ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2025 року Справа №902/993/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Олексюк Г.Є.

суддя Петухов М.Г.

секретар судового засідання Переходько К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на рішення Господарського суду Вінницької області від 29.09.2025 (суддя Міліціанов Р.В., повне рішення складено 09.10.2025)

за позовом Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Енера Вінниця"

про розірвання договору

за участю представників:

позивача - не з`явився;

відповідача - не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 29.09.2025 у задоволенні позову відмовлено. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу позову в сумі 3028,00 грн залишено за позивачем.

Аналізуючи Закон України "Про публічні закупівлі", Закон України "Про санкції", постанову КМУ від 12.10.2022 №1178, суд першої інстанції вказав, що за відсутності прямої вказівки в законодавстві, яке регулює публічні закупівлі положень про розірвання укладених договорів юридичними особами, до яких не застосовано санкції, однак кінцевими бенефіціарними власниками яких є підсанкційні особи, а також з огляду на зміст застосованих до такої особи санкцій, котрі не передбачали станом на 26.12.2024 року заборону публічної закупівлі електроенергії у резидента України, закон з достатньою чіткістю не передбачає прямих правових підстав для розірвання договору про постачання електричної енергії №1318164/295/24 від 26.12.2024 року.

Оцінюючи підстави позову в частині доводів про розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин, суд врахував, що застосування санкцій не залежить від волі позивача, як заінтересованої сторони, тому може підтверджувати істотну зміну обставин щодо виконання договірних відносин. Однак, самого лише факту застосування санкцій у період дії договору недостатньо для застосування ч.2 ст.652 ЦК України, оскільки, істотним є доведення належними та допустимими доказами, що подальше виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Господарський суд зауважив, що позивачем не надано розрахунків коливання цін на електричну енергії з дати укладення договору до моменту звернення до суду, що надавало б можливість встановлення обставин порушення співвідношення майнових інтересів позивача внаслідок продовження виконання договору.

Таким чином, суд дійшов висновку про недоведення одночасного існування усіх умов для розірвання договору у судовому порядку згідно положень ч.2 ст.652 ЦК України, неможливості ухилення від укладення договору про публічну закупівлю після визначення переможця; відсутність прямої вказівки в законодавстві, яке регулює публічні закупівлі та застосування санкцій підстав для розірвання укладених договорів внаслідок введення санкцій до кінцевого бенефіціарного власника юридичної особи, яка є стороною укладеного договору, однак відсутня у переліку підсканкційних осіб.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області звернулось з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Апелянт, зокрема, зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що в умовах сьогодення у спірних правовідносинах питання продовження договірних відносин із товариством, кінцевим бенефіціарним власником якого є "підсанкційна особа", та виконання зобов`язань за спірним договором неминуче призведе до його економічного збагачення як кінцевого одержувача вигод, що виникають у результаті реалізації умов договору, фінансування за яким здійснюється за рахунок бюджетних коштів. Вказане не відповідає меті Закону України "Про публічні закупівлі" та принципам, за якими мають здійснюватися публічні закупівлі, закріпленими в статті 5 даного Закону.

Скаржник просить врахувати пп.1 п.1 постанови КМУ від 03.03.2022 №187, згідно якого для забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією російської федерації встановлено заборону (мораторій) на виконання, у тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань, кредиторами (стягувачами) за якими є російська федерація або юридичні особи, передбачені цим пунктом.

Вважає, що санкції до кінцевого бенефіціарного власника та засновника ТОВ "Енера Вінниця", ОСОБА_1 , були застосовані 19.01.2025, тобто після дати укладання договору (26.12.2024), а тому в даному випадку має місце істотна зміна обставин, якими сторони керувались при укладенні договору, що свідчить про наявність підстав для його розірвання на підставі ч.1 ст.652 ЦК України.

У відповідності до ст.263 ГПК України відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому, зокрема, зазначає, що відповідно до умов договору, розірвання його можливе за згодою сторін або за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Умовами договору не передбачено підстав для розірвання договору з урахуванням накладення санкцій на кінцевого бенефіціарного власника товариства. Зазначені обставини не є істотними умовами договору про закупівлю.

Звертає увагу суду на те, що взяті на себе обов`язки передбачені умовами договору з постачання електричної енергії відповідачем виконуються в повному обсязі. У матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували істотне порушення договору відповідачем.

Окрім того, відповідач вказує, що не включений до списку юридичних осіб, щодо яких застосовуються персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції). Закон України "Про санкції" не містить приписів про розірвання вже укладених та виконуваних договорів з юридичними особами, засновниками яких є підсанкційні особи, а відтак, запровадження санкцій щодо кінцевого бенефіціара не створює підставу для припинення зобов`язань на підставі закону та договору.

Таким чином, вважає, що апеляційна скарга є безпідставною та не обґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню, у зв`язку з цим просить залишити рішення Господарського суду Вінницької області від 29.09.2025 без змін.

У судове засідання, призначене на 18.11.2025 року, сторони не забезпечили явку уповноважених представників. При цьому, керуючись ст.42 ГПК України, подали клопотання про розгляд апеляційної скарги без участі їх представників.

Згідно з ч.12 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи приписи ст.269, 273 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, приймаючи до уваги відповідні клопотання сторін та той факт, що їх явка в судове засідання обов`язковою не визнавалася, а також те, що правові позиції апелянта та відповідача, викладені в апеляційній скарзі, відзиві на апеляційну скаргу і про їх зміну будь-яких заяв або клопотань вони не подавали, колегія суддів визнала за можливе розглядати апеляційну скаргу за відсутності представників сторін.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, відзив на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 26.12.2024 року за результатами відкритих торгів з особливостями між Головним управлінням Пенсійного фонду у Вінницькій області (споживач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Енера Вінниця" (постачальник) укладено договір №1318164/295/24 про постачання електричної енергії (а.с.5-11), згідно з п.2.1. якого постачальник бере на себе зобов`язання постачати у 2025 році електричну енергію (ДК 021:2015-09310000-5 Електрична енергія) споживачу для забезпечення потреб споживача (електрична енергія), а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії, та здійснює інші платежі згідно з умовами договору.

Загальна кількість електричної енергії за цим договором становить: 640 000 кВт/год для забезпечення потреб об`єктів споживання споживача за ЕІС кодами в і очках продажу, перелік яких зазначений в додатку № 1 "Специфікація" до договору (п. 2.2 договору).

Відповідно до п.3.1., 3.3. договору, строк (термін) поставки (передачі) товару з 00 год. 01 хв. 01.01.2025 по 24 год. 00 хв. 31.12.2025 року (цілодобово протягом строку дії договору). Постачання електричної енергії за умовами цього договору здійснюється цілодобово та безперервно.

За змістом п. 5.1., 5.2. договору, загальна ціна даного договору становить 6 173 056,00 грн, у т.ч. ПДВ 1 028 842,67 грн. Ціна за одиницю електричної енергії (1 кВт/год) визначається у додатку №2 "Комерційна пропозиція" до договору. Споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за ціною, яка зазначена у додатку №2 до договору.

Згідно з п.13.2. договору, зміна або розірвання договору у зв`язку з істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при його укладенні, здійснюється у порядку, визначеному ст.652 Цивільного кодексу України, ПРРЕЕ та умовами договору.

У відповідності до п.13.6. договору, невід`ємною частиною договору є: додаток №1 "Специфікація", додаток №2 "Комерційна пропозиція", додаток № 3 "Порядок зміни умов договору" (а.с.12-16).

Додатковими угодами №1 від 11.03.2025, №2 від 21.05.2025 внесено зміни до пунктів основного договору та викладено їх у новій редакції (а.с.16-19, 20-21).

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань кінцевим бенефіціарним власником Товариства з обмеженою відповідальністю "Енера Вінниця" є ОСОБА_1 , стосовно якого Указом Президента України від 19.01.2025 №38/2025 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 19.01.2025 року "Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)", яким введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 19.01.2025 року "Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)", застосовано персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції).

23.05.2025 року Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області на адресу відповідача надіслано лист №0200-0801-8/58331 щодо розірвання договору за згодою сторін з урахування Указу Президента України від 19.01.2025 №38/2025 та у зв`язку з істотною зміною обставин (а.с.22).

Листом від 28.05.2025 року відповідач відмовив у розірванні договору за згодою сторін, оскільки ні ТОВ "Енера Вінниця", ні кінцевий бенефіціарний власник ТОВ "Енера Вінниця" не належить до переліку осіб, щодо яких пунктом 2 Особливостей встановлена заборона на здійснення публічних закупівель (а.с.24-25).

11.06.2025 року від Управління Служби безпеки України у Вінницькій області на адресу позивача надійшов лист з вимогою невідкладно вжити вичерпних заходів згідно норм чинного законодавства у зв`язку із запровадженими санкціями до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянство: України, російської федерації) (а.с.28).

16.06.2025 року позивачем на адресу відповідача надіслано лист з проханням розірвати договір (а.с.23).

У відповідь на вказаний лист, 25.06.2025 року відповідач надіслав лист, за змістом якого застосування санкцій до фізичної особи-кінцевого бенефіціарного власника товариства, не є підставою для застосування наслідків таких санкцій до самого товариства, зокрема, не є підставою для розірвання укладеного договору (а.с.26-27).

Враховуючи відмову відповідача у розірванні договору за згодою сторін та посилаючись на наявність істотної зміни обставин, якими сторони керувалися під час його укладення, а саме те, що санкції щодо кінцевого бенефіціарного власника ТОВ "Енера Вінниця" були застосовані 19.01.2025, тобто після дати укладення договору, Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області звернулося з даним позовом до суду.

Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду справи по суті заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі ст.509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Відповідно до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом положень статей 626, 627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ст.525, 526, 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, правовідносини сторін виникли на підставі договору №1318164/295/24 про постачання електричної енергії від 26.12.2024 року за результатами відкритих торгів.

Враховуючи презумпцію правомірності правочину, передбачену ст.204 ЦК України, яка не спростована жодною стороною, та відповідно відсутність обставин визнання недійсним договору №1318164/295/24 про постачання електричної енергії 26.12.2024, вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки та є підставою для виникнення у сторін господарських зобов`язань відповідно до положень ст.11, 202, 509 ЦК України.

Згідно зі ст.714 ЦК України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Апеляційний суд не надає оцінки дотриманню процедури проведення закупівлі товару шляхом відкритих торгів відповідно до Закону України "Про публічні закупівлі", оскільки результатом цих торгів став договір, який жодна зі сторін не оспорює та правомірність якого не ставиться під сумнів. Предметом розгляду в даній справі є виключно питання розірвання договору про постачання електричної енергії від 26.12.2024, а не законність проведення закупівлі.

Позивач, обґрунтовуючи підстави для розірвання вказаного договору, посилається на застосування санкцій щодо кінцевого бенефіціарного власника ТОВ "Енера Вінниця" після дати укладення договору, а відтак, вважає, що відбулась істотна зміна обставин, якими сторони керувались при укладенні договору, та наявні всі умови передбачені ч.2 ст.652 ЦК України для розірвання договору у судовому порядку.

Колегія суддів враховує, що норми Закону України "Про санкції", постанови Кабінету Міністрів України "Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації" від 03.03.2022 №187, а також постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України "Про публічні закупівлі", на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування" від 12.10.2022 №1178 не регулюють правовідносин, пов`язаних із розірванням договорів, укладених за результатами процедур публічних закупівель, та виконуваних сторонами. Таким чином, вказані нормативні акти не підлягають застосуванню апеляційним судом при перегляді оскаржуваного рішення щодо розірвання договору №1318164/295/24 про постачання електричної енергії від 26.12.2024.

Відтак, суд апеляційної інстанції, надаючи оцінку наявності підстав для застосування положень ст.652 ЦК України у спірних правовідносинах, вважає за необхідне вказати наступне.

Згідно з ч.1 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ч.1 ст. 652 ЦК України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що, укладаючи договір, сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ним цілей. Проте, під час виконання договору можуть виявлятись обставини, які не могли бути враховані сторонами при укладенні договору, але істотно впливають на інтереси однієї чи обох сторін. При укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, при яких він буде виконуватися. Інтереси сторін можуть порушуватись будь-якою зміною обставин, що виникають у ході виконання договору, проте, лише істотна зміна обставин визнається підставою для вимоги про зміну чи розірвання договору. Зміна обставин вважається істотною, тільки якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах (постанова Верховного Суду від 16.02.2022 у справі №910/13557/21).

Істотна зміна обставин є оціночною категорією, яка полягає у зміні договірного зобов`язання таким чином, що його виконання для однієї зі сторін договору стає більш обтяженим, ускладненим чим суттєво змінюється рівновага договірних стосунків (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №910/15484/17).

Частиною 2 ст. 652 ЦК України встановлено, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Таким чином, із аналізу вказаної статті, позивач має довести наявність всіх чотирьох умов, необхідних для розірвання договору за рішенням суду.

Частиною 3 ст. 652 ЦК України визначено, що у разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.07.2022 у справі №363/1834/17 зазначила, що на стабільність договірних відносин можуть вплинути непередбачувані обставини, що виникають після укладення договору, істотно порушують баланс інтересів сторін і суттєво знижують для кожної з них очікуваний результат договору. Право змінити чи розірвати договір у разі істотної зміни обставин, які були визначальними на час його укладення, направлене на захист сторін договору від настання ще більш несприятливих наслідків, пов`язаних із подальшим його виконанням за існування обставин, що відповідають характеристикам, визначеним у ст.652 ЦК України. За загальним правилом у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися, укладаючи договір, його можна змінити чи розірвати за згодою сторін. Можливість такої зміни або розірвання може бути обмежена, коли інше передбачає договір або випливає із суті зобов`язання (абз.1 ч.1 ст.651 ЦК України).

Істотна зміна обставин, якими сторони керувалися, укладаючи договір, має бути не наслідком поведінки сторін, а бути зовнішньою щодо юридичного зв`язку між ними. Розірвання договору у зв`язку з істотною зміною обставин за рішенням суду, виходячи з принципу свободи договору (п.3 ч.1 ст.3, ч.1 ст.627 ЦК України), є винятковим заходом.

Як вбачається з п.13.3 договору, зміна або розірвання договору у зв`язку з істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при його укладенні, здійснюються у порядку, визначеному ст.652 ЦК України, ПРРЕЕ та умовами договору.

Суд першої інстанції вірно зауважив, що умови договору не надають жодній зі сторін права на одностороннє розірвання договору у випадку застосування санкцій до кінцевого бенефіціарного власника.

Разом із тим, оцінюючи правові наслідки таких обставин та аналізуючи їх вплив на виконання зобов`язань, апеляційний суд враховує, що застосування санкцій не залежить від волі позивача як заінтересованої сторони і, відповідно, може свідчити про істотну зміну умов, за яких укладався та виконувався договір.

Водночас, сам факт застосування санкцій у період дії договору не є достатньою підставою для застосування положень ч. 2 ст. 652 ЦК України.

Істотною умовою для застосування зазначеної норми є доведення належними та допустимими доказами того, що подальше виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і фактично позбавило б заінтересовану сторону того результату, на який вона обґрунтовано розраховувала під час укладення договору.

Натомість, як обґрунтовано встановлено судом першої інстанції, позивач не надав розрахунків коливання цін на електричну енергію за період від дати укладення договору до моменту звернення до суду, а також не обґрунтував вплив запровадження санкцій щодо кінцевого бенефіціарного власника на свій майновий стан чи інтереси. Відсутність таких доказів унеможливлює встановлення причинно-наслідкового зв`язку та підтвердження порушення співвідношення майнових інтересів позивача у випадку подальшого виконання договору.

Крім того, недоведеність порушення майнових інтересів позивача при подальшому виконанні договору підтверджується і фактичними обставинами справи: договір належним чином виконувався сторонами з січня по вересень 2025 року та підлягає виконанню до грудня 2025 року включно, про що свідчить наданий позивачем акт звірки взаєморозрахунків (т.1, а.с.137).

Зважаючи на викладене, та аналізуючи обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами у розумінні ст.76, 77 ГПК України, одночасної наявності умов, визначених ч.2 ст.652 ЦК України, дотримання яких необхідне для розірвання договору на підставі істотної зміни обставин.

Відтак, виходячи з підстав заявлених вимог, а також враховуючи принцип обов`язковості договору, передбачений ст.629 ЦК України та принцип рівності сторін договору, позовні вимоги Головного Управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про розірвання договору №1318164/295/24 про постачання електричної енергії від 26.12.2024 року задоволенню не підлягають.

У силу приписів ч.1 ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та досліджені судом апеляційної інстанції в розумінні ст.73, 76-79, 86 ГПК України.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення рішення Господарського суду Вінницької області від 29.09.2025 без змін, з огляду на що апеляційна скарга Головного Управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області задоволенню не підлягає.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04) зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема судів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і в процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

Оскільки відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, судовий збір за подачу апеляційної скарги покладається на скаржника згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

Рішення Господарського суду Вінницької області від 29.09.2025 у справі №902/993/25 залишити без змін, апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена "21" листопада 2025 р.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Петухов М.Г.