернення грошових коштів в сумі 3509316,70 грн як коштів, збережених без достатньої правової підстави, слід вважати 12.06.2025.

Проте вказані кошти відповідач не повернув позивачу в добровільному порядку (відповідні докази в матеріалах справи відсутні), у зв`язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон-Продукт" щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Полісся Експо" 3 509 316,70 грн надмірно перерахованих грошових коштів підлягають до задоволення на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3% річних від простроченої суми.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Тому приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц)).

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13 лютого 2025 року у справі №922/1920/24).

Отже, передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання щодо повернення безпідставно збережених коштів, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі слід вважати з 12.06.2025.

Поряд з цим, позивачем заявлено до стягнення 13 939,12 грн - інфляційних втрат (нарахованих за період червень-серпень 2025 року на суму боргу 3 509 316,70 грн) та 34900,88 грн - 3% річних (нарахованих за період з 20.05.2025 до 17.09.2025 на суму боргу 3 509 316,70 грн).

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення інфляційних втрат та 3% річних, суд вважає обґрунтованим стягнення з відповідача 13 939,12 грн - інфляційних втрат (нарахованих за період червень-серпень 2025 року на суму боргу 3 509 316,70 грн) та 28 266 грн 82 коп - 3% річних (нарахованих за період з 12.06.2025 до 17.09.2025 на суму боргу 3509316,70 грн).

В частині стягнення 6634,06 грн 3% річних у задоволенні позову слід відмовити як необґрунтовано заявлених.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 73 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 ГПК України).

Відповідно до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частинами 1-3 статті 80 ГПК України передбачено, що учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Статтею 79 ГПК України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 86 ГПК України).

Враховуючи вищенаведене, та оскільки відповідач відзиву на позов не подав, викладені у позовній заяві обставини у встановленому порядку не спростував, матеріали справи не містять доказів в підтвердження відсутності на час розгляду справи заявленої до стягнення суми заборгованості, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон-Продукт" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Діалог Продукт" підлягають до задоволення в частині стягнення з відповідача 3 509 316 грн 70 коп. надмірно перерахованих грошових коштів, 13 939 грн 12 коп. інфляційних втрат та 28 266 грн 82 коп. 3% річних як підтверджені матеріалами справи та не оспорені відповідачем.

Судові витрати.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача в сумі 42 618,27 грн пропорційно до задоволених вимог та з урахуванням ч.3 ст.4 Закону України "Про судовий збір", оскільки позовну заяву подано в електронній формі.

Керуючись статтями 13, 20, 73, 74, 76-79, 86, 123, 129, 178, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Діалог Продукт" (46008, м.Тернопіль, вул. Медова, буд. 18, поверх 2, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон-Продукт" (07301, Київська область, Вишгородський район, м. Вишгород, "Карат" Промисловий майданчик (Пн), буд 5, корпус А, ): 3 509 316 (три мільйони п`ятсот дев`ять тисяч триста шістнадцять) грн 70 коп. - надмірно перерахованих грошових коштів; 13 939 (тринадцять тисяч дев`ятсот тридцять дев`ять) грн 12 коп. - інфляційних втрат; 28 266 (двадцять вісім тисяч двісті шістдесят шість) грн 82 коп. - 3% річних; 42 618 (сорок дві тисячі шістсот вісімнадцять) грн 27 коп. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

4. В решті позову - відмовити.

5. Копію рішення направити сторонам у справі.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч.1 ст. 241 ГПК України).

Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення, в порядку визначеному ст.ст. 256-257 ГПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 28.11.2025.

Суддя Н.В. Охотницька