ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" жовтня 2025 р. Справа№ 910/5839/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Шапрана В.В.

секретар судового засідання - Король Д.А.

учасники справи:

від позивача : Симбірцев Є.В.;

від відповідача : не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Геос-Укб"

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.07.25

та Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергум»

на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2025

у справі №910/5839/25 (суддя - С.О. Чебикіна)

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергум"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Геос-Укб"

про стягнення 1 071 332,57 грн.,

УСТАНОВИВ:

ТОВ "Енергум" звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до ТОВ "Геос-Укб" про стягнення 1 071 332,57 грн., яких 865 854,33 грн. основного боргу, 139 193,91 грн. пені, 54 855,34 грн. інфляційних втрат та 11 428,99 грн. 3% річних за Договором № 31/07/2020-3.9 про постачання електричної енергії споживачу від 31.07.2020 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.07.2025 у справі №910/5839/25 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Геос-Укб" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергум" 865 854, 33 грн основного боргу, 54 855, 34 грн інфляційних втрат та 11 428, 99 грн 3% річних. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Геос-Укб" 19.07.2025 подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2025 у справі № 910/5839/25 в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судом норм матеріального права. Зокрема апелянт стверджує про те, що він добросовісно на підставі актів прийому-передачі електричної енергії, які були направлені на його офіційну електрону адресу, сплатив за поставлену електричну енергії в повному обсязі у розмірі 25 377 464,11 грн Товариству з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРГУМ». За твердженням апелянта, надані позивачем докази про, нібито, поставлену електричну енергію не містять доказів того, на який саме об`єкт Відповідача була поставлена електрична енергія, тобто в позовній заяві взагалі відсутні адреси постачання електричної енергії, хоча самим спірним Договором передбачалося постачання електричної енергії на декілька об`єктів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.08.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Геос-Укб" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2025 у справі № 910/5839/25, розгляд апеляційної скарги призначено на 08.10.2025.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 24.07.2025 у справі №910/5839/25 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергум" про ухвалення додаткового рішення у справі задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Геос-Укб" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергум" 8 082, 03 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з указаним додатковим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Енергум" подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2025 у справі № 910/5839/25 в частині незадоволених вимог та ухвалити в цій частині нове, яким задовольнити заяву про розподіл судових витрат в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована безпідставним зменшенням місцевим господарським судом розміру судових витрат, які підлягають стягненню з відповідача.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.08.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергум" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2025 у справі № 910/5839/25, об`єднано апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Геос-Укб" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.07.25 у справі № 910/5839/25 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергум" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2025 у справі № 910/5839/25 в одне апеляційне провадження, розгляд апеляційних скарг призначено на 08.10.2025.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.10.2025 оголошено перерву у судовому засіданні до 22.10.2025.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 31.07.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Енергум" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Геос-Укб" (споживач) укладено Договір № 31/07/2020-3.9 про постачання електричної енергії споживачу (Договір), відповідно до умов пункту 2.1 якого постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами Договору.

Відповідно до пункту 5.1 Договору споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії, згідно з обраною споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком 2 до Договору.

Згідно з пунктом 5.4 Договору ціна електричної енергії має зазначатися постачальником у рахунках про оплату електричної енергії за Договором, у тому числі у разі її зміни. У випадках застосування до споживача диференційованих цін електричної енергії суми, вказані в рахунках, відображають середню ціну, обчислену на базі різних диференційованих цін.

Пунктом 5.5 Договору погоджено, що розрахунковим періодом за Договором є календарний місяць.

У відповідності до пункту 5.7 Договору споживач зобов`язується здійснити оплату рахунку постачальника в строк, вказаний рахунку, згідно Додатку № 2.

Згідно з пунктом 6.2 Договору споживач зобов`язується, зокрема, забезпечувати своєчасну та повну оплату спожитої електричної енергії згідно з умовами Договору.

Пунктом 13.1 Договору визначено, що цей Договір укладається на строк, зазначений в комерційній пропозиції, яку обрав споживач, та набирає чинності з моменту підписання його сторонами.

Відповідно до пункту 3.1 Комерційної пропозиції, яка є Додатком № 2 до Договору розрахунки за електричну енергію здійснюються виключно в грошовій формі відповідно до умов договору, шляхом їх перерахування на розрахунковий рахунок постачальника, вказаний у рахунку на оплату та на сайті постачальника.

Згідно з пунктом 5.1 Комерційної пропозиції рахунок за фактично відпущену електричну енергію, надається постачальником споживачу постачальником не пізніше п`ятого робочого дня з дати завершення розрахункового періоду. Надалі споживачем, рахунки за фактично відпущену електричну енергію підлягають оплаті протягом п`яти робочих днів з дати отримання.

Пунктом 6.1 Комерційної пропозиції погоджено, що оплата послуг з передачі, розподілу електричної енергії закупаються та оплачуються постачальником, а їх вартість включається до ціни електричної енергії і оплачується споживачем на рахунки постачальника.

У відповідності до пункту 10.1 Комерційної пропозиції цей Договір діє до 31.12.2020 року та набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та оплати споживачем рахунку, визначеного пунктом 5.1 Комерційної пропозиції.

Згідно з пунктом 10.2 Комерційної пропозиції Договір вважається продовженим на кожен наступний календарний рік, якщо за 21 (двадцять один) день до закінчення терміну дії Договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або про перегляд його умов.

З актів приймання-передачі електричної енергії № 5827 від 30.06.2024 року, № 6607 від 31.07.2024 року, № 8580 від 30.09.2024 року, № 9757 від 31.10.2024 року, № 11708 від 31.12.2024 року, № 58 від 31.01.2025 року, № від 28.02.2025 року, № від 31.03.2025 року, рахунками на оплату № 5827 від 30.06.2024 року, № 6607 від 31.07.2024 року, № 8580 від 30.08.2024 року, № 9757 від 31.10.2024 року, № 11708 від 31.12.2024 року, № 58 від 31.01.2025 року, № 9 від 31.03.2025 року, копії яких міститься в матеріалах справи, вбачається, що позивачем на виконання умов Договору надано відповідачу обумовлені послуг з передачі електричної енергії на загальну суму 865 854,33 грн.

Відповідно до статті 714 Цивільного кодексу України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Окремим видом договору енергопостачання є договір постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору постачання електричної енергії споживачу встановлюються Законом України "Про ринок електричної енергії".

Відповідно до частини 5 статті 65 Закону України "Про ринок електричної енергії" гарантований покупець здійснює оплату електричної енергії, купленої за "зеленим" тарифом та за аукціонною ціною, за фактичний обсяг відпущеної електричної енергії на об`єктах електроенергетики, що використовують альтернативні джерела енергії (а з використанням гідроенергії - вироблену лише мікро-, міні- та малими гідроелектростанціями), на підставі даних комерційного обліку, отриманих від адміністратора комерційного обліку, у порядку та строки, визначені відповідними договорами.

Доказів на спростування вказаної заборгованості відповідача перед позивачем матеріали справи не містять.

Таким чином, відповідач свої зобов`язання за Договором виконав не в повному обсязі, факт наявності заборгованості не спростований.

За таких обставин вимоги позивача про стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 865 854,33 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, вимоги про стягнення з відповідача 54 855,34 грн. інфляційних втрат та 11 428,99 грн. 3% річних також є обґрунтованими.

Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 139 193,91 грн пені в розмірі, нарахованої на підставі пункту 7 Комерційної пропозиції, колегія суддів відзначає наступне.

Пунктом 7 Комерційної пропозиції між сторонами погоджено, що у разі, порушення споживачем строків оплати за цим Договором, постачальник має право вимагати сплату пені. Споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі 0,10% від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу, нарахованої протягом всього періоду.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня).

Азом із тим, колегія суддів відзначає, що під час розгляду справи у суді першої інстанції було встановлено, що позивачем не було здійснено розрахунку пені за порушення строку сплати поставленої електричної енергії у розмірі 139 193,91 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що оскільки позивачем не надано розрахунку пені в розмірі 139 193,91 грн., місцевий господарський суд був позбавлений можливості дослідити обґрунтованість такого розміру пені та перевірити відповідний розрахунок (період нарахування, суми на які здійснюється нарахування пені, тощо). Вказана обставина є підставою для відмови у задоволенні позову у відповідні частині.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).

Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, слід зазначити, що іншим доводам апелянта оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2025 у справі № 910/5839/25 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Щодо апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергум» на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2025 у справі № 910/5839/25 колегія суддів відзначає наступне.

Позивачем було подано до місцевого господарського суду заяву про ухвалення додаткового рішення у справі, в якій позивач просив стягнути з відповідача 70 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною 3, 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано суду Договір № 01/05/2025 року про надання правової допомоги від 01.05.2025 року (Договір) та Акт прийому-передачі надання правової правничої допомоги від 17.07.2025 року до Договору на суму 70 000,00 грн.

Відповідно до пункту 5.1 Договору за надання правової допомоги за цим Договором клієнт сплачує адвокатському бюро суму адвокатського гонорару у розмірі 40 000,00 грн. за позитивне рішення кожної інстанції, в строк протягом 10 календарних днів з дня підписання акту прийняття виконаних послуг.

Згідно з пунктом 5.3 Договору за результатами надання правової допомоги складається акт, що підписується представниками кожної зі сторін. В акті вказується перелік наданої адвокатським бюро правової допомоги і її вартість. Акт надсилається клієнту адвокатським бюро електронною або звичайною поштою.

Отже, гонорар сторони визначили у фіксованому розмірі в сумі 40 000,00 грн за надання правової допомоги за позитивне рішення кожної інстанції, який в подальшому було збільшено до 70 000,00 грн на підставі акту прийому-передачі надання правової правничої допомоги від 17.07.2025 року.

Суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 15.06.2021 року справа № 159/5837/19, згідно з якою витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Отже, наявними в матеріалах справи доказами підтверджуються обставини надання позивачу професійної правничої допомоги, у зв`язку з чим, зазначені витрати є витратами на професійну правничу допомогу та, відповідно, є судовими витратами в розумінні статті 123 Господарського процесуального кодексу України.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також, критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, пункт 269).

При цьому, судом враховано, що згідно положень частини 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що узгоджується з принципом змагальності сторін.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Правові висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), у додатковій постанові від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26.09.2018 року у справі № 753/15683/15, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2019 року у справі № 910/3929/18.

Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі № 904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 року у справі № 912/1025/20).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що з огляду на наданий адвокатом обсяг послуг, розмір заявлених позивачем витрат на правову (правничу) допомогу у сумі 70 000,00 грн є таким, що не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, а такі витрати є неспіврозмірними з виконаною роботою.

Отже, заявлена позивачем до стягнення сума судових витрат є необґрунтованою, а її стягнення з відповідача становитиме надмірний тягар для останнього, що не узгоджується із принципом розподілу таких витрат.

Колегія суддів відзначає, що з урахуванням рівня складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсягу та змісту підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, місцевим господарським судом зроблено обґрунтований висновок про те, що обґрунтованою та співмірною зі складністю справи та фактично наданими послугами є витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн, а з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, витрати на професійну правничу допомогу покладаються на відповідача в розмірі 8 082,03 грн відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2025 у справі № 910/5839/25 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Геос-Укб» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2025 у справі № 910/5839/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2025 у справі № 910/5839/25 залишити без змін.

3. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергум» на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2025 у справі № 910/5839/25 залишити без задоволення.

4. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2025 у справі № 910/5839/25 залишити без змін.

5. Витрати по сплаті судового збору покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Геос-Укб» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Енергум» відповідно.

6. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 27.11.2025

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді С.І. Буравльов

В.В. Шапран