РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.12.2025Справа № 910/5474/25

Суддя Господарського суду міста Києва ДЖАРТИ В. В., розглянув без виклику (повідомлення) представників учасників справи в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Комунального некомерційного підприємства "Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4" Дніпровського району міста Києва

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Медична клініка "СТОЛИЦЯ"

про стягнення коштів у розмірі 662 570,67 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ::

У травні 2025 року Комунальне некомерційне підприємство "Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4" Дніпровського району міста Києва звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Медична клініка "СТОЛИЦЯ" про стягнення коштів у розмірі 662 570,67 грн, яка складається з 580 212,00 грн основної заборгованості, 56 051,89 грн пені, 20 538,02 грн інфляційних втрат, 5 768,76 грн трьох процентів річних, а також судових витрат, які складаються зі сплаченого судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем договору про надання медичних послуг № 04/11-2024 від 04.11.2024 в частині здійснення оплати за надані послуги.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.05.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі № 910/5474/25, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження та встановлено строки для вчинення процесуальних дій.

Водночас, разом з позовною заявою позивачем було подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову відповідно до якої заявник просить суд вжити заходи забезпечення позову, а саме: накласти арешт на майно Товариства з обмеженою відповідальністю "Медична клініка "СТОЛИЦЯ" та на грошові кошти Товариства з обмеженою відповідальністю "Медична клініка "СТОЛИЦЯ" у межах суми позовних вимог 662 570,67 грн, що знаходяться на будь-яких рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.05.2025 відмовлено у задоволенні заяви Комунального некомерційного підприємства "Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4" Дніпровського району міста Києва про вжиття заходів забезпечення позову.

Ухвали суду про відкриття провадження та про відмову у вжитті заходів забезпечення позову були отримані представниками сторін 06.05.2025, що підтверджено наявними в матеріалах справи квитанціями про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету користувача ЄСІТС.

Будь-яких інших заяв чи клопотань від сторін справи не надходило.

Положеннями частини 9 статті 165 ГПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву в установлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Беручи до уваги належне повідомлення відповідача про розгляд даної справи, а також враховуючи наявність достатньої кількості документів для її розгляду по суті, суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

04.11.2024 між Комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» Дніпровського району м. Києва (далі 04.11.2024 між Комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» Дніпровського району м. Києва (далі - виконавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "МЕДИЧНА КЛІНІКА "СТОЛИЦЯ" (далі - замовник, відповідач) був укладений Договір № 04/11-24 про надання медичних послуг (далі - Договір), відповідно до п. 1.1, 1.3 якого виконавець в порядку та на умовах визначених цим Договором зобов`язується надати послуги за ДК 021:2015:85110000-3 Послуги лікувальних закладів та супутні послуги (Медичні послуги), які замовник зобов`язався приймати та оплачувати. Перелік осіб яким проводиться надання виконавцем медичних послуг надається замовником виконавцю у вигляді заявки замовника, відповідно до фактичної потреби на протязі терміну дії Договору.

- виконавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "МЕДИЧНА КЛІНІКА "СТОЛИЦЯ" (далі - замовник, відповідач) був укладений Договір № 04/11-24 про надання медичних послуг (далі - Договір), відповідно до п. 1.1, 1.3 якого виконавець в порядку та на умовах визначених цим Договором зобов`язується надати послуги за ДК 021:2015:85110000-3 Послуги лікувальних закладів та супутні послуги (Медичні послуги), які замовник зобов`язався приймати та оплачувати. Перелік осіб яким проводиться надання виконавцем медичних послуг надається замовником виконавцю у вигляді заявки замовника, відповідно до фактичної потреби на протязі терміну дії Договору. Розрахунок ціни медичних послуг по Договору здійснюється на підставі наданих замовником вихідних даних щодо необхідного обсягу послуг і розцінок, встановлених виконавцем, та фіксується сторонами у Додатку №1 «Калькуляція медичних послуг», що є невід`ємною частиною Договору ( п.2.1 Договору).

У пункті 2.2. Договору сторонами було погоджено загальну вартість послуг за Договором у розмірі 580 212,00 грн яка узагальнюється по факту відповідно Актів надання медичних послуг.

Пунктом 3.1 Договору визначено порядок оплати за Договором, а саме: передоплата в розмірі 50 відсотків протягом 3 робочих днів, наступних за днем, надання виконавцем рахунку та остаточний і повний розрахунок за медичні послуги - не пізніше 3 робочих днів, наступних за днем набуття чинності Актом надання медичних послуг.

За результатами надання медичних послуг за Договором, згідно пункту 3.3 Договору, виконавець складає Акт надання медичних послуг, підписує його і передає/надсилає його замовнику у двох оригінальних паперових примірниках на адресу, визначену у Договорі.

Пунктом 3.4 Договору визначено обов`язок замовника підписати Акт та повернути один підписаний ним екземпляр Акту виконавцеві протягом 5 робочих днів з моменту його одержання.

Згідно пункту 6.2. Договору в випадку порушення строків оплати вартості послуг виконавця, замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожний день прострочення.

Відповідно до п. 9.1 Договору, даний Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31 грудня 2024.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що надання ним на виконання умов Договору у період з листопада 2024 року медичних послуг відповідачу підтверджується підписаними сторонами Актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) належним чином засвідчені копії яких долучено до позовної заяви, а саме:

- Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 1/12 від 02.12.2024 на суму 90 750,00 грн без ПДВ;

- Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 2/12 від 02.12.2024 на суму 105 800,00 грн без ПДВ;

- Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 3/12 від 10.12.2024 на суму 90 750,00 грн без ПДВ;

- Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 4/12 від 10.12.2024 на суму 105 800,00 грн без ПДВ;

- Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 5/12 від 16.12.2024 на суму 81 312,00 грн без ПДВ;

- Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 6/12 від 16.12.2024 на суму 105 800,00 грн без ПДВ.

Оскільки відповідач у порушення умов Договору не оплатив медичні послуги згідно наведених Актів у строк, встановлений Договором, позивач звернувся до відповідача з листами-претензіями № 218 від 25.02.2025 та № 373 від 09.04.2025, які містили вимогу до відповідача про сплату заборгованості, а також повідомлення відповідача про нарахування пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат за порушення умов Договору. Зазначені листи були вручені під підпис бухгалтеру відповідача Одарчук К. В.

Відповідач, за твердженням позивача, яке не спростовано матеріалами справи, відповіді на претензії не надав, заборгованість за медичні послуги за Договором позивачу не сплатив, у зв`язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду з вимогами про стягнення з відповідача 580 212,00 грн основної заборгованості, а також 56 051,89 грн пені, 20 538,02 грн інфляційних втрат та 5 768,76 грн трьох процентів річних.

Відповідно до частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (частини 1, 2 ст. 73 ГПК України).

Приписами статей 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно статей 78, 79 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З огляду на встановлений ст. 204 ЦК України принцип презумпції правомірності правочину, суд приймає Договір як належну підставу, у розумінні норм статті 11 ЦК України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

За своїм змістом та правовою природою укладений сторонами Договір є договором надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм статей 901-907 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Договір, відповідно до ст. 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом врахований той факт, що 28.08.2025 Господарський кодекс України втратив чинність, водночас, відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Закріплений у наведеній нормі принцип незворотності дії закону та інших нормативно-правових актів у часі (lex ad praeterian non valet) полягає в тому, що дія їх не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання ними чинності, за винятком випадку коли закон або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював і Конституційний Суд України. Зокрема, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

З огляду на вказане, беручи до уваги, що спір між сторонами виник до 28.08.2025 та є не вирішеним станом на день розгляду спору, суд дійшов висновку про регламентування спірних правовідносин приписами Господарського кодексу України.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України (далі - ГК України). Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у період з 01.12.2024 по 31.12.2025 надав відповідачу медичні послуги на загальну суму 580 212,00 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи Актами виконаних робіт.

Судом досліджено, що Акти виконаних робіт № 1/12 від 02.12.2024, № 2/12 від 02.12.2024, № 3/12 від 10.12.2024, № 4/12 від 10.12.2024, № 5/12 від 16.12.2024 та № 6/12 від 16.12.2024 на загальну суму 580 212,00 грн підписані представниками сторін та скріплені їх печатками. Отже, наведені акти приймаються судом у якості належних доказів на підтвердження надання позивачем медичних послуг на підставі Договору та прийняття їх відповідачем у повному обсязі та без зауважень.

Як визначено приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи умови п. 3.1. Договору та встановлені судом обставини, суд доходить до висновку, що строк оплати Актів виконаних робіт № 1/12 від 02.12.2024, № 2/12 від 02.12.2024, № 3/12 від 10.12.2024, № 4/12 від 10.12.2024, № 5/12 від 16.12.2024 та № 6/12 від 16.12.2024 на загальну суму 580 212,00 грн, є таким, що настав.

Враховуючи те, що строк виконання відповідачем обов`язку з оплати наданих послуг згідно Актів виконаних робіт № 1/12 від 02.12.2024, № 2/12 від 02.12.2024, № 3/12 від 10.12.2024, № 4/12 від 10.12.2024, № 5/12 від 16.12.2024 та № 6/12 від 16.12.2024 на загальну суму 580 212,00 грн настав, і відповідач станом на час вирішення спору по суті не надав документи, які свідчать про погашення перед позивачем спірної заборгованості у такій сумі, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення з відповідача 580 212,00 грн основного боргу.

Стосовно заявлених до стягнення з відповідача 5 768,76 грн трьох процентів річних та 20 538,02 грн втрат від інфляції за період прострочення - з 20.12.202 по 19.04.2025, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у справі № 910/12604/18 від 01.10.2019).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат, суд прийшов до висновку, про його обґрунтованість, вірність та відповідність фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, у зв`язку з чим вимоги позивача в цій частині також підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі.

Окрім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача пені у розмірі 56 051,89 грн за період з 20.12.2024 по 19.04.2025, нарахованої на підставі пункту 6.2 Договору.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 ГК України).

Згідно з положеннями статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно частин 1-2 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною 1 статті 547 Цивільного кодексу України визначено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Як встановлено судом вище, згідно пункту 6.2. Договору в випадку порушення строків оплати вартості послуг виконавця, замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожний день прострочення.

Отже, сторонами договору, було письмово погоджено застосування такого виду відповідальності до Покупця, як стягнення пені.

Відповідно до статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Перевіривши наданий до позовної заяви розрахунок пені, суд дійшов висновку про його арифметичну правильність з урахуванням заявленого періоду, з огляду на що позов у цій частині також підлягає задоволенню та стягнення з Відповідача на користь Позивача пені у розмірі 56 051,89 грн.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 статті 78 ГПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У зв`язку з наведеними обставинами суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно пункту 3 частини 4 статті 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 910/13407/17.

З огляду на викладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на Відповідача.

Керуючись статтями 73-79, 86, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Комунального некомерційного підприємства "Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4" Дніпровського району міста Києва про стягнення коштів у розмірі 662 570,67 грн задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Медична клініка "СТОЛИЦЯ" (Україна, 02140, місто Київ, вулиця Бориса Гмирі, будинок 9-В, нежиле приміщення 213, ідентифікаційний ) на користь Комунального некомерційного підприємства "Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4" Дніпровського району міста Києва (Україна, 02094, місто Київ, вулиця Пластова, будинок 23; ідентифікаційний ) заборгованість по оплаті вартості наданих послуг у розмірі 580 212,00 грн (п`ятсот вісімдесят тисяч двісті дванадцять гривень 00 копійка), пеню у розмірі 56 051,89 грн (п`ятдесят шість тисяч п`ятдесят одну гривню 89 копійок), три проценти річних у розмірі 5 768,76 грн (п`ять тисяч сімсот шістдесят вісім гривень 76 копійок), інфляційні втрати у розмірі 20 538,02 грн (двадцять тисяч п`ятсот тридцять вісім гривень 02 копійки) та 9 938,56 грн (дев`ять тисяч дев`ятсот тридцять вісім гривень 56 копійок) судового збору.

3. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СУДДЯ ВІКТОРІЯ ДЖАРТИ