ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

09.10.2025 Справа №905/118/25

Суддя Господарського суду Донецької області Макарова Ю.В., при секретарі судового засідання Скаковській Л.С., розглянувши у судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-БЕТА", м.Чернігів

до відповідача: Російської Федерації в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації, м. Москва,

про відшкодування збитків у розмірі 509430 доларів США

за участю представників сторін:

від позивача: участь не приймав

від відповідача: участь не приймав

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АГРО-БЕТА", м.Чернігів, звернулось до Господарського суду Донецької області з позовом до Російської Федерації в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації про відшкодування збитків у розмірі 509430 доларів США.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на неможливість здійснювати з липня 2014 року економічну діяльність із використанням нерухомого майна (земельні ділянки у кількості 71), яке перебувало у його користуванні на території Верхньоторецької селищної ради Покровського району Донецької області

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 26.03.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №905/118/25, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; встановлено відповідачу строк для подання до суду відзиву на позов разом з доказами надіслання копії відзиву позивачу - протягом 15 днів з дня отримання цієї ухвали суду; заперечень на відповідь на відзив - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив.

Ухвалою суду від 02.05.2025 продовжено строк підготовчого провадження у справі, відкладено розгляд справи на 12.06.2025. Продовжено відповідачу строк на надання позиції по суті спору до 06.06.2025 разом з доказами надіслання копії відзиву позивачу.

05.05.2025 через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшло клопотання №б/н від 02.05.2025 про приєднання доказів, в яких просить приєднати до матеріалів справи №905/118/25 докази направлення нотаріально завіреного перекладу ухвали про відкриття провадження у справі від 26.03.2025 посольству Російської Федерації у Молдові.

12.06.2025 через систему «Електронний суд» від позивача надійшли додаткові пояснення з додатками № б/н від 02.06.2025 на виконання ухвали суду від 02.05.2025, в яких просить їх приєднати до матеріалів справи.

Підготовче судове засідання неодноразово відкладалось.

Ухвалою суду від 17.07.2025 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 19.08.2025.

19.08.2025 через систему «Електронний суд» від позивача надійшла заява б/н від 19.08.2025 про відмову від частини позовних вимог, в якій просить суд прийняти часткову відмову ТОВ «АГРО-БЕТА» у справі №905/118/25 від позовних вимог в частині стягнення з держави Російська Федерація в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації збитків, що виникли внаслідок російської збройної агресії на території України, у вигляді упущеної вигоди за 2022-2025 у сумі 52194 доларів США; закрити провадження у справі №905/118/25 в частині стягнення з держави Російська Федерація в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації на користь ТОВ «АГРО-БЕТА» збитків у розмірі 52194 доларів США; розгляд справи №905/118/25 продовжувати в межах залишку заявлених позовних вимог, а саме: стягнути з держави РФ в особі Генеральної прокуратури РФ на користь ТОВ «АГРО-БЕТА» суму спричинених збитків, що виникли внаслідок російської збройної агресії на території України, у вигляді упущеної вигоди в розмірі 457236 доларів США.

Ухвалою суду від 19.08.2025 відкладено розгляд справи по суті на 09.10.2025, зобов`язано позивача надати суду докази надсилання іншому учаснику справи заяви про відмову від частини позовних вимог.

09.10.2025 через систему «Електронний суд» від позивача на виконання ухвали суду від 19.08.2025 надійшла заява до якої додані докази направлення заяви про відмову від частини вимог від 19.08.2025 на електронні адреси відповідача.

У судовому засіданні 09.10.2025 представник позивача участь не приймав, про місце, час та дату судового засідання був повідомлений шляхом направлення копії ухвали від 19.08.2025 до його електронного кабінету.

Щодо повідомлення Російської Федерації в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації, м.Москва, про розгляд справи, суд зазначає наступне.

Ухвали суду по справі №905/118/25 направлялись на відомі електронні адреси відповідача, а саме - mail@genproс.gov.ru; .

Також господарським судом здійснювалось повідомлення відповідача шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі через його представницький орган - Посольство Російської Федерації у Республіці Молдові (поштове відправлення RM060565279UA) та відповідно до інформації з офіційного сайту АТ «Укрпошта» відправлення було вручено 03.04.2025.

Крім того, судом розміщувались відповідні оголошення на офіційній сторінці Господарського суду Донецької області веб-порталу "Судова влада України".

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про доступ досудових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

На виконання приписів чинних нормативно-правових актів всі процесуальні документи по справі були оприлюднені в Єдиному державному реєстрі судових рішень, який є відкритим для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Суд був позбавлений можливості здійснювати направлення процесуальних документів засобами поштового зв`язку на адресу відповідача, враховуючи наступні обставини.

Розглядаючи дану справу суд враховує, що предметом позову є відшкодування шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами Російської Федерації, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН. У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що, у свою чергу, з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства Російської Федерації в Україні, у зв`язку із припиненням його роботи на території України. До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і Російською Федерацією, на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у постановах від 14.04.2022 у справі №308/9708/19, від 18.05.2022 у справі №760/17232/20, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2022 у справі №635/6172/17.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

За приписами статті 3 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору. Іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (ст. 365 ГПК України).

Згідно з частиною 1 статті 367 ГПК України у разі, якщо в процесі розгляду справи господарському суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, господарський суд може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Порядок передачі судових та позасудових документів для вручення на території Російської Федерації регулюється Угодою про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, до якої Україна приєдналася 19.12.1992, прийнявши відповідний нормативний акт - Постанову Верховної Ради України "Про ратифікацію Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності" від 19.12.1992. Згідно вищезазначеної Угоди Компетентні суди та інші органи держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав зобов`язуються надавати взаємну правову допомогу. Взаємне надання правової допомоги включає вручення і пересилання документів і виконання процесуальних дій, зокрема проведення експертизи, заслуховування сторін, свідків, експертів та інших осіб. При наданні правової допомоги компетентні суди та інші органи держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав зносяться одна з одною безпосередньо. При виконанні доручень про надання правової допомоги компетентні суди та інші органи, в яких просять допомоги, застосовують законодавство своєї держави. При зверненні про надання правової допомоги і виконання рішень документи, що додаються, викладаються мовою держави, яка запитує, або російською мовою.

Водночас, Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан.

Відповідно до частини 1 статті 12-2 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

За зверненням Мін`юсту, Міністерство закордонних справ України повідомило депозитаріїв конвенцій Ради Європи, Гаазької конференції з міжнародного приватного права та ООН, а також сторони двосторонніх міжнародних договорів України про повномасштабну триваючу збройну агресію Росії проти України та неможливість у зв`язку з цим гарантувати у повному обсязі виконання українською стороною зобов`язань за відповідними міжнародними договорами та конвенціями на весь період воєнного стану.

Згідно з листом Міністерства юстиції України "Щодо забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану" №25814/12.1.1/32-22 від 21.03.2022, з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами у період військового конфлікту між ними, рекомендується не здійснювати будь-яке листування.

Крім того, у зв`язку з агресією з боку держави-відповідача та введенням воєнного стану АТ "Укрпошта" з 25.02.2022 припинила обмін міжнародними поштовими відправленнями та поштовими переказами з державою-відповідачем.

Відповідно до частини 2 статті 367 ГПК України судове доручення надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.

Таким чином з метою належного повідомлення відповідача про розгляд даної справи необхідно вручити відповідачу копію позовної заяви та процесуальні документи по даній справі у перекладі на російську мову з нотаріальним засвідченням його вірності через Міністерство юстиції України.

Разом з тим у зв`язку із порушенням Російською Федерацією цілей та принципів статуту ООН, Гельсінського Заключного Акта, Паризької Хартії для Нової Європи та ряді інших документів ОБСЄ, у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти суверенітету та територіальної цілісності України, Міністерство закордонних справи України 24.02.2022 нотифікувало МЗЗ РФ про прийняте Україною рішення розірвати дипломатичні відносини з Росією, що були встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною та Російською Федерацією від 14.02.1992.

Відтак діяльність дипломатичних представництв України в Росії та Росії в Україні, а також будь-яке дипломатичне спілкування припинено відповідно до Віденської Конвенції про дипломатичні зносини 1961 року.

Отже подальше застосування відповідного алгоритму для подачі будь-яких судових документів до російської сторони дипломатичними каналами не є можливим з огляду на розірвання дипломатичних відносин та евакуацію всіх співробітників дипломатичних та консульських установ України через повномасштабну агресію Російської Федерації проти України.

З огляду на вищенаведене, на період збройного конфлікту у відносинах з державою-агресором унеможливлено застосування міжнародних договорів України з питань правового співробітництва, у тому числі у зв`язку із припиненням поштового сполучення.

Отже, судом було вжито всі допустимі заходи для належного повідомлення відповідача про розгляд справи №905/118/25.

Відповідачем відзив на позовну заяву не подано, про причини та/або намір вчинити відповідні дії суд не повідомлено.

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі №990/80/22, Російська Федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії.

При цьому, Верховний Суд виходив з того, що країна-агресор діяла поза межами свого суверенного права на самооборону, навпаки, віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, тому безумовно Російська Федерація надалі не користується в такій категорії справ своїм судовим імунітетом. Такі висновки наведено в постановах Верховного Суду від 08 та 22 червня 2022 року у справах №490/9551/19 та №311/498/20.

Таких самих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18.05.2022 року у справі №428/11673/19 та у справі №760/17232/20-ц, зазначивши додаткові аргументи непоширення судового імунітету Російської Федерації у спірних правовідносинах, а саме: підтримання юрисдикційного імунітету Російської Федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції; судовий імунітет Російської Федерації не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004); підтримання імунітету Російської Федерації є несумісним з міжнародно-правовими зобов`язаннями України у сфері боротьби з тероризмом; судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення нею державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом.

З огляду на те, що внаслідок повномасштабної збройної агресії порушено суверенітет України, отримання згоди Російської Федерації бути відповідачем у справі є недоречним. Зупинення провадження у справі призведе до безпідставного зволікання з розглядом справи, що не сприятиме якнайкращому захисту інтересів позивача. Дана правова позиція суду відображена у постановах Верховного Суду у справах №796/165/18 від 25.01.2019, №308/9708/19 від 14.04.2022 та №760/17232/20-ц від 18.05.2022.

Статтею 12-2 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" передбачено, що в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Тобто, навіть в умовах воєнного стану конституційне право особи на судовий захист не може бути обмеженим.

Стаття 42 ГПК України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони.

Приймаючи до уваги, що явка представників учасників справи не була визнана судом обов`язковою, а також додержуючись принципу розумності строків розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість вирішити спір по суті за відсутності сторін за наявними матеріалами в порядку норм ч.9 ст.165 ГПК України, підстави для відкладення розгляду справи по суті чи зупинення провадження у даній справі відсутні.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Розглянувши подані документи, дослідивши матеріали справи, господарський суд ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Агра-Бета» м.Чернігів (далі - позивач) є юридичною особою, резидент України, діє на підставі власного установчого документа, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань - 36479128, дата державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі - 10.07.2009, дата запису - 10.07.2009, номер запису -0000463.

Види діяльності юридичної особи: 01.11 вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (основна), 01.61 допоміжна діяльність у рослинництві, 46.21 оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин, 49.41 вантажний автомобільний транспорт, 52.29 інша допоміжна діяльність у сфері транспорту , 68.20 надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Судом встановлено, що позивачем на підставі договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) використовувались земельні ділянки розташовані на території Верхньоторецької селищної ради Покровського району у кількості 71 земельна ділянка, загальною площею 408,74га.

Відомості про право користування усіма вказаними земельними ділянками містяться в Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №410695775 від 31.01.2025.

За твердженням позивача, зазначені земельні ділянки використовувались в його економічній діяльності до 2014року.

Позивач зазначив, що ним у 2013 році було засіяно:

1) 597,19га площі посівної культурами зерновими та зернобобовими, зокрема: ? 384,00 га площі посівної пшеницею озимою, з якої зібрано 18 439,00ц продукції; ? 5,41га площі посівної ячменем ярим, з якої зібрано 227,35ц продукції; ? 85,41га площі посівної кукурудзою на зерно, з якої зібрано 5893,29ц продукції; ? 17,57га площі посівної сорго, з якої зібрано 825,79ц продукції;

2) 957,01га площі посівної культурами технічними, зокрема: ? 325,00га площі посівної соєю, з якої зібрано 7000,50ц продукції; ? 90,29га площі посівної гірчицею, з якої зібрано 1085,48ц продукції; ? 541,72га площі посівної соняшником, з якої зібрано 13 532,17ц продукції,

Вказані данні зазначені у Звіті про площі та валові збори сільськогосподарських культур, плодів, ягід і винограду на 01 грудня 2013 року за формою №29-сг, поданому до Управління статистики у місті Ясинуватій (зареєстровано 02 грудня 2013 року).

Відповідно до Звіту про основні економічні показники роботи сільськогосподарських підприємств за 2013 рік позивачем була вироблена така кількість продукції: ? пшениці озимої: з площі посівної 384 га зібрано 18 439 ц продукції виробничою собівартістю 2 120,9 тис. грн; ? кукурудзи на зерно: з площі посівної 85 га зібрано 5 893 ц продукції виробничою собівартістю 783,8 тис.грн; ? ячменю озимого: з площі посівної 1048 га зібрано 5345 ц продукції виробничою собівартістю 3 742,0 тис.грн; ? ячменю ярого: з площі посівної 5 га зібрано 227ц продукції виробничою собівартістю 158,9 тис.грн; ? сорго: з площі посівної 18 га зібрано 826ц продукції виробничою собівартістю 99,1 тис.грн; ? соняшнику: з площі посівної 542га зібрано 13 532 ц продукції виробничою собівартістю 2 977,0 тис.грн; ? сої: з площі посівної 325 га зібрано 7001 ц продукції виробничою собівартістю 3 252,5 тис.грн;

У 2014 році позивачем було засіяно:

1) 503,00 га площі посівної культурами зерновими та зернобобовими, зокрема: ? 441,27 га площі посівної пшеницею озимою, з якої частково (лише з 246,88 га) було зібрано 11 850,00ц продукції; ? 9,22 га площі посівної ячменем озимим, з якої було зібрано 461,00 ц продукції; ? 40,14 га площі посівної кукурудзою на зерно, з якої було зібрано 2 810,00 ц продукції; ? 12,37 га площі посівної сорго на зерно, з якої було зібрано 582,00 ц продукції;

2) 503,00га площі посівної культурами технічними, зокрема: ? 1 057,70га площі посівної соняшником на зерно, з якої частково зібрано (лише з 900,05 га) 22 501,00 ц продукції; ? 172,09 га площі посівної гірчицею, з якої частково зібрано (лише з 129,09 га) 1 549,00 ц продукції; ? 124,22 га площі посівної ріпаком озимим, з якої зібрано 3 727,00 га продукції; ? 56,35 га площі посівної кользою - ріпаком ярим, з якої зібрано 1 127,00 ц продукції.

Вказані дані міститься у Підсумках збору врожаю сільськогосподарських культур, плодів, ягід та винограду на 01 грудня 2014 року за формою №29-сг, поданому до Управління статистики у місті Ясинуватій (зареєстровано 02 грудня 2014 року).

Відповідно до Звіту про основні економічні показники роботи сільськогосподарських підприємств за 2014 позивач виготовив такі обсяги продукції: ? пшениці озимої: з 247 га площі зібрано 11 850 ц продукції виробничою собівартістю 1 362,8 тис. грн; ? кукурудзи на зерно: з 4014 га площі зібрано 2810 ц продукції виробничою собівартістю 373,7 тис. грн; ? ячменю озимого: з 922 га площі зібрано 461 ц продукції виробничою вартістю 32,3 тис. грн; ? сорго: з 13 га площі зібрано 582 ц продукції виробничою собівартістю 69,8 тис. грн; ? інших зернових та зернобобових культур: з 129 га площі зібрано 1549 ц продукції виробничою собівартістю 774,5 тис. грн; ? соняшнику: з 900 га площі зібрано 22501 ц продукції виробничою собівартістю 4 883,0 тис. грн; ? ріпаку озимого: з 124 га площі зібрано 3727 ц продукції виробничою собівартістю 745,4 тис. грн; ? ріпаку ярого: з 56 га площі зібрано 1127 ц продукції виробничою собівартістю 225,4 тис. грн;

21 червня 2014 року комісією у складі спеціаліста відділу організації виробництва та маркетингу продукції рослинництва та тваринництва Управління АПР Ясинуватської РДА, головного агронома ТОВ «БЕТА-АГРО-ІНВЕСТ», керівника ТОВ «Агро-Бета» та інших осіб був складений акт, у якому визначено, що у зв`язку з воєнними діями на території України, на яких розташовані земельні ділянки. Зазначені у додатку 1, що належать ТОВ «Агро-Бета» та втратою контролю над цими землями, переліченні земельні ділянки не можуть використовуватися за призначенням (ведення сільськогосподарської діяльності) через відсутність можливості безпечного та безперешкодного доступу до зазначених земельних ділянок, які знаходяться у зоні ведення бойових дій з 18.06.2014року.

Так, за твердженням позивача з 18 червня 2014 року товариство було позбавлено можливості проводити свою господарську діяльність на території Верхньоторецької селищної ради Покровського району (до 2020 року - Ясинуватського району) Донецької області з огляду на такі події.

Викладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовною заявою до Російської Федерації в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації м. Москва про відшкодування збитків у розмірі 509430 доларів США.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об`єктивного розгляду всіх обставин справи, суд дійшов наступних висновків:

Статтею 3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно зі статті 10 Цивільного кодексу України чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Аналогічна за змістом норма викладена у статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України".

Відповідно до статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст.ст.1, 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Таким чином, міжнародне право в Україні не потребує трансформації в національне право, а включається та автоматично діє у складі національного або внутрішнього законодавства. Акт ратифікації міжнародного договору Україною інкорпорує його до національного права; звичаєве міжнародне право так само розглядається як частина національного права.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню матеріальний закон України, включно з відповідними положеннями міжнародних договорів, як частиною системи національного законодавства України.

Відповідно до частини 1 статті 49 Закону України "Про міжнародне приватне право" права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Таким чином, оскільки подія, яка стала підставою для вимог про відшкодування збитків мало місце на території України, то застосовним матеріальним законом при розгляді даного спору є матеріальний закон України.

В цій справі спір виник між юридичною особою приватного права - позивачем, та іноземною державою-агресором як особливим суб`єктом цивільного права, статус якого може бути прирівняно до юридичної особи публічного права. При цьому, в розрізі предмета спору, у даній справі спір виник щодо відшкодування збитків, завданої господарюючому суб`єкту - позивачу.

З огляду на наведені критерії розмежування юрисдикційної підвідомчості, суб`єктний склад спору та його предмет, спір у даній справі містить ознаки господарського спору. Схожі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.02.2019 у справі №405/4179/18 (провадження №14-44цс19), де зроблено висновок про те, що спір юридичної особи з органами державної влади про відшкодування шкоди, завданої їхньою бездіяльністю, належить до юрисдикції господарського суду.

Позивачем доведено належними доказами, що йому належало право користування 71 земельною ділянкою, які розташовані на території Верхньоторецької селищної ради Покровського району.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

За змістом частин 1, 3 статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

За приписом статті 22 ЦК України особа має право на відшкодування збитків, які їй було завдано в результаті порушення її цивільного права. Збитками є:

- втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

- доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

У відповідності до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтею 1166 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

Обставини, що зумовили звернення позивача із розглядуваним позовом є обставини 2014 року, що мали та мають місце на теперішній час на території Верхньоторецької селищної ради Покровського району Донецької області (до 2020 року Ясинуватського району, який був ліквідований Постановою Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» №807-ІХ від 17.07.2020 року; відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України №710-р від 12.06.2021 - Верхньоторецька селищна територіальна громада входить до складу Очеретинської селищної територіальної громади Донецької області).

Указом Президента України від 14.04.2014 №405/2014 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" запроваджено антитерористичну операцію на території України.

Законом України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" визначений період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року №405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.2014 №405/2014.

У відповідності до частини п`ятої статті 11 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" на Кабінет Міністрів України покладено обов`язок у 10 - денний строк з дня опублікування вказаного Закону затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.2014 №405/2014, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про боротьбу з тероризмом" антитерористична операція включає комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності. Райони проведення антитерористичної операції визначаються у тому числі керівництвом антитерористичної операції.

Керівником Антитерористичного центру при СБУ виданий Наказ від 07.10.2014 №33/6/а "Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення", відповідно до якого районами проведення АТО визначені Донецька та Луганська області з терміном дії з 07.04.2014.

Таким чином, проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей з 07.04.2014 визначено компетентним органом у сфері боротьби з тероризмом.

Одночасно, проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської області є загальновідомим фактом.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України №1085-р від 07.11.2014 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії розмежування» територія Очеретинської селищної територіальної громади в тому числі смт Верхньоторецьке відноситься до населених пунктів, що розташовані на лінії розмежування.

Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 № 1275-р "Про затвердження переліку пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція" Ясинуватський район: смт Верхньоторецьке, с-ще Бетманове, с. Василівка, с. Троїцьке (Верхньоторецька селищна рада); смт Очеретине, смт Керамік (Очеретинська селищна рада); затверджені в переліку населених - пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

30.04.2018 Указом Президента України "Про затвердження рішення РНБО "Про широкомасштабну антитерористичну операцію на території Донецької та Луганської областей" №116/2018 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 30 квітня 2018 року "Про широкомасштабну антитерористичну операцію в Донецькій та Луганській областях" та згідно Наказу Президента України "Про початок операції об`єднаних сил із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії Російської Федерації на території Донецької та Луганської областей" розпочато з 14:00 30.04.2018 операцію об`єднаних сил, що фактично є переформатуванням антитерористичної операції.

Суд зазначає, що Верховний Суд переглядав справи про встановлення факту, що має юридичне значення, в яких заявники зверталися до судів та просили встановити факт про вимушене переселення після 2014 року з окупованої частини територій Луганської та Донецької областей, яке відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської і Донецької областей України.

Верховний Суд дійшов висновку про те, що відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, покладено на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановлено у статті 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", частиною четвертою статті 2 Закону України "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях", та підтверджує факт того, що вимушене переселення з окупованої території Донецької області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією.

Подібні висновки щодо вимушеного переселення осіб з окупованих територій Луганської та Донецької областей внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України викладені у постановах Верховного Суду: від 21.08.2018 у справі №752/6366/16-ц (провадження №61-20978св18), від 21.08.2018 у справі №428/8076/16-ц (провадження №61-190св18), від 06.06.2018 справа №428/13977/16-ц (провадження №61-3831св18).

За таких обставин, починаючи з 2014 року загальновідомим є той факт, що відповідач чинить збройну агресію проти України.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан.

В подальшому воєнний стан неодноразово було продовжено, воєнний стан триває і станом на час винесення рішення у справі.

Відповідно до Конституції України Україна є суверенна і незалежна. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

У п.4 ч.1 ст.2 Статуту ООН закріплено принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Відповідно до ст.3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй "Визначення агресії" від 14.12.1974 як акт агресії кваліфікується, зокрема, вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не носила, що є результатом такого вторгнення чи нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави чи її частини, а також бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави.

Меморандумом про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, відповідно до пункту 2 якого Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія Російської Федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародновизнаних кордонів України.

Аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16 березня 2022 року у справі щодо звинувачень в геноциді за конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти Російської Федерації) зобов`язав Російську Федерацію припинити військову агресію проти України.

Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію Росії проти України, вимагає від Російської Федерації припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року про заяву Верховної Ради України "Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні" визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб.

22.05.2022 Верховною Радою України прийнято Закон України №2265-IX "Про заборону пропаганди російського нацистського тоталітарного режиму, збройної агресії Російської Федерації як держави-терориста проти України, символіки воєнного вторгнення російського нацистського тоталітарного режиму в Україну".

Так, згідно статті 2 Закону України "Про заборону пропаганди російського нацистського тоталітарного режиму, збройної агресії Російської Федерації як держави-терориста проти України, символіки воєнного вторгнення російського нацистського тоталітарного режиму в Україну" Російська Федерація є державою-терористом, однією з цілей політичного режиму якої є геноцид Українського народу, фізичне знищення, масові вбивства громадян України, вчинення міжнародних злочинів проти цивільного населення, використання заборонених методів війни, руйнування цивільних об`єктів та об`єктів критичної інфраструктури, штучне створення гуманітарної катастрофи в Україні або окремих її регіонах.

Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства розвитку громад та територій України №376 від 28.02.2025, Очеретинська селищна територіальна громада за винятком с. Авдіївське, с. Архангельське, с. Бердичі, с-ще Бетманове, с-ще Благодатне, с. Василівка, с-ще Верхньоторецьке, с. Веселе, с. Водяне, с-ще Кам`янка, с-ще Керамік, с-ще Криничне, с-ще Лозове, с. Межове, с-ще Невельське, с. Нетайлове, с. Новобахмутівка (UA0054690), с. Новобахмутівка (UA0092509), с. Новокалинове, с. Новопокровське, с. Новоселівка, с. Новоселівка Друга, с. Новоселівка Перша, с. Орлівка, с-ще Очеретине, с-ще Північне, с-ще Піски, с. Семенівка, с. Сокіл, с. Соловйове, с. Сонячне, с-ще Степове, с-ще Східне, с. Тоненьке, с. Троїцьке, с. Уманське, с. Яснобродівка, с. Ясногорівка, включена до переліку територіальних громад, на яких ведуться активні бойові дії з 24.02.2022, крім того сел.Верхньоторецьке Очеретинської селищної територіальної громади з 07.04.2022 відноситься до тимчасово окуповані Російською Федерацією території України

Відповідно до акту від 21.06.2014, який затверджений Начальником агропромислового розвитку Ясинуватської РДА Удовенко Є.В. та директором ТОВ «Бета-Агро-інвест» Гненним В.А, комісія в складі головного спеціаліста відділу організації виробництва та маркетингу продукції рослинництва та тваринництва Управління АПР Ясинуваської РДА Бартош С.В, головного агронома ТОВ «Бета-Агро-інвес» Хворостов А.А., керівника ТОВ «Агро-Бета» Іщенко-Гіллер О.Є., начальника ВД «Розівка» Сердюченко В.А, провідного агронома ВД «Розівка» Міщенко В.П прийшли до висновку, що у зв`язку з воєнними діями на територіях України, на яких розташовані земельні ділянки, зазначені у додатку 1, що належить ТОВ «Агро-Бета» та втратою контролю контролю над цими землями, перелічені земельні ділянки з прив`язкою до зазначеного відповідного кадастрового номеру та вказані площі, не можуть використовуватися за призначенням (ведення с/г діяльності) через відсутність можливості безпечного та безперешкодного доступу до зазначених у додатку 1 ділянок підприємства, які знаходяться в зоні ведення бойових дій з 18.06.2014 року.

В додатку 1 до акту зазначені 72 земельні ділянки, розташовані в районі Верхньоторецька.

Таким чином, слідує висновок, що негативні наслідки позивач зазнав саме через воєнні дії та окупацію відповідачем частини Донецької області.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.

Відповідно до частини 2 статті 623 ЦК України, розмір збитків завданих порушенням зобов`язання, повинен бути реальним та доведеним позивачем.

Також, пред`явлення вимоги про стягнення збитків покладає обов`язок саме на позивача довести, що вони не є абстрактними, а дійсно є реальними у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язання. При визначені розміру збитків мають враховуватись заходи, вжиті самим позивачем для їх недопущення.

Так, відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Отже, на відміну від загальної норми статті 1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми статті 1173 ЦК України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державного органу та його посадової або службової особи.

З огляду на вказане обов`язковою умовою притягнення відповідача до відповідальності за завдану шкоду є встановлення протиправності його дій відповідно до положень застосованого матеріального закону.

За твердженням позивача, починаючи з 18.06.2014 ТОВ «Агро-Бета» було позбавлено можливості проводити свою господарську діяльність на території Верхньоторецької селищної ради Покровського району Донецької області у зв`язку із перебуванням вказаної території на лінії розмежування (між підконтрольній українській владі території та тимчасово окупованими територіями), активних бойових дій та подальшою окупацією.

Частиною 9 статті 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Часткова окупація Донецької та Луганської областей, починаючи з 2014 року, є загальновідомим фактом.

Отже, протиправність діяння відповідача, як складового елементу факту збройної агресії Росії проти України в розумінні ч.3 ст.75 ГПК України є загальновідомим фактом, який закріплено державою на законодавчому рівні.

За таких обставин, в силу положень національного законодавства України та міжнародних договорів, як частини українського національного законодавства, суд вважає доведеним факт протиправності дій відповідача у вигляді початку збройної агресії на території України та окупацію частини Донецької області.

Щодо вини як складового елемента цивільного правопорушення, то зі змісту ч.2 ст. 1166 ЦК України вбачається, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди, яка полягає в тому, що наявність вини заподіювача шкоди не підлягає доведенню позивачем, тобто саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Відповідний висновок Верховного Суду щодо застосування частини 2 статті 1166 ЦК України та презумпції вини заподіювача шкоди міститься, зокрема у постановах Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №910/12930/18, від 28.10.2021 у справі №910/9851/20, від 20.10.2022 у справі №910/3782/21, від 25.07.2022 у справі №922/2860/18.

Спростування цієї вини (у тому числі з підстав вини самого позивача в заподіяній шкоді) є процесуальним обов`язком її заподіювача, тобто відповідача у правовідносинах про відшкодування шкоди.

Отже, у правовідносинах з відшкодування шкоди (у деліктних зобов`язаннях) позивач має довести неправомірність рішень, дій/бездіяльності відповідачів, в чому полягав негативний результат їх діяльності в контексті зменшення обсягу майна чи його знецінення, розмір майнових втрат, а також пов`язаність протиправної поведінки відповідачів та існуючого негативного результату. Одночасно, відповідачі в межах наданих їм процесуальних прав та визначених процесуальних обов`язків повинні спростувати доводи та докази позивача, а також у свою чергу навести обставини та доводи, які свідчили б про відповідність їх діяльності інтересам позивача та про відсутність підстав для їх відповідальності.

Щодо розміру заявлених збитків суд зазначає наступне.

Приписами статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 року № 326 затверджено Порядок визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації (далі - порядок), який встановлює процедуру визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації, починаючи з 19 лютого 2014 року.

Згідно з пп. 18 п. 2 Порядку визначення шкоди та збитків здійснюється окремо за таким напрямом: 18) економічні втрати підприємств (крім підприємств оборонно-промислового комплексу), у тому числі господарських товариств, - напрям включає втрати підприємств усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна, втрати фінансових активів, а також упущену вигоду від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності.

Основні показники, які оцінюються:

вартість втраченого, знищеного чи пошкодженого майна державних підприємств, у тому числі господарських товариства, у статутному капіталі яких державі належить 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв);

вартість втраченого, знищеного чи пошкодженого майна підприємств недержавної форми власності;

вартість втрачених фінансових активів державних підприємств, у тому числі господарських товариства, у статутному капіталі яких державі належить 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв);

вартість втрачених фінансових активів підприємств недержавної форми власності;

упущена вигода державних, у тому числі господарських товариства, у статутному капіталі яких державі належить 50 та більше відсотків (часток, паїв);

упущена вигода підприємств недержавної форми власності;

втрати державних підприємств, у тому числі господарських товариств, у статутному капіталі яких державі належить 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв), від неоплачених товарів, робіт і послуг, наданих та спожитих на тимчасово окупованих територіях;

втрати підприємств недержавної форми власності від неоплачених товарів, робіт і послуг, наданих та спожитих на тимчасово окупованих територіях.

Відповідно до п.5 Загальних засад оцінки збитків, завданих майну та майновим правам внаслідок збройної агресії російської федерації (додаток до Постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 року № 326) оцінка збитків, завданих постраждалим, здійснюється шляхом проведення аналітичної оцінки збитків, стандартизованої, незалежної оцінки збитків або є результатом проведення судової експертизи.

Незалежна оцінка збитків проводиться суб`єктами оціночної діяльності - суб`єктами господарювання, визнаними такими Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» із дотриманням національних стандартів оцінки майна та Міжнародних стандартів оцінки майна з урахуванням особливостей, що визначені цими Загальними засадами та методиками оцінки шкоди та збитків, передбаченими пунктом 5 Порядку.

Цим же Додатком до Порядку визначено, що:

збитки - вартість втраченого, пошкодженого та (або) знищеного майна, що зазнало руйнівного впливу внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, ракетно-бомбових ударів в ході збройної агресії російської федерації, а також розмір витрат, необхідний для відновлення порушеного права (реальні збитки); та/або розмір доходу, який постраждалий міг би одержати за умови відсутності збройної агресії російської федерації (упущена вигода);

звіт про оцінку збитків - документ, в якому викладаються результати незалежної оцінки збитків, проведеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання (оцінювачем) відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну діяльність в Україні».

Об`єктом збитків є майно, майнові права та інші активи, що належать постраждалим та зазнали руйнівного впливу, за секторами, один з яких є виробничий сектор, що включає торгівлю. До збитків також належить дохід, який постраждалий міг би одержати за умови відсутності збройної агресії російської федерації (упущена вигода). (п. 6 Додатку до Порядку).

Відповідно до п.5 Додатку до Порядку метою оцінки збитків є: визначення розміру реальних збитків (у вартісному виразі); визначення упущеної вигоди; визначення витрат, необхідних для відновлення майна та майнових прав, що зазнали руйнівного впливу.

Також при здійсненні оцінки збитків оцінювачем були враховані положення Методики визначення шкоди та обліку збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна у зв`язку із збройною агресією російської федерації, а також упущеної вигоди від неможливості чи перешкод у провадження господарської діяльності, затвердженої Наказом Міністерства економіки України та Фонду державного майна України від 18 жовтня 2022 року № 3904/1223 (далі - Методика).

Відповідно до п. 4 Методики об`єктом оцінки збитку є економічні втрати підприємств, установ та організацій, інших суб`єктів господарювання всіх форм власності, згідно х підпунктами 18 і 19 пункті 2 Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 березня 2022 року №326.

Оцінка шкоди та збитків, що проводиться відповідно до цієї Методики, здійснюється з такою метою: визначення збитків, завданих внаслідок збройної агресії, у межах кримінальних проваджень відповідно до законодавства України; визначення збитків, завданих внаслідок збройної агресії, для цілей подання постраждалими заяв на компенсацію; визначення збитків, завданих внаслідок збройної агресії, для цілей подання позовів (у тому числі колективних) постраждалими до судових інстанцій, зокрема міжнародних, а також подання позову державою Україна до міжнародних судових інстанцій; інші цілі, визначені законодавством (п. 5 Методики). Така мета досягається шляхом визначення у вартісному виразі: розміру реальних збитків; упущеної вигоди; потреб у витратах, необхідних для відновлення майна та майнових прав, що зазнали руйнівного впливу внаслідок збройної агресії (п. 6 Методики).

Оцінка збитків, завданих постраждалим внаслідок збройної агресії, здійснюється шляхом проведення незалежної оцінки або є результатом проведення судової експертизи (експертного дослідження).

Незалежна оцінка збитків забезпечується суб`єктами оціночної діяльності - суб`єктами господарювання, визнаними такими Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» з дотриманням національних та міжнародних стандартів оцінки, з урахуванням особливостей, що визначені цією Методикою.

Відповідно до п. 9 розділу І Методики визначення шкоди та обліку збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна у зв`язку із збройною агресією російської федерації, а також упущеної вигоди від неможливості чи перешкод у провадження господарської діяльності, затвердженої Наказом Міністерства економіки України та Фонду державного майна України від 18 жовтня 2022 року №390/1223, за умовну грошову одиницю приймають долар США. Отриманий результат в еквівалентів умовної грошової одиниці переводять у гривневий еквівалент за курсом Національного банку України на дату оцінки.

Отже, розмір збитків визначається у доларах США з гривневим еквівалентом.

На підтвердження розміру збитків позивач надав суду Звіт з визначення розміру упущеної вигоди у вигляді не отриманого прибутку ТОВ «Агро-Бета» від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності внаслідок неможливості використання земельних ділянок ТОВ «Агро-Бета», розташованих у зоні розмежування між тимчасово окупованими Російською Федерацією територіями та іншими територіями України станом на 18.06.2014.

За змістом означеного звіту оцінювач Петенко С.О. визначив розмір упущеної вигоди у вигляді неотриманого прибутку ТОВ «Агро-Бета» від неможливості чи перешкод у провадженні сільськогосподарської діяльності внаслідок неможливості використання земельних ділянок ТОВ «Агра-Бета», розташованих у зоні розмежування між тимчасово окупованими Російською Федерацією територіями та іншою територією України, загальною площею 395,04га. станом на 18.06.2014р. склав (без урахування ПДВ): 6025332 UAH, що еквівалентно за курсом НБУ 509430 USD або 505927 EUR.

Курс НБУ (на дату оцінки збитків): 1 дол. США =11,827596грн; 1 EUR= 16,047682грн.

Тривалість прогнозованого періоду щодо розрахунку та врахування неотриманого прибутку (упущеної вигоди) з 18.06.2014 по 01.10.2025.

В описі обставин, за яких виникла упущена вигода, оцінювач зазначив зокрема наступні умови:

«ТОВ «Агро-Бета» як типовий користувач земельних ділянок могло очікувати на отримання доходів від вирощування та продажу врожаю сільськогосподарських культур за період з дати оцінки 18.06.2014 за звичайних обставин, якби його право не було порушене неможливістю використання земельних ділянок ТОВ «Агро-Бета», у зоні розмежування між тимчасово окуповані Російською Федерацією територіями та іншою територією України, загальною площею 395,04га внаслідок тимчасової окупації РФ території Донецької області з 07.04.2014. Вимагаючи відшкодування збитків - упущеної вигоди у вигляді не отриманого прибутку, необхідно довести, що за звичайних обставин підприємство мало реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. Тобто, протягом певного часу підприємство одержувало би прибуток від операційної діяльності, отримання цих майбутніх доходів не відбулося. Останній прогнозний період прийнятий 2024-2025 МР (бойові дії тривають і для можливості використання земель необхідно їх закінчення та наступне проведення розмежування).

Головний напрямок діяльності ТОВ «Агро-Бета» - вирощування та реалізація сільськогосподарських культур. Станом на дату оцінки збитків та дату виконання звіту натурний огляд та інспекцію земельних ділянок в загальній кількості 72 одиниці та загальною площею 395,04га, на яких проводилася діяльність підприємства, провести неможливо. Земельні ділянки сільськогосподарського призначення, які перебували у довгостроковій оренді (збір урожаю, на яких проводився ТОВ «Агро-Бета») знаходилися за адресою: Україна, Донецька область, Ясинуватський р-н, Верхньоторецька селищна рада, смт. Верхньоторецьке (з 2020 землі відносяться до Очеретинської селищної територіальної громади у Покровському р-ні Донецької області відповідно до розпорядження кабінету Міністрів України №721-р від 12.06.2020 «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Донецької області».)

При розрахунку розміру упущеної вигоди у вигляді неотриманого прибутку вхідні дані базуються на статистичній та управлінській звітності підприємства за 2013-2014 рр. Базою для побудови грошових потоків неотриманих щорічних прибутків з часу їх очікуваного отримання при веденні бізнесу на типових умовах до вимушеної зупинки роботи підприємства станом на дату оцінки прийнята виробнича потужність підприємства з переробки, завантаженість підприємства, собівартість за ціни продажу за 2013 з бухгалтерських даних.

У звіті використано ринкові дані категорії «А», «В» та «С», надійність яких не викликає сумніву.».

На підтвердження кваліфікації оцінювача в матеріалах справи наявні Сертифікат TEGoVA, номер REV-UA/USOA/2023/71, який діє з 01.06.2018 по 31.05.2018; Кваліфікаційне свідоцтво оцінювача ЦПК №352 від 24.11.2007.

Як вбачається зі звіту, оцінювач обізнаний та усвідомлює кримінальну відповідають за завідомо неправдивий висновок; мета оцінки для надання незалежної оцінки збитків, понесених замовником, до судових інстанцій.

Заперечення та спростування результатів оцінки збитків, у тому числі рецензування звіту про оцінку збитків, докази виникнення спорів, пов`язаних із результатами оцінки збитків (визначеного розміру збитків) в матеріалах справи відсутні.

З огляду на викладене, суд приймає поданий позивачем звіт як належний доказ у справі.

Відповідно до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (постанова Верховного Суду від 11.09.2020 у справі №910/16505/19).

З огляду на викладене, вартість упущеної вигоди позивача підтверджується наявним в матеріалах справи звітом оцінювача.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суду належить зважати на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. theUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява №38722/02)).

З урахуванням наведеного, ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Права особи в суді повинні бути захищені таким способом, який реально відновить її порушені інтереси.

Суд зазначає, що вимога позивача про стягнення з відповідача суми упущеної вигоди у даному випадку є законною, обґрунтованою та документально доведеною, крім того є ефективним способом захисту порушеного права в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично призведе до відповідного відшкодування. Судом встановлено, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації частини Донецької області позивач фактично втратив можливість користуватись земельними ділянками для господарської діяльності.

Судом встановлено, що за результатами оцінки упущена вигода позивача становить (без урахування ПДВ): 6025332 UAH, що еквівалентно за курсом НБУ 509430 USD або 505927 EUR., зазначена сума збитків утворилась за дванадцять періодів: липень - грудень 2014, 2015рік, 2016рік, 2017 рік, 2018 рік, 2019рік, 2020рік, 2021рік, 2022рік, 2023 рік, 2024рік та 2025 (по 01.10.2025).

Разом з цим, позивач звернувся до суду з заявою про відмову від частини позовних вимог, в якій позивач відмовився від частини заявлених вимог зі стягнення збитків з відповідача, а саме від заявлених до стягнення збитків у вигляді не отриманого прибутку у розмірі 52194 доларів США за 4 періоди з 2022 по 2025 рік.

Положеннями ч.2 ст.14 ГПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 46 ГПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно з частинами 1-3 статті 191 ГПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє (частина 5 статті 191 ГПК України).

Як встановлено судом, подану заяву підписано представником позивача адвокатом Бумбою О.А., повноваження якого підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами. Також суд враховує, що статус представника позивача - адвокат, що свідчить про обізнаність останнього з наслідками відповідних процесуальних дій. Підстав для неприйняття відмови позивача від позовної заяви відносно стягнення збитків у вигляді не отриманого прибутку у розмірі 52194 доларів США за 4 періоди з 2022 по 2025 рік, судом не встановлено.

Враховуючи, що відмова від позову відносно частини позовних вимог є формою реалізації передбаченого статтею 14 ГПК України принципу диспозитивності господарського судочинства та її зміст не суперечить інтересам позивачів, не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів інших осіб, відповідна заява підписана уповноваженим представником, суд дійшов висновку про прийняття відмови позивача від позову в частині позовних вимог відносно стягнення збитків у вигляді не отриманого прибутку у розмірі 52194 доларів США за 4 періоди з 2022 по 2025 рік.

Таким чином, провадження у справі в частині позовних вимог відносно стягнення 52194 доларів США підлягає закриттю на підставі частини 3 статті 191 та пункту 4 частини 1 статті 231 ГПК України.

За приписами частини 3 статті 231 ГПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Таким чином, підлягають розгляду вимоги про відшкодування збитків у розмірі 457236 доларів США. (5408002,68грн).

Згідно з положеннями ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 ГПК України).

Проаналізувавши встановлені у справі обставини, оцінивши досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про відшкодування збитків у розмірі 457236 доларів США.

Щодо судових витрат суд зазначає наступне.

Позивач звільнений від сплати судового збору в силу приписів п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" за позовом до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Відповідно до ч. 2 ст.129 ГПК України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Згідно зі ст.4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 1 січня 2025 року установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 3028,00грн.

Частиною третьою статті 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі-застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

З урахуванням наведених положень та висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №916/228/22, при зверненні до господарського суду через систему "Електронний суд" до встановленої законом ставки судового збору має бути застосований понижуючий коефіцієнт, передбачений частиною третьою статті 4 Закону України "Про судовий збір".

Позов поданий через систему Електронний суд". У цьому випадку ціна позову з урахуванням відмови від частини позовних вимог складає 5408002,68грн. (457236 доларів США за курсом НБУ (на дату оцінки збитків) 1 дол. США=11,827596грн), розмір судового збору за звернення з даним позовом до суду мав бути сплачений у сумі 64896,03грн (1,5 відсотка від ціни позову х 0,8 коефіцієнт).

Таким чином підлягає стягненню з відповідача до Державного бюджету України судовий збір у сумі 64896,03грн.

Керуючись ст.ст. 73-86, 91, 123, 129, 191, 231, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Прийняти відмову Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-БЕТА" м.Чернігів від позову в частині позовних вимог про стягнення збитків, що виникли внаслідок російської збройної агресій на території України у вигляді упущеної вигоди за 2022-2025 роки у сумі 52194 доларів США.

Провадження у справі №905/118/25 в частині стягнення збитків, що виникли внаслідок російської збройної агресій на території України у вигляді упущеної вигоди за 2022-2025 роки у сумі 52194 доларів США, закрити на підставі пункту 4 частини 1 статті 231 ГПК України.

Решту позовних вимог задовольнити повністю.

Стягнути з Російської Федерації в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації (адреса: 125993, м. Москва, вул. Велика Дмитрівка, будинок 15а, к.1, МСП-3) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Бета» (14000, м.Чернігів, вулиця Київська, будинок 11, поверх 7; ) суму упущеної вигоди 457236 доларів США.

Стягнути з Російської Федерації в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації (адреса: 125993, м. Москва, вул. Велика Дмитрівка, будинок 15а, к.1, МСП-3) в дохід Державного бюджету України судовий збір в розмірі 64896,03грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Згідно із ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення в порядку, передбаченому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 14.11.2025.

Суддя Ю.В. Макарова