ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року м. ОдесаСправа № 916/3527/20(916/705/25)
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,

при секретарі судового засідання: Фещук В.М.,

за участю ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктус Імпорт" арбітражного керуючого Багінського А.О. та представників:

від Товариства з обмеженою відповідальністю "Дунайська Імпортна Компанія" Москвітіна І.О.,

від Товариства з обмеженою відповідальністю "Аверікс" участі не брали,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дунайська Імпортна Компанія"

на рішення Господарського суду Одеської області від 03.07.2025, прийняте суддею Шаратовим Ю.А., м. Одеса, повний текст складено 21.07.2025,

у справі №916/3527/20(916/705/25)

за позовом: ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктус Імпорт" арбітражного керуючого Багінського Артема Олександровича

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Дунайська Імпортна Компанія"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Аверікс"

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду Одеської області перебуває справа №916/3527/20 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктус Імпорт".

26.02.2025 до суду першої інстанції від ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктус Імпорт" арбітражного керуючого Багінського Артема Олександровича в межах справи про банкрутство №916/3527/20 надійшла позовна заява до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дунайська Імпортна Компанія" про визнання недійсним договору позики №12/11-18 від 12.11.2018, укладеного між Приватним підприємством "Атаман Імпорт" (Товариством з обмеженою відповідальністю "Аверікс"), правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Дунайська Імпортна Компанія", та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фруктус Імпорт".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний договір позики є фраудаторним, тобто таким, що укладений на шкоду кредиторам з метою зменшення майнових активів боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктус Імпорт".

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 18.03.2025 прийнято вищенаведену позовну заяву до розгляду в межах провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктус Імпорт", відкрито провадження та присвоєно справі за вказаним позовом №916/3527/20(916/705/25).

Рішенням Господарського суду Одеської області від 03.07.2025 у справі №916/3527/20(916/705/25) (суддя Шаратов Ю.А.) задоволено позов; визнано недійсним договір позики №12/11-18 від 12.11.2018, укладений між Приватним підприємством "Атаман Імпорт" (Товариством з обмеженою відповідальністю "Аверікс"), правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Дунайська Імпортна Компанія" (Позикодавець), та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дунайська Імпортна Компанія" (Позичальник); стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дунайська Імпортна Компанія" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктус Імпорт" витрати зі сплати судового збору у розмірі 3028 грн.

Дане судове рішення мотивоване доведеністю позивачем наявності правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним з огляду на встановлені обставини укладення останнього у "підозрілий період", існування ознак пов`язаності з контрагентом, безпідставне зменшення ціни та повної оплати товару за іншим договором (поставки) між сторонами за рахунок штучної заборгованості за позикою, що у сукупності свідчить про фактичне укладення договору позики №12/11-18 від 12.11.2018 для виведення майна (грошових коштів) Товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктус Імпорт" з метою незадоволення вимог кредиторів.

Не погодившись з ухваленим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Дунайська Імпортна Компанія" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 03.07.2025 у справі №916/3527/20(916/705/25) та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Зокрема, апелянт наголошує на тому, що оспорюваний договір не був укладений на шкоду кредиторам з метою виведення майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктус Імпорт", оскільки на підставі вказаного правочину боржник отримав від кредитора грошові кошти, за рахунок яких придбав соковитискачі, які в подальшому використовував у своїй господарській діяльності, пов`язаній з роздрібним продажем соків, що підтверджується низкою первинних документів, які наявні у матеріалах основної справи про банкрутство, але взагалі не були досліджені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні, що призвело до викривлення реальної картини господарської діяльності боржника без дослідження мети отримання останнім коштів у борг. Крім того, скаржник стверджує про необґрунтованість висновків місцевого господарського суду щодо суми заборгованості боржника перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Дунайська Імпортна Компанія" у зв`язку з неправильністю визначення її розміру, а також щодо пов`язаності контрагентів. Водночас апелянт звертає увагу на наявність помилки у резолютивній частині оскаржуваного рішення в частині зазначення Товариства з обмеженою відповідальністю "Дунайська Імпортна Компанія" не лише як позикодавця, а і як позичальника.

У відзивах на апеляційну скаргу №01-20/916/3527/20/4265 від 21.09.2025 (вх.№3323/25/Д2 від 22.09.2025) та №01-20/916/3527/20/4349 від 29.09.2025 (вх.№3323/25/Д3 від 29.09.2025) ліквідатор Товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктус Імпорт" арбітражний керуючий Багінський Артем Олександрович просить апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дунайська Імпортна Компанія" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 03.07.2025 у справі №916/3527/20(916/705/25) без змін, посилаючись на те, що реальний рух грошових коштів був лише інструментом у ланцюгу фраудаторних дій, спрямованих на створення штучної, контрольованої заборгованості перед пов`язаною особою з кінцевою метою виведення активів боржника на шкоду іншим, непов`язаним кредиторам. Водночас, за твердженням арбітражного керуючого, доводи апелянта не спростовують притаманність оспорюваному договору позики ключових ознак фраудаторності через призму відсутності економічної доцільності, а також укладення правочину з прихованою нелегітимною метою та з пов`язаними особами, про що у сукупності свідчать конфлікт інтересів керівника, майнова порука як доказ фінансової єдності, спільний персонал і централізоване управління за допомогою єдиного центру контролю. Поряд з цим, арбітражний керуючий наголошує на тому, що наявність описки у резолютивній частині рішення не є підставою для його скасування, адже може бути виправлена судом у порядку, передбаченому процесуальним законом.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 15.09.2025 у справі №916/3527/20(916/705/25) за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження; встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 30.09.2025.

В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.10.2025 призначено справу №916/3527/20(916/705/25) до розгляду на 05.11.2025 о 12:00.

Протокольною ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.11.2025 вирішено розглянути апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дунайська Імпортна Компанія" на рішення Господарського суду Одеської області від 03.07.2025 у справі №916/3527/20(916/705/25) поза межами строку, встановленого частиною першою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, та оголошено у судовому засіданні у даній справі перерву до 10:00 год 26.11.2025.

У судовому засіданні 26.11.2025, проведеному в режимі відеоконференції, представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Дунайська Імпортна Компанія" підтримав апеляційну скаргу; ліквідатор Товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктус Імпорт" арбітражний керуючий Багінський Артем Олександрович висловив заперечення проти її задоволення; представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Аверікс" участі не брав, хоча був належним чином сповіщений про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи (т.ІІ а.с.155-158).

Товариство з обмеженою відповідальністю "Аверікс" своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалося, відзив на апеляційну скаргу не надало, що згідно з частиною третьою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктус Імпорт" арбітражного керуючого Багінського Артема Олександровича та представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Дунайська Імпортна Компанія", обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 12.11.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Атаман Імпорт" ("Позикодавець") в особі директора ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фруктус Імпорт" ("Позичальник") в особі директора ОСОБА_2 укладено договір позики (поворотної фінансової допомоги) №12/11-18 від 12.11.2018 (далі договір №12/11-18 від 12.11.2018), за умовами пунктів 1.1, 1.2 якого Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти у розмірі, встановленому договором, а Позичальник зобов`язується повернути їх Позикодавцю в порядку, встановленому договором. Оскільки між сторонами налагоджуються тісні взаємовигідні ділові стосунки, позика надається Позичальнику на безвідсотковій (безвідплатній) основі.

Сума позики за договором становить 5000000 грн. Позикодавець перераховує суму позики в безготівковому порядку на поточний рахунок Позичальника (пункти 2.1, 3.1 договору №12/11-18 від 12.11.2018).

Відповідно до пункту 4.1 договору №12/11-18 від 12.11.2018 строк повернення позики становить один календарний рік з моменту надання суми позики.

Згідно з пунктами 5.1-5.3 договору №12/11-18 від 12.11.2018 Позичальник зобов`язаний повернути суму позики (або неповернену її частину в разі дострокового погашення частини позики) в останній день строку, встановленого у пункті 4.1 цього договору. Сума позики підлягає поверненню шляхом її перерахування на поточний рахунок Позикодавця. Днем повернення позики (її частини) вважається день зарахування суми позики (її частини) на поточний рахунок Позикодавця.

В силу пункту 6.1 договору №12/11-18 від 12.11.2018 цей договір набуває чинності з моменту перерахування суми позики Позичальнику і діє до моменту його остаточного виконання.

На виконання договору №12/11-18 від 12.11.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю "Атаман Імпорт" перерахувало на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктус Імпорт" суму позики у розмірі 5094000 грн, що підтверджується випискою Акціонерного товариства "Сенс Банк" по особовим рахункам Товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктус Імпорт" за період з 01.01.2017 по 04.09.2023, а саме: 12.11.2 грн, 03.10.2019 171000 грн та 31.03.2020 13000 грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фруктус Імпорт" повернуло Товариству з обмеженою відповідальністю "Атаман Імпорт" суму позики у розмірі 3070500 грн, про що свідчить виписка Акціонерного товариства "Сенс Банк" по особовим рахункам Товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктус Імпорт" за період з 01.01.2017 по 04.09.2023, а саме: 06.02.2 грн, 08.05.2019 65000 грн, 20.05.2019 90000 грн, 21.05.2019 160000 грн, 01.07.2019 70000 грн, 15.07.2019 450000 грн, 26.07.2019 25000 грн, 02.08.2019 100000 грн, 05.08.2019 75000 грн, 07.11.2019 37500 грн, 08.11.2019 8000 грн, 21.11.2019 150000 грн, 10.01.2020 740000 грн.

11.03.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фруктус Імпорт" ("Боржник") в особі директора Кобко С.Л., Товариством з обмеженою відповідальністю "Атаман Імпорт" ("Первісний кредитор") в особі директора ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дунайська Імпортна Компанія" ("Новий кредитор") в особі директора Бандурко О.О. укладено договір про відступлення права вимоги та заміну кредитора №11/03-20 (далі договір №11/03-20 від 11.03.2020), за умовами пунктів 1, 2 якого ним регулюються відносини із відступленням права вимоги Первісного кредитора у зобов`язанні, що виникло із договору №12/11-18 від 12.11.2018, укладеного між Первісним кредитором та Боржником (далі основний договір). З цього Договору випливає, що Новий кредитор займає місце Первісного кредитора в зобов`язаннях, що виникли з основного договору в обсязі та на умовах, що існують на момент укладення цього договору.

Первісний кредитор відступає на користь Нового кредитора право вимоги (грошове зобов`язання) у розмірі 2023500 грн, що виникло на підставі пунктів 1.1 та 2.1 основного договору, а Боржник погоджується виконати зазначене грошове зобов`язання Новому кредитору. Боржник не заперечує проти заміни Первісного кредитора Новим кредитором в основному договорі і, підписуючи зі своєї сторони цей договір, дає згоду на відповідну заміну кредитора в порядку та на умовах, визначених цим договором (пункти 3, 4 договору №11/03-20 від 11.03.2020).

В силу пунктів 5, 6 договору №11/03-20 від 11.03.2020 Боржник має право висунути проти вимоги Нового кредитора всі заперечення, які могли мати місце у відносинах між Первісним кредитором та Боржником за основним договором. Відступлення права вимоги за цим договором є безоплатним.

01.12.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дунайська Імпортна Компанія" ("Сторона-1") в особі директора ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фруктус Імпорт" ("Сторона-2") в особі директора Кобко С.Л. укладено договір про зарахування зустрічних однорідних вимог №0112-20 (далі договір №0112-20 від 01.12.2020), відповідно до пункту 1 якого Сторона-1 і Сторона-2, маючи одна до одної зустрічні однорідні вимоги, строк виконання яких настав, дійшли згоди на підставі статті 601 Цивільного кодексу України про зарахування зустрічних однорідних вимог, що випливають з нижчезазначених договорів, у яких Сторона-1 і Сторона-2 є сторонами, а саме:

-за договором поставки №0109/18 від 01.09.2018 Сторона-1 є боржником, а Сторона-2 є кредитором при виконанні грошового зобов`язання у сумі 5105698,98 грн;

-за договором поставки №03/09-18 від 03.09.2018 Сторона-1 є кредитором, а Сторона-2 є боржником при виконанні грошового зобов`язання у сумі 3126377,85 грн;

-за договором №11/03-20 від 11.03.2020 Сторона-1 є кредитором, а Сторона-2 є боржником при виконанні грошового зобов`язання у сумі 2023500 грн.

У пункті 2 договору №0112-20 від 01.12.2020 визначено, що у результаті проведення зарахування з моменту підписання цього договору:

-заборгованість Сторони-1 перед Стороною-2 за договором поставки №0109/18 від 01.09.2018 вважається погашеною повністю;

-заборгованість Сторони-2 перед Стороною-1 за договором поставки №03/09-18 від 03.09.2018 вважається погашеною повністю;

-заборгованість Сторони-2 перед Стороною-1 за договором №11/03-20 від 11.03.2020 вважається погашеною частково на суму 1979321,13 грн і складає 44178,87 грн.

Підписання цього договору сторонами свідчить про відсутність будь-яких претензій сторін одна до одної (пункт 3 договору №0112-20 від 01.12.2020).

У матеріалах справи також містяться:

-договір іпотеки №CLMВ000136/6 від 02.03.2020, який укладений між ОСОБА_2 ("Іпотекодавець") та Акціонерним товариством "АЛЬФА-БАНК" ("Іпотекодержатель") і за умовами якого Іпотекодавець у забезпечення виконання кредитних зобов`язань боржників Товариства з обмеженою відповідальністю "Атаман Імпорт" і Товариства з обмеженою відповідальністю "Дунайська Імпортна Компанія" передає Іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно: домоволодіння загальною площею 408,9 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та належать Іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу; земельна ділянка площею 0,06 га, кадастровий номер: :24:003:0148 та належить Іпотекодавцю на праві власності.

-договір іпотеки №CLMВ000359/6 від 06.03.2020, який укладений між ОСОБА_2 ("Іпотекодавець") та Акціонерним товариством "АЛЬФА-БАНК" ("Іпотекодержатель") і згідно з яким Іпотекодавець у забезпечення виконання кредитних зобов`язань боржників Товариства з обмеженою відповідальністю "Атаман І К" і Товариства з обмеженою відповідальністю "Дунайська Імпортна Компанія" передає Іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно: домоволодіння загальною площею 408,9 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та належать Іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу; земельна ділянка площею 0,06 га, кадастровий номер: :24:003:0148 та належить Іпотекодавцю на праві власності.

-низка витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо учасників справи;

-акт прийому-передачі частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Дік20" б/н від 05.10.2020, підписаний між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ;

-договір поставки №03/09-18 від 03.09.2018, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дунайська Імпортна Компанія" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фруктус Імпорт";

-договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктус Імпорт" б/н від 07.12.2020, укладений між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_6 (покупець)

-повідомлення про прийняття працівників на роботу, складені Товариством з обмеженою відповідальністю "Фруктус Імпорт";

-відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про реєстраційні дані та джерела отримання доходів;

-заяви свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_7 ;

-ухвала слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 13.09.2024 у справі №947/24078/24, якою накладено арешт із забороною користування та розпорядження на окремі речі, що були тимчасово вилучені в ході проведення обшуку від 03.09.2024 у приміщеннях, які використовує у своїй діяльності Товариство з обмеженою відповідальністю "Дунайська Імпортна Компанія" за зазначеними у цій ухвалі географічними координатами, шляхом заборони користування та розпорядження майном;

-адресована Товариству з обмеженою відповідальністю "Фруктус Імпорт" претензія Товариства з обмеженою відповідальністю "Дунайська Імпортна Компанія" №01/09-2020-1 від 01.09.2020 та відповідь на вказану претензію №20/0409 від 04.09.2020;

-статут Товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктус Імпорт", затверджений рішенням загальних зборів учасників, оформленим протоколом №1508/ВС від 15.08.2018.

Предметом спору у даній справі є вимоги ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктус Імпорт" арбітражного керуючого Багінського Артема Олександровича про визнання недійсним договору №12/11-18 від 12.11.2018, укладеного між Приватним підприємством "Атаман Імпорт" (після зміни найменування Товариство з обмеженою відповідальністю "Аверікс") та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фруктус Імпорт".

Задовольняючи позов, місцевий господарський суд послався на доведеність позивачем наявності правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним з огляду на встановлені обставини фраудаторності останнього.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду не погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про задоволення позову з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Кодексу України з процедур банкрутства, Закону України "Про міжнародне приватне право", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами частини першої статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Згідно з положеннями статей 2, 4, 5 Господарського процесуального кодексу України, а також статей 15, 16 Цивільного кодексу України підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення. Тому задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту.

Аналіз положень Кодексу України з процедур банкрутства дає підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який передбачає концентрацію спорів, стороною яких є боржник, у межах справи про банкрутство задля судового контролю в межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів.

Так, відповідно до положень статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Наведена норма кореспондується з пунктом 8 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів.

Звертаючись із вимогами про визнання недійсним правочину, заявник згідно з положеннями статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення. Без доведення обставин недодержання сторонами в момент вчинення оспорюваного правочину конкретних вимог законодавства у суду відсутні підстави для визнання його недійсним.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, згідно з якими, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Розгляд та захист порушених справ у межах справи про банкрутство має певні характерні особливості, що відрізняються від позовного провадження. Передусім це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні специфічних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного.

До таких засобів віднесено інститут визнання недійсними правочинів боржника та спростування майнових дій боржника у межах справи про банкрутство, закріплений у статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

Відповідно до частини першої статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, поданою в порядку, визначеному статтею 7 цього Кодексу, може визнати недійсними правочини або спростувати майнові дії, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, якщо вони порушили права боржника або кредиторів, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив іншій особі або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування (частина друга статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства).

Згідно з частиною третьою статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства у разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, сторона за таким правочином зобов`язана повернути боржнику майно, яке вона отримала від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Отже, законодавство у сфері банкрутства містить спеціальні та додаткові, порівняно із нормами Цивільного кодексу України, підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, і застосовуються тоді, коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, який врегульовано законодавством про банкрутство.

На відміну від Цивільного кодексу України, Кодекс України з процедур банкрутства не визначає вимоги до укладеного правочину, а встановлює спеціальні правила та врегульовує процедуру визнання недійсними правочинів (договорів), укладених боржником, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, та містить спеціальні положення щодо строків (сумнівного періоду протягом якого боржник вчиняє правочини), суб`єктів (осіб, які мають ініціювати право визнання договорів недійсними) і переліку підстав, за наявності яких можна визнавати правочини недійсними.

Звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсними правочинів боржника можливе як на підставі загальних засад цивільного законодавства (в силу недопустимості зловживання правом), так і на підставі спеціальної норми, передбаченої Кодексом України з процедур банкрутства. Зазначені способи є належними способами захисту, які, з урахуванням обставин справи, гарантують практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

Інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

Водночас однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які мають право розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Частиною третьою статті 13 Цивільного кодексу України визначено, що не допускаються дії особи, які вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, й це передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор має право розраховувати, що всі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.

Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди кредиторам, ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами є очевидним використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню ("вживанням права на зло").

За цих умов недійсність договору як приватно-правова категорія є інструментом, який покликаний не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

Фраудаторними правочинами в юридичній науці та в останні роки в українській судовій практиці називають договори, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору. Цей термін походить від англ. "fraud" шахрайство, підроблення, афера. Значення цього слова розкривається внутрішнім змістом тих категорій і понять, які вони називають.

У Цивільному кодексі України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Межі є невід`ємною рисою будь-якого суб`єктивного права. Суб`єктивні цивільні права, будучи мірою можливої поведінки уповноваженої особи, має певні межі за змістом і за характером здійснення.

Зокрема, зловживання правом це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм в рамках дозволеного йому законом загального типу поведінки. За одним із сучасних визначень, під зловживанням правом розуміються випадки, коли суб`єкт цивільних правовідносин, якому належить певне суб`єктивне цивільне право, здійснює його неправомірно, коли суть здійснення права іде врозріз з його формальним змістом. Тобто уповноважена особа, маючи суб`єктивне право і спираючись на нього, виходить за межі дозволеної поведінки. Слово "зловживання" за своїм буквальним змістом означає використання, вживання чого-небудь з метою заподіяння певного зла, шкоди, збитків кому б то не було. Семантичне тлумачення терміну "зловживання правом" призводить до висновку про те, що його основним змістом є використання належного уповноваженій особі суб`єктивного цивільного права на шкоду іншому учаснику цивільних відносин.

Отже, учасники цивільних відносин при здійсненні своїх прав зобов`язані діяти добросовісно, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. На цих засадах мають ґрунтуватися і договірні відносини. У зв`язку з цим слід дійти висновку, що межею реалізації принципу свободи договору має бути неприпустимість зловживання правом.

Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 №2-р(II)/2021 у справі №3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 Цивільного кодексу України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)".

Що ж до фраудаторного правочину як зловживання правом, то намір заподіяти зло є неодмінним і єдиним надійним критерієм шикани (зловживання правом).

Фраудаторні угоди це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку. Слід звернути увагу, що фраудаторним правочином може бути як оплатний, так і безоплатний договір, а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог. Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути:

-момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж трьох років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засідання у справі);

-контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи);

-щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.

Поряд з цим, кожен окремий критерій сам по собі автоматично не спричиняє фраудаторність, а презумпція правомірності правочину може бути спростована тільки вагомими доказами, які у своїй сукупності засвідчують шкідливість вчиненого правочину, вживання права на зло.

Така підстава як укладення боржником договору з заінтересованою особою має містити і таку кваліфікуючу ознаку в розрізі основ, підходів і мети інституту неплатоспроможності як завдання збитків боржнику або кредиторам.

Саме такий правовий висновок Верховного Суду викладений в постанові від 26.05.2022 у справі №910/15018/19(910/14175/20).

У постанові від 28.02.2024 у справі №908/70/22(908/1566/22) Верховний Суд виснував, що виходячи із закріпленого статтею 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язку доказування, ураховуючи встановлені статтею 77 цього Кодексу вимоги щодо допустимості доказів у справі, суди, в межах наявних в них повноважень, передбачених статтями 86, 237, 269 Господарського процесуального кодексу України, досліджуючи питання недійсності правочину, укладеного боржником в "підозрілий період", мають надати належну правову оцінку заявленим вимогам позивача з урахуванням визначених ним підстав заявлених вимог (фактичної підстави вчинення правочинів на шкоду кредиторам та правової підстави, яка, окрім приписів статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства, ґрунтується на загальних нормах Цивільного кодексу України).

Враховуючи визначені законодавцем загальні принципи господарського процесу (у тому числі обов`язок з доведення стороною всіх наведених нею обставин), презумпцію правомірності правочину (статті 204 Цивільного кодексу України), презумпцію добросовісності та розумності поведінки особи (частина п`ята статті 12 Цивільного кодексу України), позивач повинен довести наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину, а саме: невідповідність його прямим імперативам, наявність зловживання боржником своїм правом, укладення правочину на шкоду кредиторам, відсутність реальної мети, вчинення його всупереч принципам розумності та добросовісності тощо.

Без доведення цього позивачем належними і достатніми доказами правочини із заінтересованими особами не можуть визнаватися судом недійсними. Позов не може обґрунтовуватися лише припущеннями позивача і його суб`єктивним ставленням до правочину.

Водночас перед судом постає завдання за наслідком оцінки обставин справи встановити взаємопов`язаність дій учасників оспорюваного правочину, направлену на досягнення єдиної недобросовісної мети вивести майно (грошові кошти) боржника поза межі єдиної процедури банкрутства цього боржника для унеможливлення задоволення вимог визнаного у процедурі банкрутства кредитора (кредиторів) за рахунок такого активу з дотриманням правил процедури банкрутства.

Колегія суддів зазначає, що за своєю юридичною природою оспорюваний договір №12/11-18 від 12.11.2018 є договором позики.

Наявність підстав для визнання недійсним договору фінансової позики, укладеного боржником до відкриття провадження у справі про банкрутство, згідно зі статтею 42 Кодексу України з процедур банкрутства суди встановлюють відповідно до норм матеріального та процесуального права шляхом дослідження правової природи договору (а не лише його назви), аналізу змісту та умов укладеного договору зі встановленням фактичних обставин та здійсненням на їх підставі висновками щодо застосування відповідних норм законодавства у кожній конкретній справі.

За змістом вказаної норми підстави, закріплені в ній, вказують визначальним критерієм недійсності правочинів боржника негативні наслідки виконання боржником/прийняття ним на себе майнових зобов`язань, що вимагає економіко-правову оцінку дій боржника, що призвели до зменшення його активів (приховування майна) та неплатоспроможності.

Тобто "недійсність" за статтею 42 Кодексу України з процедур банкрутства перш за все пов`язується з оцінкою дій боржника, виконання яких мало негативні наслідки для боржника у вигляді зменшення його майнових активів та неплатоспроможності, а метою застосування наведених положень є відповідні, визначені законом (зокрема, частиною третьою статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства та статтею 216 Цивільного кодексу України) наслідки у вигляді повернення майна боржника у ліквідаційну масу задля унеможливлення для боржника зловживати своїми правами та вчиняти дії на шкоду кредиторам.

Відповідно до частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що останній передбачає надання Товариством з обмеженою відповідальністю "Атаман Імпорт" позики Товариству з обмеженою відповідальністю "Фруктус Імпорт" на безвідсотковій (безвідплатній) основі та на тривалий строк (календарний рік з моменту отримання позики).

Реальне виконання вищенаведеного договору підтверджується фактом перерахування Товариством з обмеженою відповідальністю "Атаман Імпорт" грошових коштів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктус Імпорт", про що свідчать виписка Акціонерного товариства "Сенс Банк" по особовим рахункам Товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктус Імпорт" за період з 01.01.2017 по 04.09.2023 та не заперечується учасниками справи.

Водночас ні позивач, ні суд першої інстанції, посилаючись на "штучний" характер заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктус Імпорт" за оспорюваним договором та використання такого боргу для зменшення розміру грошових коштів (активів) боржника, не навели достатнього обґрунтування, яким чином отримання боржником коштів за цим договором спричинило негативні наслідки для нього і в чому виразилися недобросовісні дії його сторін або зловживання правом, тим більше, що отримані боржником кошти за договором могли бути спрямовані на фінансування поточної господарської діяльності товариства, у тому числі і на погашення кредиторської заборгованості перед існуючими кредиторами (у разі їх наявності). Більше того, внаслідок укладення договору не відбулося відчуження майна боржника чи зменшення його вартості, натомість останній, навпаки, отримав можливість тривалий час користуватися значною сумою грошових коштів на пільгових умовах (безвідсотково), що, у свою чергу, створило передумови для підтримання його платоспроможності.

Внаслідок укладення оспорюваного договору Товариство з обмеженою відповідальністю "Фруктус Імпорт" не прийняло на себе лише зобов`язання, адже їх виникненню передувало отримання грошових коштів, а в результаті отримання коштів у позику за вказаним договором відбулося збільшення активів боржника, тобто останнє набуло можливість продовжувати свою господарську діяльність, що є запобіжником неплатоспроможності, а не навпаки.

Укладення боржником договору позики і отримання за ним саме коштів на безпроцентній підставі не могло призвести до неплатоспроможності боржника і неможливості виконання ним зобов`язань перед своїми кредиторами. Наслідком укладання договору позики (що відбувається в момент отримання коштів за ним) є збільшення активів боржника, а не їх зменшення.

Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 28.02.2024 у справі №908/70/22(908/1566/22).

Позивачем не підтверджено за допомогою належних та допустимих доказів факту існування негативного економічного впливу оспорюваного договору на платоспроможність боржника внаслідок отриманої позики за спірним договором, у тому числі через призму збільшення його кредиторської заборгованості перед іншими кредиторами тощо.

За таких обставин, апеляційний господарський суд дійшов висновку про недоведеність позивачем своїх тверджень щодо фраудаторності оспорюваного договору.

Поряд з цим, суд повинен встановити, настання яких дійсних правових наслідків прагне досягнути позивач шляхом подання позову і чи за встановлених обставин обраний позивачем спосіб захисту призведе до поновлення його прав та інтересів.

Визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у частині першій статті 2 Господарського процесуального кодексу України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі №908/976/19).

Звертаючись з позовом у цій справі, ліквідатор Товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктус Імпорт" арбітражний керуючий Багінський Артем Олександрович жодним чином не конкретизував, а місцевий господарський суд, в свою чергу, задовольняючи відповідний позов про визнання недійсним договору №12/11-18 від 12.11.2018, не встановив, яким чином будуть захищені та відновлені права і законні інтереси боржника в результаті визнання недійсним оспорюваного договору, оскільки у останнього зберігатиметься обов`язок повернути позикодавцю грошові кошти, отримані за цим договором.

Визнання недійсним договору №12/11-18 від 12.11.2018 не змінить майнового стану боржника, не призведе до припинення зобов`язання боржника з повернення одержаних за цим договором коштів та повернення кредитором до ліквідаційної маси майна боржника згідно з частиною третьою статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства, що і є метою визнання недійсними правочинів боржника за вказаною статтею. Натомість, у боржника зберігатиметься обов`язок повернути позичальнику грошові кошти, отримані за цим договором, як при чинності договору позики, так і при визнанні його недійсним.

За наведених обставин саме по собі укладення боржником правочину з заінтересованою особою не може бути підставою для визнання його недійсним.

Саме такий правовий висновок Верховного Суду міститься в постанові від 28.02.2024 у справі №908/70/22(908/1566/22), в межах якої також розглядалися позовні вимоги про визнання недійсним договору позики з підстав його фраудаторності та укладення останнього боржником з заінтересованою особою у підозрілий період.

Щодо доводів позивача про укладення боржником оспорюваного договору із заінтересованою особою колегія суддів зауважує на тому, що, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними, на момент їх вчинення/укладення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17).

Відтак та обставина, що директор Товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктус Імпорт" ОСОБА_2 став майновим поручителем Товариства з обмеженою відповідальністю "Дунайська Імпортна Компанія" за договорами іпотеки від 02.03.2020 і 06.03.2020, не свідчить про існування заінтересованої особи сторони оспорюваного правочину, укладення якого відбулося раніше (12.11.2018) та з іншою юридичною особою Товариством з обмеженою відповідальністю "Атаман Імпорт" (після зміни найменування Товариство з обмеженою відповідальністю "Аверікс").

Висновок суду першої інстанції про пов`язаність Товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктус Імпорт" з Товариством з обмеженою відповідальністю "Атаман Імпорт" через ОСОБА_4 (кінцевий бенефіціарний власник (контролер) і керівник Товариства з обмеженою відповідальністю "Дунайська Імпортна Компанія") як особу, яка не мала формалізованих зв`язків із юридичною особою-боржником, але нібито мала змогу іншим чином визначати та впливати на поведінку боржника в господарських відносинах, ґрунтується на нічим не підтверджених припущеннях та на безпідставному ігноруванні того факту, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Дунайська Імпортна Компанія" станом на момент укладення договору №12/11-18 від 12.11.2018 не виступало його стороною.

Факт того, що бухгалтерський облік Товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктус Імпорт" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Атаман Імпорт" вівся одним і тим самим бухгалтером, автоматично не наділяє позичальника за договором №12/11-18 від 12.11.2018 статусом заінтересованої особи щодо боржника, оскільки практика ведення одним бухгалтером декількох підприємств є розповсюдженою у діловому обороті.

Посилання позивача на те, що Кобко С.Л. до 29.07.2020 був кінцевим бенефіціарним власником (контролером) Товариства з обмеженою відповідальністю "Атаман Імпорт" не зумовлює наявності правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним з огляду на відсутність у матеріалах справи доказів настання негативних наслідків для самого боржника або його кредиторів у зв`язку з укладенням договору №12/11-18 від 12.11.2018.

Окремо апеляційний господарський суд вважає за необхідне зазначити щодо суб`єктного складу сторін у даній справі.

Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 02.09.2022 у справі №125/2157/19, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є, зокрема, пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину.

З`ясовуючи належність суб`єктного складу учасників справи, Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові зазначила, що вирішуючи позовні вимоги про визнання правочину недійсним у загальному розумінні, суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню (сторонами справи мають бути всі сторони правочину), та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову з зазначених підстав.

Отже, в силу позиції Великої Палати Верховного Суд про те, що сторона оспорюваного правочину повинна мати процесуальний статус відповідача, який визначається не тільки належністю його до сторін цього правочину, але й можливими допущеними ним порушеннями при його укладенні, апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що належним відповідачем за позовом у даній справі мало виступати Товариство з обмеженою відповідальністю "Аверікс" (до зміни найменування Товариство з обмеженою відповідальністю "Атаман Імпорт"), як сторона, якою безпосередньо було укладено оспорюваний договір №12/11-18 від 12.11.2018, та до якої спрямована позовна вимога про недійсність договору. Між тим, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову безвідносно до інших встановлених судом обставин, що безпідставно залишилось поза увагою суду першої інстанції.

Даний висновок суду апеляційної інстанції повністю узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 10.07.2025 у справі №915/16/24(915/646/24), в якій позовна вимога про визнання недійсним договору позики з підстав фраудаторності та укладення останнього боржником з заінтересованою особою у підозрілий період також була помилково заявлена до неналежного відповідача товариства, яке набуло замість позикодавця права вимоги до боржника за спірним договором.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на недоведеність позивачем наявності правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, а також беручи до уваги звернення з позовом до неналежного відповідача, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Отже, судове рішення повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення Господарського суду Одеської області від 03.07.2025 у справі №916/3527/20(916/705/25) не відповідає вказаним вище вимогам у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а також неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню з одночасним ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дунайська Імпортна Компанія" задовольнити.

Рішення Господарського суду Одеської області від 03.07.2025 у справі №916/3527/20(916/705/25) скасувати.

У задоволенні позову ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктус Імпорт" арбітражного керуючого Багінського Артема Олександровича до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дунайська Імпортна Компанія" відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 27.11.2025.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук