ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"12" листопада 2025 р.м. Одеса Справа № 916/1551/25

Господарський суд Одеської області у складі: суддя Волков Р.В.,

при секретарі судового засідання Чолак Ю. В.,

розглянувши справу

за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, Одеська обл., м. Одеса, вул. Артилерійська, буд. 1; )

до відповідача Приватного акціонерного товариства «ВФ УКРАЇНА» (01601, м. Київ, вул. Лейпцизька, буд. 15; )

за участю третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача:

1) Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» (65029, Одеська обл., місто Одеса, вулиця Балківська, будинок 1-Б; );

2) Одеської обласної державної (військової) адміністрації (65032, Одеська обл., місто Одеса, пр.Шевченка, будинок 4; )

про стягнення 107 682,00 грн неустойки;

представники учасників справи:

від позивача Бондар А. Г.,

від відповідача Коцар О. С. (в режимі відеоконференції),

від третьої особи-1 не з`явився,

від третьої особи-2 не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Департамент комунальної власності Одеської міської ради (далі позивач, Департамент) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «ВФ УКРАЇНА» (далі відповідач, ПрАТ «ВФ УКРАЇНА»), в якому просить суд:

1) виселити Приватне акціонерне товариство «ВФ УКРАЇНА» з частини крівлі будівлі ЦТП № 81б загальною площею 2,0 кв.м, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Сім`ї Глодан (Ільфа і Петрова), 41/1, на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради;

2) стягнути з Приватного акціонерного товариства «ВФ УКРАЇНА» на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради неустойку за прострочення повернення об`єкта оренди у розмірі 107 682,00 грн.

В обґрунтування позову покликається на закінчення 01.05.2021 строку дії Договору оренди № ТГО-293/13 від 18.07.2013 (далі Договір), укладеного з відповідачем, неодноразове надсилання останньому повідомлень про закінчення строку дії Договору з пропозицією сплатити заборгованість та повернути об`єкт оренди за актом приймання-передачі, встановлення уповноваженими представниками позивача факту продовження користування об`єктом оренди відповідачем після закінчення строку Договору, а також на невиконання з боку відповідача обов`язку щодо повернення об`єкта оренди.

Ухвалою від 28.04.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 916/1551/25, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 28.05.2025, запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву.

08.05.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву (т. 1 а.с. 46-51), згідно якого відповідач просить відмовити у задоволенні позову. При цьому зазначає, що всі побудовані і розміщенні базові станції є об`єктами критичної інфраструктури, які забезпечують країну не тільки сталим мобільним зв`язком, а й приймають безпосередню участь в роботі системи оповіщення та системі військового та цивільного захисту. Просить суд сприяти примиренню сторін та відтермінуванню Департаментом вимог про виселення до кінця військової агресії. Наголошує, що ПрАТ «ВФ УКРАЇНА» виконало всі зобов`язання, передбачені Договором та приписами чинного законодавства, перераховувало 5% орендної плати орендодавцю Департаменту та 95% балансоутримувачу Комунальному підприємству «Теплопостачання міста Одеси» (далі КП «ТМО»). Звертає увагу на підписання Акта звірки взаєморозрахунків станом на 01.04.2025 з КП «ТМО» та Акта звірки взаєморозрахунків за період з 01.05.2021 по 31.03.2025 з Департаментом, які свідчать про відсутність будь-якої заборгованості за Договором. Позовні вимоги про стягнення неустойки відповідач вважає необґрунтованими та безпідставними, оскільки одночасне нарахування та стягнення орендної плати за фактичне користування орендованим майном та неустойки, передбаченої ч. 2 ст. 785 ЦК України, за один і той же період користування майном після закінчення строку дії Договору, свідчитиме про притягнення до подвійної відповідальності за одне і те ж саме правопорушення, що фактично призведе до стягнення з відповідача потрійного розміру орендної плати. Запропонований позивачем розрахунок неустойки відповідач вважає безпідставним, оскільки такий розрахунок здійснено виходячи з подвійного розміру 100% орендної плати, в той час як згідно умов Договору Департамент має право лише на 5% орендної плати. Відповідач також вважає неправомірною індексацію орендної плати, з урахуванням розміру якої нараховується неустойка, за період, коли Договір вже було припинено. Крім того, на переконання відповідача, позивач не мав права включати ПДВ до суми неустойки.

19.05.2025 представник позивача подав до суду відповідь на відзив (т. 1 а.с. 82-84), де звертає увагу на порушення відповідачем вимог процесуального закону, а саме на невиконання обов`язку із надсилання відзиву з додатками позивачу. Зазначає також про відсутність після 01.05.2021 будь-яких підстав для використання відповідачем спірного майна. Вказує, що відповідач не виконав свого обов`язку щодо повернення об`єкта оренди, у зв`язку з чим і було нараховано заявлену до стягнення неустойку. Стверджує, що будь-які фінансові операції між відповідачем та КП «ТМО» не можуть замінити виконання обов`язків перед Департаментом. Посилання відповідача на те, що об`єкт оренди є частиною критичної інфраструктури позивач вважає такими, що жодним чином не спростовують ані юридичного факту припинення дії Договору, ані обов`язку відповідача повернути майно після закінчення строку його дії.

21.05.2025 до суду надійшло клопотання представника відповідача про залучення до матеріалів справи довідки про сплату грошових коштів, виписок по рахункам та листів про укладення договорів (т. 1 а.с. 86-157).

22.05.2025 від представника відповідача надійшла заява про застосування наслідків спливу позовної давності щодо вимог в частині стягнення неустойки, нарахованої за період з 02.05.2021 по 21.04.2024.

Того ж дня від представника відповідача надійшли додаткові письмові пояснення по справі (т. 1 а.с. 162-166).

23.05.2025 представник позивача подав до суду заяву із письмовими запереченнями проти заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності.

28.05.2025 від представника відповідача надійшли заяви про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» та Одеської обласної державної (військової) адміністрації.

Того ж дня від представника відповідача надійшли клопотання про залучення доказів (т. 1 а.с. 189-214) та про відкладення розгляду справи.

Протокольною ухвалою від 28.05.2025 суд відклав підготовче судове засідання на 23.06.2025.

20.06.2025 до суду надійшла заява представника відповідача про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про виселення. Заяву було мотивовано відсутністю предмета спору у відповідній частині, оскільки ПрАТ «ВФ УКРАЇНА» надіслало на адреси Департаменту та КП «ТМО» заяви щодо укладення договорів розміщення об`єктів та споруд електронних комунікацій, у тому числі на об`єкті по вул. Сім`ї Глодан (Ільфа і Петрова), 41/1 у м. Одесі, які отримано 28.05.2025. При цьому, як стверджує представник відповідача, протягом 5 днів з моменту вручення заяв ПрАТ «ВФ УКРАЇНА» не отримало обґрунтованої відмови в укладенні відповідних договорів, а отже на підставі Порядку розміщення об`єктів і споруд електронних комунікацій на земельних ділянках та інших об`єктах нерухомого майна державної та комунальної власності під час воєнного стану, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 13.05.2025 № 555, Договір розміщення об`єктів та/або споруд електронних комунікацій щодо спірного об`єкта вважається укладеним за мовчазною згодою на 15 день з дати отримання заяви. За таких обставин, представник відповідача вважає, що предмет спору в частині виселення відсутній, оскільки фактично виникли правовідносини щодо розміщення електронних комунікацій на спірному об`єкті на підставі іншого договору.

23.06.2025 представник позивача подав до суду заяву із письмовими запереченнями проти заяви відповідача про закриття провадження у справі, де зазначено, що твердження відповідача про відсутність предмета спору є маніпулятивним і юридично хибним, оскільки: Договір оренди припинено, а об`єкт оренди не повернуто належним чином; факт подання заяв на укладення нового договору не свідчить про виникнення нових договірних зобов`язань, які могли б замінити чи припинити правовий обов`язок з повернення майна; порушення з боку відповідача є триваючим і становить підставу для розгляду справи по суті, а не для її закриття.

Ухвалою від 23.06.2025 суд, задовольнивши заяви представника відповідача (вх. № 16979/25 та № 16995/25 від 28.05.2025), залучив до участі у справі Комунальне підприємство «Теплопостачання міста Одеси» та Одеську обласну державну (військову) адміністрацію у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

Цією ж ухвалою суд відклав підготовче судове засідання на 28.07.2025.

28.07.2025 до суду надійшло клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи.

Протокольною ухвалою від 28.07.2025 відкладено підготовче судове засідання на 17.09.2025.

17.09.2025 від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, а також заперечення на відповідь на відзив (т. 2 а.с. 114-116), згідно яких представник відповідача стверджує, що Департамент вже звертався до господарського суду із позовом про стягнення з ПрАТ «ВФ УКРАЇНА» неустойки за період з 10.03.2020 по 30.11.2020 у зв`язку з порушенням обов`язку останнього щодо своєчасного повернення об`єкта оренди за Договором № ТГО-293/13 від 18.07.2013, проте рішенням Господарського суду Одеської області від 09.01.2023 у справі № 916/2512/22, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.03.2023, відмовлено у стягненні заборгованості та неустойки у розмірі 100% на рахунки Департаменту. Представник відповідача вказує, що судовим рішенням у справі № 916/2512/22, яке набрало законної сили, вже вирішувалось питання щодо розподілу орендних платежів і щодо взаємозаліків між КП «ТМО» та ПрАТ «ВФ УКРАЇНА», а отже, на його переконання, нарахована у справі № 916/1551/25 неустойка теж має розподілятись у співвідношенні 95% коштів за оренду майна на рахунок КП «ТМО» та 5% коштів на рахунок Департаменту.

Протокольною ухвалою від 17.09.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 15.10.2025.

14.10.2025 від представника відповідача надійшло клопотання про долучення доказів (т. 2 а.с. 126-137).

Протокольною ухвалою від 15.10.2025 суд оголосив перерву у судовому засіданні до 05.11.2025.

31.10.2025 представник відповідача подав до суду додаткові письмові пояснення по справі (т. 2 а.с. 149-151).

31.10.2025 до суду надійшло клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі в частині вимог про виселення ПрАТ «ВФ УКРАЇНА» з частини крівлі будівлі ЦТП № 81б загальною площею 2,0 кв.м, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Сім`ї Глодан (Ільфа і Петрова), 41/1. В обґрунтування клопотання представник відповідача покликався на відсутність предмета спору в цій частині, оскільки об`єкт оренди за Договором № ТГО-293/13 від 18.07.2013 було повернуто орендодавцю згідно Акта повернення з оренди нерухомого майна від 06.10.2025.

Ухвалою від 05.11.2025 клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі в частині позовних вимог задоволено, провадження у справі № 916/1551/25 закрито в частині позовних вимог про виселення відповідача з частини крівлі будівлі ЦТП № 81б загальною площею 2,0 кв.м, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Сім`ї Глодан (Ільфа і Петрова), 41/1.

У судовому засіданні 05.11.2025 представник позивача просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову.

Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача КП «ТМО» підтримав позицію позивача.

Третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Одеська обласна державна (військова) адміністрація про розгляд справи повідомлялась належним чином, проте явку свого представника у судове засідання не забезпечила. Водночас явка вказаної особи у судове засідання не визнавалася судом обов`язковою.

05.11.2025, після судових дебатів, суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та в порядку ст. 219 ГПК України відклав його проголошення на 12.11.2025.

12.11.2025 суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

18.07.2013 між Комунальним підприємством «Теплопостачання міста Одеси», як орендодавцем, та Приватним акціонерним товариством «МТС Україна», як орендарем, укладено договір оренди № ТГО-293/13, відповідно до умов якого:

-орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування об`єкт оренди загальною площею 2,0 кв.м., який розташований за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 41/1 (частина крівлі будівлі ЦТП №81б), далі за текстом - об`єкт оренди (пункт 1.1.);

-передача в оренду об`єкта, зазначеного у пункті 1.1. цього договору, здійснюється на підставі Цивільного та Господарського кодексів України, розпорядження міського голови від 11.07.2013 № 726-01р «Про передачу в оренду Приватному акціонерному товариству «МТС Україна» частини дахів центральних теплових пунктів, що розташовані в м. Одеса» (пункт 1.2.);

-термін дії договору оренди: з 18.07.2013 до 18.06.2016 (пункт 1.3.);

-орендна плата визначається на підставі статті 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України 04.10.1995 з наступними змінами та доповненнями, рішень Одеської міської ради і виконкому Одеської міської ради (пункт 2.1.);

-за орендоване нерухоме майно орендар зобов`язується сплачувати орендну плату, що становить за перший, після підписання договору оренди, місяць 402,70 грн. (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць. Орендна плата з урахуванням податку на додану вартість складає 483,24грн., ПДВ 80,54грн. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України. Податок на додану вартість розраховується відповідно до вимог чинного законодавства (пункт 2.2.);

-до орендної плати не входить плата за комунальні послуги, вартість експлуатаційних витрат, плата за користування земельною ділянкою та інші послуги, які надаються спеціалізованими організаціями (пункт 2.3.);

-орендар вносить орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця, незалежно від результатів його господарської діяльності (пункт 2.4.);

-орендодавець зобов`язується передати орендарю в оренду об`єкт оренди згідно з пунктом 1.1. цього договору за актом приймання-передачі, який підписується обома сторонами (пункт 3.3.);

-вказане у пункті 1.1. нерухоме майно орендодавцем передається орендарю виключно для використання під розміщення та експлуатацію телекомунікаційного обладнання (пункт 4.1.);

-після закінчення строку дії договору чи у випадку його дострокового розірвання, орендар зобов`язаний у 15-денний термін передати орендодавцю приміщення за актом у належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі в оренду (пункт 4.4.);

-у випадку припинення дії цього договору у зв`язку із закінченням строку чи дострокового розірвання договору, орендар сплачує орендну плату по день підписання акта приймання-передачі приміщень (пункт 4.6.);

-за несвоєчасне внесення орендної плати орендар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Нарахування пені за прострочення виконання обов`язку припиняється через один рік з дня, коли обов`язок повинен був бути виконаний (пункт 5.2.);

-у разі невнесення орендарем орендної плати на протязі 3-х місяців з дати закінчення терміну платежу, орендодавець має право відмовитися від договору і вимагати повернення об`єкта оренди. Також орендодавець має право відмовитись від договору оренди у разі невикористання орендарем об`єкту оренди за його профільним призначенням в порядку, передбаченому цим договором та законодавством України. У разі відмови орендодавця від договору оренди, договір є розірваним з моменту укладення акту приймання-передачі орендованого приміщення (пункт 5.3.);

-питання, не врегульовані цим договором, вирішуються у відповідності з чинним законодавством України (пункт 7.1.);

-зміна або розірвання договору можуть мати місце за погодженням сторін. Зміни та доповнення, що вноситься до договору, розглядаються сторонами напротязі 20 днів і вносяться у тій самій формі, в якій укладено цей договір. Одностороння відмова від виконання умов договору та внесених змін не допускається (пункт 7.5.);

-після закінчення строку дії договору, орендар має переважне право на його продовження на нових умовах, у разі належного виконання ним умов договору та за відсутності у орендодавця наміру щодо передачі об`єкта оренди на наступний термін на конкурсних засадах (пункт 7.7.);

-у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором (пункт 7.8.);

-вступ орендаря у користуванням приміщеннями настає одночасно з підписанням акту приймання-передачі вказаних приміщень (пункт 7.13.).

18.07.2013 КП «Теплопостачання міста Одеси» передало, а ПрАТ «МТС Україна» прийняло в строкове платне користування частину покрівлі будівлі ЦТП №81б, площею 2,0кв.м., розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 41/1, що перебуває на балансі КП «Теплопостачання міста Одеси», під розміщення телекомунікаційного обладнання, про що 18.07.2013 складено відповідний акт приймання-передачі до договору оренди № ТГО-293/13 від 18.07.2013.

16.04.2018 між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради, як орендодавцем, та Приватним акціонерним товариством «ВФ Україна», як орендарем, укладено додатковий договір №1 про внесення змін до договору оренди від 18.07.2013 №ТГО-293/13.

Відповідно до пункту 1 додаткового договору №1 від 16.04.2018 сторони за взаємною згодою домовились внести наступні зміни до договору оренди від 18.07.2013 №ТГО-293/13 об`єкта оренди, загальною площею 2,0 кв.м., що розташований за адресою: м.Одеса, вул.Ільфа і Петрова, 41/1 (частина крівлі будівлі ЦТП №81б), укладеного між Комунальним підприємством «Теплопостачання міста Одеси» та Приватним акціонерним товариством «МТС України (балансоутримувач: Комунальне підприємство «Теплопостачання міста Одеси»), далі за текстом договір:

-керуючись рішенням Одеської міської ради від 26.04.2017 року № 1962 - VII «Про визнання таким, що втратило чинність, рішення Одеської міської рад від 27.06.2006 року №56-V «Про впорядкування роботи виконавчих органів Одеської міської ради з виконання функцій орендодавця нежилих приміщень, що знаходяться в комунальній власності територіальної громади м. Одеси», рішенням Одеської міської ради від 26.07.2017 № 2284 - VII «Про визначення органу, уповноваженого управляти майном, яке є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси», та на підставі акту приймання - передачі від 16 квітня 2018 р. у преамбулі та розділі «Місцезнаходження сторін» договору назву орендодавця змінити на «Департамент комунальної власності Одеської міської ради» (підпункт 1.1. пункту 1 додаткового договору №1 від 16.04.2018);

-у преамбулі цього договору назву орендаря змінити на «Приватне акціонерне товариство «ВФ Україна» (підпункт 1.2. пункту 1 додаткового договору №1 від 16.04.2018);

-пункт 1.3. розділу «Предмет договору» доповнити наступним:

« 1.3. Продовжити термін дії цього договору до 01 червня 2018 року (до першого червня дві тисячі вісімнадцятого року» (підпункт 1.3. пункту 1 додаткового договору №1 від 16.04.2018);

-підпункт 2.2. пункту 2 «Порядок розрахунків» договору доповнити наступним:

«з 01.01.2018р. орендар перераховує орендну плату, у встановленому даним договором розмірі, з урахуванням індексу інфляції та ПДВ, на поточний рахунок Департаменту комунальної власності Одеської міської ради: № 1909, банк одержувача ГУДКСУ в Одеській області, МФО 828011, ».

Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України.

Податок на додану вартість розраховується відповідно до вимог чинного законодавства.

Розподіл щомісячної суми орендної плати та перерахування її на рахунок балансоутримувача та орендодавця проводиться орендарем у порядку, визначеному рішенням Одеської міської ради про бюджет міста Одеси на відповідний бюджетний рік» (підпункт 1.4. пункту 1 додаткового договору №1 від 16.04.2018);

-орендар зобов`язаний вносити орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця, незалежно від результатів його господарської діяльності» (підпункт 1.5. пункту 1 додаткового договору №1 від 16.04.2018);

-сплату фактичних витрат за користування водою, каналізацією, газом, електроенергією, центральним опаленням, іншими комунальними послугами, а також земельною ділянок орендар здійснює за вказаними балансоутримувачем банківськими реквізитами, на підставі наданих балансоутримувачем рахунків (підпункт 1.6. пункту 1 додаткового договору №1 від 16.04.2018).

Згідно із пунктом 2 додаткового договору №1 від 16.04.2018 інші умови договору залишаються без змін.

У пункті 3 додаткового договору №1 від 16.04.2018 сторони узгодили, що даний додатковий договір про внесення змін до договору оренди нежитлового приміщення від 18 липня 2013 р. №ТГО-293/13 є невід`ємною частиною цього договору, який підписано у трьох автентичних примірниках, що мають однакову юридичну силу, по одному для кожної сторони договору, а один балансоутримувачу.

Претензією № 01-13/1207 від 05.06.2023 Департамент повідомив ПрАТ «ВФ УКРАЇНА» про закінчення терміну дії Договору з 01.05.2021 та про нарахування останньому неустойки у розмірі 58 621,74 грн за період з 02.05.2021 по 31.05.2023, яку вимагав терміново сплатити. Вказану претензію відповідач отримав 09.06.2023.

03.04.2025 уповноважені особи Департаменту провели обстеження об`єкта оренди та зафіксували таке: строк дії Договору визначено до 01.05.2021; цільове призначення майна виключно для використання під розміщення та експлуатацію телекомунікаційного обладнання; договір страхування не надано; об`єкт оренди заходиться у задовільному стані; матеріали фотофіксації додаються.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.03.2023 у справі № 916/2512/22, яка відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України є преюдиційною по відношенню до справи № 916/1551/25, встановлено, зокрема наступне:

Пунктом 1.3 договору сторонами встановлено термін дії договору оренди: з 18.07.2013 до 18.06.2016.

Тобто, строк дії договору складає 2 роки та 11 місяців.

Пунктом 1.3 додаткового договору №1 від 16.04.2018 сторонами доповнено пункт 1.3 розділу «Предмет договору» наступним: « 1.3. Продовжити термін дії цього договору до 01 червня 2018 року».

У пункті 7.8 договору передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

При цьому, з огляду на відсутність передбаченої пунктом 7.8. договору заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди, договір № ТГО-293/13 від 18.07.2013 було продовжено автоматично після 01.06.2018 на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Оскільки договором було передбачено строк його дії саме терміном 2 роки 11 місяців, відповідно, дія договору № ТГО-293/13 від 18.07.2013 була продовжена на цей строк, тобто до 01.05.2021, починаючи з 01.06.2018.

Натомість в матеріалах справи відсутні докази дотримання сторонами встановленого статтею 18 Закону № 157-ІХ «Про оренду державного та комунального майна» порядку продовження строку дії договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором, що унеможливлює продовження строку його дії на той самий термін і на тих самих умовах після 01.05.2021.

Отже, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у справі № 916/2512/22 встановила, що Договір № ТГО-293/13 від 18.07.2013, укладений між Департаментом та ПрАТ «ВФ УКРАЇНА», був продовжений до 01.05.2021, а з 02.05.2021 припинив свою дію.

06.10.2025 відповідач повернув позивачу частину крівлі будівлі ЦТП № 81б загальною площею 2,0 кв.м, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Сім`ї Глодан (Ільфа і Петрова), 41/1, про що свідчить Акт повернення з оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності від 06.10.2025, який підписано орендодавцем - Департаментом комунальної власності Одеської міської ради, орендарем - Приватним акціонерним товариством «ВФ УКРАЇНА» та балансоутримувачем комунального майна - Комунальним підприємством «Теплопостачання міста Одеси».

Встановивши факт повернення орендованого майна позивачу, суд ухвалою від 05.11.2025 закрив провадження у справі в частині виселення відповідача з об`єкта оренди у зв`язку з відсутністю предмета спору в цій частині.

Так, предметом позову у справі № 916/1551/25, що розглядається, є вимоги про стягнення з відповідача 107 682,00 грн неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди, яку нараховано за період з 02.05.2021 по 31.03.2025.

Здійснюючи аналіз обґрунтованості позовних вимог, господарський суд виходить з наступного.

За змістом ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України).

Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Частина 1 ст. 763 Цивільного кодексу України визначає, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Частиною першою статті 614 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з статтею 551 вказаного Кодексу предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту вказаних норм вбачається, що неустойка характеризується такими істотними ознаками: 1) неустойка є грошовою сумою (або іншим майном); 2) її розмір визначається законом або договором; 3) неустойка сплачується кредиторові боржником у разі порушення ним зобов`язання.

Як вже зазначалося, частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України передбачено право наймодавця вимагати від наймача, у разі невиконання ним обов`язку щодо повернення речі, сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі.

Ураховуючи положення чинного законодавства, можна дійти висновку, що санкція, передбачена частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, є неустойкою відповідно до визначення, наведеного у частині першій статті 549 Цивільного кодексу України в сукупності з частиною другою статті 551 вказаного Кодексу.

Отже, санкція, передбачена частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, є різновидом неустойки (штрафної санкції), яка є законною неустойкою (див. постанову Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19) і застосовується у разі, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі.

Як свідчать матеріали справи, Договір оренди № ТГО-293/13 від 18.07.2013 діяв до 01.05.2021 включно, а з 02.05.2021 припинив свою дію.

Пунктом 4.4. Договору визначено, що після закінчення строку дії договору чи у випадку його дострокового розірвання, орендар зобов`язаний у 15-денний термін передати орендодавцю приміщення за актом у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди.

Водночас, згідно з ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Отже, з урахуванням п. 4.4. Договору та ч. 5 ст. 254 ЦК України (16.05.2021 вихідний день) відповідач був зобов`язаний повернути майно з оренди до 17.05.2021 включно.

Фактично з цього часу у відповідача припинилося право користування орендованим майном та виник обов`язок щодо його повернення відповідно до умов Договору оренди.

Для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог статті 614 ЦК України. Тобто судам необхідно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові 02.09.2014 у справі № 3-85гс14, а також Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові 11.04.2018 у справі № 914/4238/15, постанові 24.04.2018 у справі № 910/14032/17 та у постанові 09.09.2019 у справі № 910/16362/18.

До предмета доказування при вирішенні спорів щодо стягнення неустойки в порядку частини другої статті 785 Цивільного кодексу України як подвійної плати за користування орендованим майном після спливу строку дії договору оренди входять обставини, пов`язані невжиттям орендарем належних заходів щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди за наслідком припинення орендних правовідносин, за відсутності умов, які б перешкоджали орендарю вчасно повернути майно орендодавцю у визначений договором оренди строк; умисним ухиленням орендаря від обов`язку щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди; утриманням орендованого майна у володінні орендаря та перешкоджанням орендарем у доступі орендодавця до належного йому об`єкта оренди; відсутністю з боку орендодавця бездіяльності та невчиненням ним дій, спрямованих на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно від орендаря та оформити повернення наймачем орендованого майна.

Обставини вчинення орендарем дій з повернення орендованого майна та відсутність у нього умислу на ухилення від повернення об`єкта оренди виключають можливість застосування орендодавцем до орендаря відповідальності у вигляді неустойки в порядку частини другої статті 785 Цивільного кодексу України.

Аналогічну правову позицію викладено Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 08.05.2018 у справі № 910/1806/17, Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 13.12.2019 у справі № 910/20370/17.

Щонайменше з 16.03.2023 (дата прийняття Південно-західним апеляційним господарським судом постанови у справі № 916/2512/22) відповідач був обізнаний про те, що Договір припинив свою дію з 02.05.2021, оскільки ПрАТ «ВФ УКРАЇНА» було учасником справи № 916/2512/22, в якій суди досліджували питання щодо терміну дії Договору.

Про припинення дії Договору та необхідність повернення об`єкта оренди позивач неодноразово повідомляв відповідача листами та претензіями № 01-13/691 від 26.02.2020, № 01-13/2700 від 28.07.2020, № 01-13/1207 від 05.06.2023, № 01-10/00287 01-19/1439 від 26.07.2023.

Втім, у ході розгляду справи, зокрема у відзиві на позовну заяву відповідач наполягав на тому, що повернення орендованого майна має бути відтерміновано до кінця військової агресії. В подальшому, відповідач неодноразово повідомляв суд про намір погодити з позивачем укладення нового договору на доступ до інфраструктури щодо спірного об`єкта (клопотання про оголошення перерви т. 1 а.с. 216; заява про закриття провадження у справі т. 2 а.с. 4-5).

Орендоване майно відповідач повернув лише 06.10.2025, про що свідчить Акт повернення з оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності від 06.10.2025, який підписано орендодавцем - Департаментом комунальної власності Одеської міської ради, орендарем - Приватним акціонерним товариством «ВФ УКРАЇНА» та балансоутримувачем комунального майна - Комунальним підприємством «Теплопостачання міста Одеси».

Доказів вчинення Департаментом дій, спрямованих на ухилення від прийняття об`єкта оренди від орендаря після закінчення строку дії Договору, або ухилення від підписання акта приймання-передачі майна у визначений Договором строк матеріали справи не містять.

Отже, суд виснує, що відповідач порушив свій обов`язок щодо своєчасного повернення об`єкта оренди, у зв`язку з чим позивач цілком правомірно нараховує неустойку.

Водночас, суд не погоджується із визначеним позивачем періодом нарахування неустойки (з 02.05.2021 по 31.03.2025) та її розміром, з огляду на наступне.

Як вже було зазначено, з урахуванням п. 4.4. Договору та ч. 5 ст. 254 ЦК України (16.05.2021 вихідний день) відповідач був зобов`язаний повернути майно з оренди до 17.05.2021 включно.

Відтак, неустойку слід рахувати, починаючи з 18.05.2021.

Крім того, суд вважає слушними доводи відповідача щодо безпідставності включення до суми неустойки податку на додану вартість.

Так, при розрахунку розміру неустойки (розрахунок наявний у матеріалах справи т. 1 а.с. 16) позивачем не було враховано висновки, наведені у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 у справі № 916/1319/19, відповідно до яких при розрахунку розміру неустойки згідно з частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу за неповернення майна з оренди після припинення дії договору найму до її складу не включається податок на додану вартість, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном.

Такі висновки Верховного Суду ґрунтуються на тому, що застосування будь-яких заходів юридичної відповідальності за порушення господарських зобов`язань до юридичної особи не віднесено законодавцем до об`єктів оподаткування ПДВ. Основою для розрахунку ПДВ виступає додана вартість - знов створена вартість підприємством за рахунок його власних факторів виробництва (землі, капіталу, робочої сили, підприємництва тощо). Додана вартість (Value Added) це різниця між вартістю продукції, яку випускає підприємство, та вартістю засобів виробництва які ним використовуються; це вартість, яка додається в процесі виробництва товарів до вартості сировини, матеріалів, палива на кожній стадії руху товарів від виробника до споживача; це вартість послуги, яка надана юридичною особою до закупленої сировини та матеріалів своїми факторами виробництва; це чистий внесок фірми у створення товару.

Виходячи з аналізу частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення її повернення, враховуючи природу її виникнення, не генерує додану вартість, оскільки не є товаром або послугою, її виникнення не пов`язане з впливом дій виробника/надавача послуг, розмір такої неустойки не залежить від вартості використаних продавцем/надавачем послуг сировини, інших товарів та додаткових послуг. Неустойка, нарахована на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, є спеціальною санкцією за порушення законодавства, вона не може бути об`єктом оподаткування податком на додану вартість в силу своєї правової природи як міри відповідальності.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що при розрахунку розміру неустойки за неповернення майна з оренди після припинення дії договору оренди позивачем було безпідставно включено до її складу податок на додану вартість, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном.

Відтак, суд здійснив власний розрахунок неустойки за період з 18.05.2021 по 31.03.2025, без включення до суми неустойки податку на додану вартість. При цьому суд зважив на тому, що позивач при визначенні суми неустойки врахував сплачені відповідачем протягом спірного періоду грошові кошти у загальному розмірі 45 104,08 грн.

Відтак, за розрахунком суду розмір неустойки становить 81 140,26 грн.

Доводи відповідача щодо неправомірності врахування індексу інфляції при розрахунку неустойки суд відхиляє, оскільки у розумінні ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення. При цьому, плата за оренду згідно умов п. 2 Договору визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, а отже визначення розміру неустойки, виходячи з подвійної плати за оренду комунального майна та із врахуванням щомісячного індексу інфляції, є обґрунтованим та таким, що узгоджується як з умовами Договору, так і з приписами ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України.

Суд також зазначає, що згідно п. 4.6. Договору у випадку припинення його дії у зв`язку із закінченням строку чи дострокового розірвання, орендар сплачує орендну плату по день підписання акта приймання-передачі приміщення.

Проте, у постанові від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19 Верховний Суд дійшов висновку, що яким би способом в Договорі не регламентувалися правовідносини між сторонами у разі невиконання (несвоєчасного виконання) наймачем (орендарем) обов`язку щодо повернення речі з найму (оренди) з її подальшим користуванням після припинення Договору, що відбулося у спірних правовідносинах, проте ці правовідносини не можуть врегульовуватись іншим чином, ніж визначено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України (зокрема, з установленням для наймача (орендаря) будь-якого іншого (додаткового) зобов`язання, окрім того, що передбачено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України).

Таким чином, у випадку порушення наймачем зобов`язання щодо повернення об`єкта оренди після закінчення строку дії Договору, орендодавець наділений лише правом на застосування положень частини другої статті 785 Цивільного кодексу України.

Разом з тим, зі змісту статті 551 Цивільного кодексу України вбачається право суду зменшити розмір неустойки, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При вирішенні питання щодо можливості зменшення розміру неустойки, суд виходить з такого.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549- 552 Цивільного кодексу України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 Цивільного кодексу України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

У наведених висновках суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Отже, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 Цивільного кодексу України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26.08.2021 у справі №911/378/17 (911/2223/20).

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18).

При цьому суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення штрафних санкцій; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення штрафних санкцій.

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 викладено висновок про те, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки, що підлягає стягненню за порушення зобов`язання, а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.

При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

Таким чином, у питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положеннями частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України.

Такий підхід є усталеним в судовій практиці та застосований, зокрема, в постановах Верховного Суду від 11.07.2023 у справі № 914/3231/16, від 10.08.2023 у справі № 910/8725/22, від 26.09.2023 у справі № 910/22026/21, від 02.11.2023 у справі № 910/13000/22, від 07.11.2023 у справі № 924/215/23 та від 09.11.2023 у справі № 902/919/22.

Отже, на підставі частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафних санкцій) до їх розумного розміру (постанови Верховного Суду від 30.03.2021 у справі № 902/538/18, від 03.03.2021 у справі № 925/74/19, від 24.02.2021 у справі № 924/633/20, від 09.08.2023 у справі № 921/100/22, від 09.08.2023 у справі № 921/100/22 та від 20.04.2023 у справі № 904/124/22).

Так, враховуючи вид діяльності відповідача, який в умовах воєнного стану забезпечує стільниковий зв`язок для цивільних та військових потреб, з метою чого, власне, і використовувалося орендоване комунальне майно, оцінюючи при цьому ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань, зокрема несвоєчасне виконання обов`язку щодо повернення орендованого майна, зважаючи водночас на необхідність забезпечення балансу інтересів сторін, суд вважає, що неустойка у розмірі подвійної плати за час прострочення виконання зобов`язання щодо повернення орендованого майна підлягає зменшенню на 40%, тобто до 48 684,16 грн, що є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань, проявом балансу між інтересами позивача та відповідача, узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, та є засобом недопущення використання неустойки ані як інструменту позивача для отримання безпідставних доходів, ані як способу відповідача уникнути відповідальності за несвоєчасне повернення об`єкта оренди.

Щодо доводів відповідача про необґрунтованість запропонованого позивачем розрахунку неустойки, який здійснено без дотримання установлених Договором правил розподілу орендної плати (95% КП «ТМО», як балансоутримувачу, та 5% Департаменту, як орендодавцю), суд зазначає наступне.

Абзацом 4 п. 1.4. Додаткового договору № 1 від 16.04.2018 передбачено, що розподіл щомісячної суми орендної плати та перерахування її на рахунок балансоутримувача та орендодавця проводиться орендарем у порядку, визначеному рішенням Одеської міської ради про бюджет міста Одеси на відповідний бюджетний рік.

Згідно з рішеннями Одеської міської ради «Про бюджет міста» (2018-2021) орендні платежі розподіляються орендарем у наступному порядку, а саме: у разі, якщо балансоутримувачем є комунальні підприємства, засновником яких виступає Одеська міська рада, крім комунального підприємства «Міжнародний аеропорт Одеса» (орендодавець департамент комунальної власності Одеської міської ради):

- 95 відсотків коштів за оренду майна, включаючи податок на додану вартість, які є джерелом доходів відповідних комунальних підприємств та використовуються на поповнення власних обігових коштів, орендар перераховує на рахунок комунального підприємства балансоутримувача;

- 5 відсотків, включаючи податок на додану вартість, перераховуються орендарем на рахунок департаменту комунальної власності Одеської міської ради, відкритий в управлінні Державної казначейської служби у м. Одесі Одеської області, в порядку, визначеному пунктом 24 цього рішення.

Отже дійсно, орендна плата за Договором мала вноситись відповідачем у вищезазначеному співвідношенні.

Однак, ні відповідно до вимог ст. 785 ЦК України, ні умовами Договору оренди не передбачено право балансоутримувача на стягнення неустойки, оскільки таким правом наділений лише орендодавець, яким у спірних правовідносинах є Департамент комунальної власності Одеської міської ради.

Подібний за змістом висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07.05.2018 у справі № 910/9078/17.

Щодо заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу визначено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Приписи ст. 260 Цивільного кодексу України передбачають, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Згідно з ч 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Відповідач наголошує, що строк позовної давності щодо вимог про стягнення неустойки за період з 02.05.2021 по 21.04.2024 минув.

З цього приводу суд зазначає, що 11.03.2020 Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", відповідно до якої з урахуванням внесених до неї в подальшому численних змін, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 на усій території України з 12.03.2020 встановлено карантин.

Законом України № 540-IX від 30.03.2020 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема пунктом 12 такого змісту:

"12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19 такого змісту, в редакції Закону України № 3450-IX від 08.11.2023:

"У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану".

Суд зазначає, що карантин відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 (постанова Кабінету міністрів України від 27.06.2023 № 651), проте правовий режим воєнного стану продовжує діяти і на даний час.

Отже, на час дії установленого на території України карантину строки, визначені статтями 257, 258 Цивільного кодексу України, були продовжені, а у подальшому - зупинені на строк дії воєнного стану, який (загальновідомий факт) діє безперервно до цього часу, з огляду на що заява відповідача про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає.

Відповідно до п. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд також зазначає, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyondreasonabledoubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 18.01.2021 по справі № 915/646/18.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом присудження до стягнення з відповідача на користь позивача 48 684,16 грн неустойки. В решті позовних вимог суд відмовляє з мотивів, наведених вище по тексту рішення.

Надаючи оцінку доводам сторін, судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04) зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, § 54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

З огляду на викладене суд вважає, що при розгляді даної справи судом надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Розподіл судових витрат.

За приписами ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У постановах від 03.04.2018 у справі № 902/339/16, від 10.03.2021 у справі № 904/5702/19, від 14.06.2022 у справі № 905/2135/19 Верховним Судом наведено правовий висновок, відповідно до якого судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Відтак, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог та водночас з огляду на зменшення судом розміру заявленої до стягнення неустойки, враховуючи при цьому приписи ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", згідно з якими при поданні до суду процесуальних документів в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору, суд покладає на відповідача витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 825,32 грн.

Керуючись ст. 73-80, 86, 123, 124, 129, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ВФ УКРАЇНА» (01601, м. Київ, вул. Лейпцизька, буд. 15; ) на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, Одеська обл., м. Одеса, вул. Артилерійська, буд. 1; ) 48 684,16 грн неустойки, 1 825,32 грн витрат зі сплати судового збору.

3. В решті позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступну та резолютивну частини рішення оголошено 12 листопада 2025 р. Повне рішення складено та підписано 18 листопада 2025 р.

Суддя Р.В. Волков