ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я
24.11.2025р. Справа №905/871/25
Розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СКС Транс", м.Дніпро
до відповідача Акціонерного товариства "Українська залізниця", м.Київ в особі регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця", м.Лиман
Суддя Левшина Г.В.
1. Стислий зміст позовних вимог:
2. Стислий зміст правової позиції відповідача:
19.09.2025р. через підсистему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого останній заперечує проти позовних вимог та просить відмовити у їх задоволенні повністю. Поряд із цим, якщо суд дійде висновку про наявність підстав для повного або часткового задоволення позовних вимог, відповідач просить суд обмежити період стягнення останніми трьома роками, які передували подачі позовної заяв, зменшити суму 3% річних до 0,01 грн.
3. Щодо порядку господарського судочинства під час розгляду справи судом:
Ухвалою суду від 03.09.2025р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №905/871/25; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи; встановлено строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали та для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо така буде подана) - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив; роз`яснено учасникам справи, що відповідно до ч.7 ст.252 Господарського процесуального кодексу України клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву; попереджено відповідача, що у разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи; встановлено строк для подання позивачем відповіді на відзив - протягом п`яти днів з дня отримання відзиву на позов.
24.09.2025р. через підсистему «Електронний суд» від позивача надійшла відповідь на відзив, за змістом якої останній акцентував увагу суду на тому, що в межах справи №905/1417/18 було встановлено факт заподіяння збитків, тому наявні підстави для нарахування інфляційних втрат та 3% річних, які входять до складу грошового зобов`язання та виступають способом захисту майнового права та інтересу. Крім того, позивач заперечував проти зменшення 3% річних та інфляційних втрат, оскільки останні не є штрафними санкціями та носять компенсаційних характер.
02.10.2025р. через підсистему «Електронний суд» від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив. У поданих запереченнях відповідач підтримав позицію, викладену у відзиві на позовну заяву. Крім того, відповідачем було подано заяву про застосування позовної давності до вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, які нараховано за період часу до 29.05.2024р.
Згідно з положеннями ст. 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
На думку суду, враховуючи належне повідомлення сторін про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику їх уповноважених представників, наявність в матеріалах справи правової позиції відповідача, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами справи.
4. Встановлені судом обставини справи:
Рішенням господарського суду Донецької області від 04.09.2018р. у справі №905/1417/18 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю ДТЕК Добропіллявугілля м.Добропілля, Донецька область до Публічного акціонерного товариства Українська залізниця, м. Київ в особі Регіональної філії Донецька залізниця Публічного акціонерного товариства Українська залізниця, м. Лиман, Донецька область про стягнення 32523,54 грн., задоволено; стягнуто з відповідача на користь позивача вартість нестачі вугілля в сумі 32523,54 грн., а також судовий збір у сумі 1762,00 грн.

03.10.2018р. на виконання вищезазначеного рішення видано відповідний наказ.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

З урахуванням наведеного, обставини, встановлені рішенням господарського суду Донецької області від 04.09.2018р. у справі №905/1417/18 мають преюдиціальне значення та повторного доведення не потребують.

Постановою господарського суду Донецької області від 12.10.2022р. у справі №905/1977/21 Товариства з обмеженою відповідальністю ДТЕК Добропіллявугілля визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру; ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Курбанова Назіма Вахід-Огли.

11.09.2023р. відбувся електронний аукціон з продажу прав вимоги дебіторської заборгованості по 25 боржникам на суму 1325208,72 грн., яка підтверджується даними бухгалтерського обліку, зокрема і продаж заборгованості РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» у розмірі 34285,54 грн., що стягнута на підставі рішення господарського суду Донецької області від 04.09.2018р. у справі №905/1417/18.

Відповідно до протоколу про проведення аукціону №BRD001-UA-029 від 11.09.2023р. переможцем аукціону визначено Товариство з обмеженою відповідальністю "СКС ТРАНС".

19.09.2023р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Добропіллявугілля" (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "СКС ТРАНС" (новий кредитор) було підписано Акт про придбання майна на аукціоні.

Згідно з пунктом 1 Акту про придбання майна на аукціоні первісним кредитором передано, а новим кредитором прийнято майно, що є предметом продажу на аукціоні BRD001-UA-029 по Лоту 2, який відбувся 11 вересня 2023 року, а саме: право вимоги дебіторської заборгованості по 25 боржникам на суму 1325208,72 грн., яка підтверджена даними бухгалтерського обліку (деталізація у Додатку №2 до Протоколу №3 від 17.07.2023р. Комітету кредиторів ТОВ "ДТЕК Добропіллявугілля").

На момент підписання цього акту покупець сплатив продавцю ціну продажу майна, а саме 7951,25 грн. (п. 2 Акту).

У п. 6 Акту про придбання майна на аукціоні вказано, що сторони не мають одна до одної ніяких претензій, новому кредитору передані майно, а також всі документи.

19.09.2023р. між ТОВ "ДТЕК Добропіллявугілля" у особі ліквідатора Курбанова Назіма Вахід-Огли, як первісним кредитором, та ТОВ "СКС ТРАНС" було укладено договір про відступлення права вимоги (надалі - Договір про відступлення права вимоги), за умовами п. 1.1. якого у порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором та чинним в Україні законодавством, первісний кредитор відступає Новому кредитору право вимоги дебіторської заборгованості по 25 боржникам на суму 1325208,72 грн., яка підтверджена даними бухгалтерського обліку (деталізація у Додатку №2 до Протоколу №3 від 17.07.2023р. Комітету кредиторів ТОВ "ДТЕК Добропіллявугілля") (далі основне зобов`язання), в результату чого Новий кредитор стає кредитором за Основним зобов`язанням на всю суму заборгованості за основним зобов`язанням.

У відповідності до п. 1.2. за цим Договором новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від боржників виконання всіх зобов`язань за основним зобов`язанням.

Також за цим договором новий кредитор має право замість первісного кредитора звертатися в досудовому, позасудовому та судовому порядку з вимогою виконання боржниками вищезазначеного грошового зобов`язання та інші права, які відповідно до законодавства України належать кредитору у зобов`язанні за основним зобов`язанням (п. 1.3. Договору про відступлення права вимоги).

У пункті 2.1. договору визначено, що відповідно до пункту 3 статті 82 Кодексу України з процедур банкрутства первісний кредитор засвідчує, що новим кредитором здійснено повну оплату права вимоги дебіторської заборгованості по 25 боржникам на суму 1325208,72 грн., яка підтверджена даними бухгалтерського обліку, згідно п.2.2. цього договору.

Новий кредитор підтверджує, що в момент підписання цього Договору первісний кредитор передає, а новий кредитор отримує документи на підтвердження права вимоги (п. 3.1. Договору про відступлення права вимоги).

З моменту підписання сторонами цього договору до нового кредитора переходить право вимоги первісного кредитора за основним зобов`язанням в повному обсязі, а первісний кредитор втрачає зазначені права вимоги повністю. Моментом переходу права вимоги первісного кредитора за основним зобов`язанням до нового кредитора є момент підписання цього Договору (п.3.2. Договору про відступлення права вимоги).

Пунктом 3.4. Договору про відступлення права вимоги передбачено, що первісний кредитор засвідчує, що до початку електронного аукціону №BRD001-UA-029 від 11.09.2023р. основне зобов`язання боржниками виконане не було.

Договір про відступлення права вимоги є чинним, в судовому порядку недійсним не визнавався.

Крім того, з автоматизованої системи діловодства суду, судом встановлено, що ухвалою господарського суду від 03.12.2024р. по справі №905/1417/18 замінено стягувача у наказі господарського суду Донецької області від 03.10.2018р. про примусове виконання рішення господарського суду Донецької області від 04.09.2018р. по справі №905/1417/18 з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «СКС ТРАНС».

Таким чином, звертаючись до суду з означеним позовом, позивач наполягає на тому, що Товариство з обмеженою відповідальністю "СКС ТРАНС", як правонаступник ТОВ "ДТЕК Добропіллявугілля", набуло право пред`явлення вимоги до РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про стягнення інфляційних втрат у сумі 31796,25 грн. та 3% річних у сумі 6741,75 грн., нарахованих на заборгованість у сумі 32523,54 грн. за період з 28.09.2018р. по 25.08.2025р., що стягнута рішенням господарського суду Донецької області від 04.09.2018р. у справі №905/1417/18.

В свою чергу, відповідач заперечує проти заявлених позовних вимог, вважає їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Так, відповідач наполягає на тому, що зобов`язання АТ «Укрзалізниця» за договором перевезення вантажу №48482301 від 24.02.2018р. не є грошовими зобов`язаннями. Законом встановлено обмежену відповідальність залізниці за втрату вантажу у вигляді відшкодування збитків у розмірі дійсної вартості вантажу. Будь-яка інша відповідальність за зазначене порушення не визначена ні договором, ні Статутом, ні законом.

Також відповідач вважає, що нараховані інфляційні втрати та 3% річних за період з 28.09.2018р.по 25.08.2025р. не підлягають стягненню, оскільки були нараховані за період більший ніж три роки, які передували подачі позову. За розрахунками відповідача за період з 29.08.202р. по 25.08.2025р. інфляційні втрати становлять 10459,73 грн. та 3% річних 2919,10 грн.

При цьому, за твердженням відповідача, з огляду на наявну судову практику, з метою дотримання розумного балансу інтересів сторін, дотримуючись принципів справедливості, добросовісності, розумності суд має достатньо обґрунтованих підстав для ухвалення рішення про відмову у стягненні 3% річних або про зменшення суми 3% річних до символічного розміру 0,01 грн.

Додатково відповідач звертає увагу на те, що ні первісний, ні новий кредитор через власну бездіяльність тривалий час не намагалися вчинити будь-які дії з виконання рішення суду у справі №905/1417/18.

Заявлений до стягнення розмір судових витрат, на переконання відповідача, також підлягає зменшенню, оскільки він не відповідає критерію співмірності та не є пропорційним до предмета спору.

5. Оцінка суду і визначені відповідно до встановлених обставин правовідносини:

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (частина п`ята статті 11 Цивільного кодексу України). Тобто на підставі рішення суду цивільні права та обов`язки можуть виникати лише в конкретних випадках, визначених актами цивільного законодавства. Водночас, за загальним правилом, цивільні права та обов`язки виникають з юридичних фактів, найпоширенішими з яких є правочини.

Статтею 204 Цивільного кодексу України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом ст. 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. У зобов`язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 512 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Воно відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Суд зазначає, що частиною 1 ст. 514 Цивільного кодексу України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021р. у справі №906/1174/18 зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, в якому виникло таке зобов`язання.

Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, в якому виникло таке зобов`язання. Наведені правила є універсальними.

Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права та може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни.

Так, згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 3 ст. 656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру.

Таким чином, на підставі Договору про відступлення права вимоги від 19.09.2023р. та Акту про придбання майна на аукціоні від 19.09.2023р. відбулась заміна сторони в зобов`язанні, заборгованість за яким стягнута рішенням господарського суду Донецької області від 04.09.2018р. у справі №905/1416/18, а саме ТОВ "ДТЕК Добропіллявугілля" змінено його правонаступником ТОВ "СКС Транс".

Стосовно заперечень відповідача в частині того, що зобов`язання відповідача за договором перевезення вантажу за залізничними накладними не є грошовими, суд зазначає, що цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати від боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин 2, 3 статті 11 ЦК України може виникати на підставі не лише договорів й інших правочинів, а і завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі та інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.

За змістом статей 524, 533-535 та 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і факту завдання майнової шкоди іншій особі.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц).

Таким чином, внаслідок виявленої під час залізничного перевезення нестачі вугілля, у відповідача виникло саме грошове зобов`язання з відшкодування вартості втраченого вантажу, що і підтверджено рішенням суду в справі №905/1417/18.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, за загальним правилом кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач станом на момент укладення договору про відступлення прав вимоги (так і на теперішній час) добровільно не відшкодував ТОВ "ДТЕК Добропіллявугілля" суму збитків у зв`язку із втратою вантажу, яка була предметом стягнення в справі №905/1417/18, не виконав відповідне рішення суду про стягнення такої суми збитків. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Інші заперечення відповідача стосовно тривалої бездіяльності позивача (стягувача) щодо виконання рішення суду по справі №905/1417/18, а також щодо не подання новим стягувачем заяви про заміну сторони виконавчого провадження, на думку суду, є неспроможними та необґрунтованими.

По-перше, як вже раніше було зазначено судом, ухвалою господарського суду від 03.12.2024р. по справі №905/1417/18 замінено стягувача у наказі господарського суду Донецької області від 03.10.2018р. про примусове виконання рішення господарського суду Донецької області від 04.09.2018р. по справі №905/1417/18 з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «СКС ТРАНС».

Відповідна ухвала оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень України, відомості якого є офіційними та загальнодоступними.

По-друге, суд безумовно враховує, що відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Приписами ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" регламентовано, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Згідно з ч. 1 ст.18 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

За змістом ст. 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

При цьому, суд акцентує увагу на тому, що рішення суду має бути виконане саме боржником, не зважаючи на те чи застосовувались заходи примусового виконання рішення суду, не перекладаючи відповідальність за невиконання такого рішення на стягувача.

Так, з обставин даної справи вбачається, що саме у зв`язку з невиконанням відповідачем рішення Господарського суду Донецької області від 04.09.2018р. у справі №905/1417/18 позивач звернувся до суду із даною позовною заявою, в якій нарахував за період з 28.09.2018р. по 25.08.2025р. інфляційні втрати в сумі 31796,25 грн. та 3% річних у сумі 6741,75 грн.

Відповідно до положень статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, у кредитора згідно із частиною 2 статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3% річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2024р. у справі №657/1024/16-ц зауважила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Крім того, у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Як зазначає позивач у позові та вбачається з наданого розрахунку, нарахування 3% річних та інфляційних втрат у даній справі позивачем здійснено за період з 28.09.2018р. (після набрання рішенням у справі №905/1417/18 законної сили 27.09.2018р.) по 25.08.2025 (до звернення до суду з даним позовом) на суму заборгованості в розмірі 32523,54 грн.

В свою чергу у відзиві на позов відповідач стверджував, що строк стягнення інфляційних втрат та 3% річних має складати з 28.08.2022р. (три роки до дати подання позову) по 25.08.2025р. (останній день нарахування).

В подальшому, відповідач подав до суду заяву про застосування позовної давності до позовних вимог та зазначив, що додаткові нарахування, а саме нарахування інфляційних втрат та 3% річних мають поділяти долю основного зобов`язання. З урахуванням того, що позовна давність для позовів до залізниць встановлена, зокрема, статтею 136 Статуту залізниць України, якою передбачено, що позови до залізниць можуть бути подані у шестимісячний термін, який обчислюється відповідно до вимог статті 134 цього Статуту, відповідач дійшов висновку, що строк позовної давності за додатковою вимогою також не може перевищувати скорочений строк позовної давності. Тому строк стягнення інфляційних втрат та 3% річних не може перевищувати 15 місяців, які передували подачі позовної заяви, в даному випадку - з 29.05.2024р по 28.08.2025р.

Суд не погоджується з такими твердженням відповідача, виходячи з наступного.

Статтею 256 Цивільного кодексу України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 Цивільного кодексу України).

Аналіз змісту статей 256, 257 та 261 Цивільного кодексу України в їх сукупності і взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальна позовна давність тривалістю в три роки.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.11.2019р. у справі №127/15672/16-ц, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Таким чином, з огляду на вище наведені правові висновки, право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних мало б обмежуватися останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.

При цьому, стосовно доводів відповідача про те, що в даній справі має застосовуватись скорочений строк позовної давності в 6 місяців, то суд зазначає, що предметом даного спору не є вимога до залізниці як до перевізника, предметом спору є вимога про стягнення 3% річних та інфляційних втрат у зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань щодо сплати збитків за втрату вантажу, які стягнуті рішенням суду, а тому скорочений строк позовної давності в даному випадку не застосовується.

При цьому висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 07.04.2020р. у справі №910/4590/19, на які посилається відповідач, є не релевантними до обставин цієї справи, оскільки у вказаній справі надавався правовий висновок щодо визначення юрисдикції суду під час розгляду вказаної справи, за результатами розгляду вказаної справи Велика Палата дійшла висновку, що спір щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних має розглядатись судом тієї юрисдикції, що і спір щодо стягнення основної суми заборгованості.

Отже, суд ще раз підкреслює, що право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат і 3% річних мало б обмежуватися останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.

Водночас, Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12.03.2020р. на всій території України було встановлено карантин. Під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02.04.2020р. до 30.06.2023р.

Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.

Законом України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.

Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року №3450-ІХ "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини" (далі - Закон №3450-ІХ) пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон №3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.

Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився.

Пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України виключено на підставі Закону № 4434-IX від 14.05.2025р., який набрав чинності 04.09.2025р.

Таким чином, в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився до 04.09.2025р.

Подібні правові висновки висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02.07.2025р. у справі №903/602/24.

Як встановлено судом, заявлені до стягнення суми процентів річних та інфляційних втрат нараховані позивачем за період з 28.09.2018р. по 25.08.2025р. Враховуючи положення законодавства щодо продовження та зупинення строків позовної давності, оскільки період який заявлений позивачем відповідає вимогам законодавства, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання позивача про застосування позовної давності.

Перевіривши наданий розрахунок 3% річних у загальній сумі 6741,75 грн. за заявлений позивачем період прострочення та суму заборгованості, суд встановив, що такі нарахування відповідають вимогам чинного законодавства, умовам договору та фактичним відносинам, що склались між сторонами, арифметично обчислення здійснені вірно.

Перевіривши наданий розрахунок інфляційних втрат у сумі 31796,25 грн. на суму заборгованості 32523,54 грн. з урахуванням індексів інфляції за період жовтень 2018 року - липень 2025 року (зазначено про нарахування до 25.08.2025р., але фактично індекс інфляції за серпень 2025р. не застосовувався), суд встановив, що такі нарахування відповідають вимогам чинного законодавства, умовам договору та фактичним відносинам, що склались між сторонами, арифметично обчислення здійснені правильно.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру 3% річних до 0,01 грн., суд зазначає, що три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних. Таким чином, розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.

Відповідний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24.

Таким чином, клопотання відповідача про зменшення розміру 3 % річних є безпідставним та не підлягає задоволенню.

Також є безпідставними посилання відповідача на збагачення позивача з урахуванням того, що заявлена сума не є співмірною щодо ціни, за яку придбана вимога, оскільки якщо право вимоги відступається за плату, то сторони договору купівлі-продажу відповідно до ч. 3 ст. 656, 627 ЦК України можуть на власний розсуд визначити ціну продажу цього права. Чинне законодавство не містить заборони на встановлення ціни права грошової вимоги, що відступається за договору купівлі-продажу, у розмірі меншому, ніж номінальний розмір таких вимог. Крім того, визначення сторонами договору купівлі-продажу права вимоги ціни її продажу ніяким чином не впливає на розмір відступленого права та на суму зобов`язань боржника, ціна відступлення права вимоги ніяким чином не впливає на здійснення нарахувань на суму грошового зобов`язання боржника за ст. 625 ЦК України або можливість здійснення таких нарахувань в меншому розмірі.

Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши встановлені у справі обставини, оцінивши досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку за своїм внутрішнім переконанням, господарський суд, дійшов висновку про задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "СКС Транс", м.Дніпро до Акціонерного товариства "Українська залізниця", м.Київ в особі регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця", м.Лиман про стягнення заборгованості в сумі 38538,00 грн., з яких: 3% річних в сумі 6741,75 грн. та інфляційні втрати в сумі 31796,25 грн.

Відповідно до приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Разом з тим, у позовній заяві позивачем вказано, що ним понесені витрати у розмірі 15000,00 грн. на професійну правничу допомогу та повідомлено, що докази понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

За таких обставин, на дату ухвалення рішення у справі розподіл витрат на правову допомогу не здійснюється.

Керуючись ст.ст.13, 42, 74, 76, 129, 178, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "СКС Транс", м.Дніпро до Акціонерного товариства "Українська залізниця", м.Київ в особі регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця", м.Лиман про стягнення заборгованості в сумі 38538,00 грн., з яких: 3% річних в сумі 6741,75 грн. та інфляційні втрати в сумі 31796,25 грн., задовольнити повністю.

Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5, ідентифікаційний код 40075815) в особі регіональної "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (84400, Донецька обл., м.Лиман, вул. Привокзальна, буд. 22, ідентифікаційний код 40150216) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СКС Транс" (49010, м. Дніпро, вул. Володі Дубініна, буд. 8, оф.13, ідентифікаційний код 43556600) 3% річних в сумі 6741,75 грн. та інфляційні втрати в сумі 31796,25 грн., судовий збір в сумі 2422,40 грн.

Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

Повний текст рішення складено та підписано 24.11.2025р.

Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Східного апеляційного господарського суду в строк, встановлений ст.256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст.257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Г.В. Левшина