ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07.08.2025 Справа № 917/14/24
м. Полтава
до 1. ОСОБА_1 АДРЕСА_1
про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсними договорів оренди землі та повернення земельних ділянок
Суддя Солодюк О.В.
Секретар судового засідання Данько М.С.
Учасники справи згідно протоколу судового засідання

Розглядається позовна заява Виконуючого обов"язків керівника Диканської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Скороходівської територіальної громади до 1. ОСОБА_1 ; 2. Скороходівської селищної ради Полтавського району Полтавської області; 3. Фермерського господарства "Флорівське" про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсними договорів оренди землі, скасування запису про державну реєстрацію та припинення права оренди, повернення земельних ділянок.
Ухвалою від 08.01.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 07.02.2024 на 11:10 год.
29.01.2024 (вхід. № 1181) від представника відповідача 1 до матеріалів справи надійшло клопотання про застосування строків позовної давності, в якому представник посилається на те, що виконуючем обов`язків керівника Диканської окружної прокуратури Полтавської області пропущено строк на звернення до суду, оскільки позивачу стало відомо про укладення оскаржуваних договорів відповідачем 1 ще в 2017 році, а не як зазначено в позовній заяві, лише в 2022 році. Разом з тим, до позовної заяви не надано заяви про поновлення процесуального строку, як того вимагає стаття 119 ГПК України. Звернувшись до суду в січні 2024 року, позивач пропустив трьохрічний строк позовної давності, що є також підставою для відмови в задоволенні позову. Тому представник відповідача 1 просить суд застосувати позовну давність у справі № 917/14/24 та відмовити в задоволенні позовних вимог.
29.01.2024 (вхід. № 1185) від представника відповідача 1 до матеріалів справи надійшов відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги вважає необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав:
Згодом, між Вільницькою сільською радою та ОСОБА_1 укладено два договори оренди на вказані земельні ділянки. Укладені договори оренди в передбаченому чинним законодавством пройшли державну реєстрацію із внесенням відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майно.
Звертаючись з позовною заявою, прокурором стверджується про незаконність прийнятих рішень та укладених договорів оренди земельних ділянок. На думку позивача, оскільки 23.03.2007 року здійснено державну реєстрацію юридичної особи - Фермерського господарства Флорівське, засновником та учасником якого є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 реалізувала своє право на безоплатне отримання в оренду земельної ділянки для ведення фермерського господарства та створивши його, ОСОБА_1 в подальшому, мала право отримувати додаткові земельні ділянки на конкурентних засадах через участь у торгах.
Проте, відповідач 1 вважає, що дані твердження є помилковими та такими, що не відповідають дійсності.
Адже, питання надання земельних ділянок державної або комунальної власності в оренду для створення фермерських господарств регулюється Земельним кодексом України та Законом України "Про фермерське господарство" в редакціях, що діяли на час виникнення спірних правовідносин. З огляду на положення статей 22, 31, 93 та 124 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення можуть надаватися громадянам для ведення фермерського господарства та використовуватися цим господарством, зокрема, на умовах оренди.
Також, відповідач 1 наголошує на тому, що Закон України "Про фермерське господарство" не містить застережень щодо максимального чи мінімального розміру земельної ділянки, яка може бути надана громадянину для ведення фермерського господарства, як і не містить обмежень щодо кількості таких ділянок.
Відповідач 1 зазначає, що позивачем не доведено, в чому саме вбачаються порушення інтересів держави оспорюваним рішеннями Вільницької сільської ради, не подано належних та допустимих доказів, які б своїй сукупності давали б підстави вважати, що наявне порушення інтересів держави або реальна загроза такого порушення, що органом місцевого самоврядування було порушено вимоги чинного законодавства при передачі спірних земельних ділянок в користування на умовах оренди ОСОБА_1 .
Окрім того, позивачем не доведено, що оспорювані рішення та укладені правочини з передачі земельних ділянок у користування суперечать вимогам актів цивільного законодавства, прийняті сільською радою з порушенням компетенції та поза межами повноважень. Вказане вище свідчить про відсутність у діях відповідачів порушень вимог законодавства, будь-яких порушень, інтересів держави у спірних правовідносинах, суперечність дій відповідачів моральним засадам суспільства.
У зв`язку з цим відповідач 1 вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Разом з тим, навіть у разі належного підтвердження позивачем незаконності прийнятих рішень Вільницькою сільською радою 18.06.2016, відсутні підстави для задоволення даного позову, оскільки у даному випадку матиме місце порушення принципу пропорційного втручання держави у володіння особою майном.

31.01.2024 (вхід. № 1295) від Скороходівської селищної ради до матеріалів справи надійшла заява про розгляд справи без участі представника селищної ради за наявними в матеріалах справи документами, при прийнятті рішення покладається на розсуд суду.
Ухвалою від 07.02.2024 суд продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів та відклав розгляд справи на 02.04.2024 на 09:30 год.
09.02.2024 (вхід. № 1813) від прокуратури до матеріалів справи надійшли заперечення на клопотання щодо застосування строків позовної давності по справі №917/14/24.
Прокурор зазначає, що відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справ українські суди зобов`язані застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За змістом вказаних норм, для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Предметом позову у даній справі є вимоги про визнання недійсними рішення та визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, укладених у 2016 році.
Отже, проміжок часу, який сплинув з моменту прийняття спірних рішень та укладених договорів не є тривалим. Позовні вимоги прокурора про визнання незаконними рішення Вільницької сільської ради Чутівського району Полтавської області та визнання недійсними оформлених на їх підставі договорів оренди земельних ділянок обгрунтовані вимогами законодавства, якими передбачено пряму заборону на вивчення відповідних дій відповідачами, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що зі спливом часу втрачено надійність доказів, якими вимоги обгрунтовано.
Прокурор посилається на те, що саме відповідач мусив довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. При цьому аргументи відповідача, що про порушене право позивач міг дізнатися раніше, ніж він стверджує, мають грунтуватися не на можливих обставинах, а на конкретних обставинах, що підтверджуються наданими у справі належними доказами, за яких суд може однозначно встановити момент, коли особа могла довідатися про порушення його прав.
Прокурор зазначає, що у наданих представником відповідача 1 листах Вільницької сільської ради від 11.01.2017 за № 12 та від 14.08.2019 за №111 наведено лише інформацію про те, що 01.06.2016 Вільницькою сільською радою з громадянкою ОСОБА_1 укладено два договори оренди земельних ділянок. При цьому у відповіді від 11.01.2017 не зазначалося, що вони передані для ведення фермерського господарства. Саме договори оренди земельних ділянок з громадянкою ОСОБА_1 або їх копії до органу прокуратури, як вбачається з вказаних відповідей, не направлялися, а отже з наданої лише інформації про наявність таких договорів об`єктивно не можливо було встановити наявність порушень вимог законодавства.
Також представником відповідача 1 не надано доказів того, що вказані відповіді Вільницької сільської ради Чутівського району взагалі отримані Кобеляцькою місцевою прокуратурою.
Таким чином прокурор вважає, що твердження представника відповідача 1, що строк, у межах якого прокурор міг би звернутися з вимогою про захист порушеного права або інтересу щодо визнання недійсним та скасування рішень Вільницької сільської ради Чутівського району Полтавської області від 18.05.2016, закінчився, не відповідають вищевказаним положенням закону. Представником не надано доказів обізнаності позивача про порушення права саме із вказаних вище дат.
Крім того, прокурор зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороба СОVID - 19, спричиненої коронавірусом SARS - CoV - 2" було встановлено з 12.03.2020 до 22.05.2020 на всій території карантин. В подальшому дію карантину було продовжено постановами Кабінету Міністрів України.
Постановою від 25.04.2023 № 383 Кабінет Міністрів України через СОVID - 19 продовжив режим надзвичайної ситуації в єдиній державній системі цивільного захисту, а також карантин на всій території України до 30.06.2023 року.
Відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID - 19), строки, визначені статтями 257,258,362,559,681,728,786,1293 цього кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Крім того, Указом Президента України "Про ведення воєнного стану в Україні" (№64/2022) з 24.02.2022 в Україні запроваджено воєнний стан, який неодноразово продовжувався. У подальшому, 15.02.2022 року Верховною Радою України було прийнято Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" (№2120-ІХ), відповідно до якого прикінцеві та перехідні положення ЦК України були доповнені пунктом 19. Згідно з останнім, у період дії в Україні воєнного стану, позовна давність, визначена у ст. 257-259, 362, 559,681,728,786, 1293 ЦК України, продовжується на строк його дії.
Отже, прокурор вважає, що в даній справі відсутні будь-які підстави для застосування строків позовної давності.

01.03.2024 (вхід. №2874) від представника відповідача 1 до матеріалів справи надійшли пояснення на заперечення на клопотання щодо застосування строків позовної давності, в яких представник зазначає, що інформація про оскаржувані договори оренди неодноразово надавалась у відповідь на запити Кобеляцької місцевої прокуратури. Першочергово, інформація про укладені договори оренди надавалася органам місцевого самоврядування виключно на запит Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області ще в 2017 році, згодом і в 2019 році. Тобто прокурор не був позбавлений можливості, з використанням повноважень, передбачених Законом України "Про прокуратуру", своєчасно отримати від відповідного суб`єкта владних повноважень (у цьому випадку Вільницької сільської ради чи Скороходівською селищною радою) необхідну для подання позову інформацію. Будь - яких доказів ухилення останньої від надання такої інформації прокурору матеріали позовної заяви не містять. Водночас прокурором не наведено жодного мотивування щодо того, які об`єктивні обставини перешкоджали направити відповідний запит раніше та раніше звернутися до суду з відповідними позовними вимогами.
Також відповідач 1 посилається на те, що органи прокуратури Полтавської області як і Господарський суд Полтавської області, не припиняли роботи у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану, безперервно здійснювали свою діяльність, забезпечуючи усім особам, у тому числі й позивачу, можливість реалізації права на судовий захист. В умовах воєнного стану доступ до суду є безперешкодним та безперервним у межах режиму роботи суду.
Введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовом. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.
Відтак, у органів прокуратури, починаючи з січня 2017 року, були усі правові підстави та можливості з`ясувати обставини та звернутися з відповідним позовом в межах позовної давності, чого прокурором зроблено не було.
Таким чином, строк звернення до суду сплив ще у 2020 році, тобто до введення на території України воєнного стану.

02.04.2024 (вхід. № 4417) від Диканської окружної прокуратури до матеріалів справи надійшла заява про зміну предмету позову.
В заяві про зміну предмету позову прокурор зазначає, що рішення Вільницької сільської ради від 18.05.2016 №21 та № 23 щодо відведення спірних земельних ділянок в оренду Іванець Н.І. для ведення фермерського господарства є незаконними, проте, вимога про їх визнання незаконними та скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою, а тому, така вимога не є нерозривно пов`язаною з вимогою про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України, договір оренди земельної ділянки, укладений без дотримання конкурентних засад, спрямований на незаконне заволодіння земельною ділянкою, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України є нікчемним.
Також у постанові від 10.01.2024 у справі № 922/1130/23 Верховний Суд звернув увагу на те, що нікчемність правочину має місце не в наслідок повторного отримання спірної земельної ділянки, а у зв`язку з отриманням її всупереч імперативним вимогам Земельного кодексу України про неможливість такого отримання в позаконкурсному порядку.
Враховуючи, що спірні договори оренди землі від 01.06.2016 укладені між ОСОБА_1 та Вільницькою сільською радою Чутівського району Полтавської області без дотримання конкурентних засад за відсутності для цього підстав, визначених частиною другою статті 134 ЗК України, тобто спрямований на незаконне заволодіння земельною ділянкою комунальної власності, такий договір згідно з частинами першою та другою статті 228 ЦК України є нікчемним.
Метою звернення прокурора до суду з даним позовом є повернення відповідній територіальній громаді земельних ділянок, які фактично не вибували з комунальної власності, а були передані в оренду з порушенням вимог чинного законодавства. Тобто, за своїм змістом та спрямованістю даний позов є негаторним, тобто позовом власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.
Отже, відсутність у орендаря правових підстав для користування земельними ділянками (користування землею на підставі нікчемного договору) свідчить про те, що він володіє нею незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном. Тому позов прокурора про повернення земельних ділянок у даному випадку є таким, що спрямований на усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто негаторним.
Прокурор просить суд:
Ухвалою від 02.04.2024 суд відклав розгляд справи на 28.05.2024 на 11:30 год.
Судове засідання, призначене на 28.05.2024 на 11: 30 год., не відбулося у зв`язку з перебуванням судді у відпустці. Ухвалою від 17.06.2024 суд призначив розгляд справи на 25.07.2024 на 12:00 год.
Ухвалою від 25.07.2024 суд відклав розгляд справи на 03.10.2024 на 12:00 год.
Ухвалою від 03.10.2024 суд прийняв заяву прокурора про зміну предмету позову до розгляду та відклав розгляд справи на 05.12.2024 на 10:00 год.
Ухвалою від 05.12.2024 суд відклав розгляд справи на 13.02.2025 на 12:00 год.
06.02.2025 (вхід. №1563) від представника відповідача 1 до матеріалів справи надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоканференції.
Ухвалою від 07.02.2025 суд задовольнив заяву представника відповідача 1 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.
В судовому засіданні 13.02.2025 суд оголосив перерву до 11.03.2025 до 09:30 год.
Ухвалою від 11.03.2025 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 04.04.2025 на 11:00 год.
Судове засідання, призначене на 04.04.2025 на 11:00 год., не відбулося у зв`язку з перебуванням судді у відпустці. Ухвалою від 10.04.2025 суд призначив розгляд справи на 12.06.2025 на 11:00 год.
Судове засідання, призначене на 12.06.2025 на 11:0 год., не відбулося у зв`язку з перебуванням судді у відпустці. Ухвалою від 17.06.2025 суд призначив розгляд справи на 24.07.2025 на 13:00 год.
В судовому засіданні 24.07.2025 представник прокуратури позовні вимоги підтримує. Представник відповідача 1 проти позову заперечує. Суд оголосив перерву до 07.08.2025 до 13:00 год.
Клопотання відповідача 1 про поновлення строку на подання доказу - копії рішення Вільницької сільської ради від 15.10.2015, є обгрунтованим і підлягає задоволенню. Копія рішення Вільницької сільської ради від 15.10.2015 долучена судом до матеріалів справи.
Відповідач 3 правом на участь в судових засіданнях та подачу відзиву на позов з дотриманням приписів ГПК України не скористався.
Із змісту ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України слідує, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.
Водночас суд зауважує, що відповідно до пунктів 3 та 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Під час розгляду справи по суті суд дослідив усі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.
В судовому засіданні 07.08.2025 судом винесено рішення відповідно до ст. 240 ГПК України.
Розглянувши матеріали справи, суд встановив.
Рішенням Вільницької сільської ради Чутівського району Полтавської області від 15 жовтня 2015 року Про внесення змін до рішення 45 сесії УI скликання від 12.12.2014 року та про надання дозволу на розробку проекту землеустрою на земельні ділянки для ведення фермерського господарства, надано дозвіл ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення:

- розташованої в межах с. Флорівка орієнтовною площею 18,00 га в т.ч. рілля 18,00 га для ведення фермерського господарства;

- розташованої в межах с.Флорівка орієнтовною площею 6,86 га в т.ч. рілля 6,86 га для ведення фермерського господарства.

Рішенням 7 сесії VІІ скликання Вільницької сільської ради № 21 від 18 травня 2016 Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства:

1) затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду кадастровий номер :03:001:0230 - для ведення фермерського господарства розмішеної в межах с. Флорівка, загальною площею 18,0037 га;

2) зареєстровано право комунальної власності на земельну ділянку кадастровий номер :03:001:0230 - для ведення фермерського господарства, загальною площею 18,0037 га, розмішеної в межах с. Флорівка;

3) передано земельну ділянку в користування на умовах оренди гр. ОСОБА_1 терміном на 10 (десять) років з орендною платою 7 (сім) відсотків від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Рішенням 7 сесії VІІ скликання Вільницької сільської ради № 23 від 18 травня 2016 Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства:

1) затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду кадастровий номер :01:001:0196 - для ведення фермерського господарства, розміщеної в межах с. Вільниця, загальною плошею 6,8600 га;

2) зареєстровано право комунальної власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:001:0196 - для ведення фермерського господарства, загальною площею 6,86 га, розміщеної в межах с, Вільниця;

3) передано земельну ділянку в користування на умовах оренди гр. ОСОБА_1 терміном на 10 (десять) років з орендною платою 7 (сім) відсотків від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

В подальшому, між Вільницькою сільською радою (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки від 01 червня 2016 року.

Відповідно до умов вказаного договору орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення фермерського господарства, яка знаходиться Полтавська область, Чутівський район, с.Вільниця.

В оренду передається земельна ділянка загальною площею 6,8600 га, у тому числі: землі сільськогосподарського призначення 6,8600 га.

Кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0196.

Договір укладається строком на 10 років (п.7 Договору оренди земельної ділянки).

Земельна ділянка передається в оренду для вирощування сільськогосподарських культур (п.15 Договору оренди земельної ділянки).

Цільове призначення земельної ділянки для ведення фермерського господарства (п.16 Договору оренди земельної ділянки).

В той же день, між Вільницькою сільською радою (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендар) укладено інший договір оренди земельної ділянки від 01 червня 2016 року.

Відповідно до умов вказаного договору орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення фермерського господарства, яка знаходиться Полтавська область, Чутівський район, с.Флорівка.

В оренду передається земельна ділянка загальною площею 18,0037 га, у тому числі: землі сільськогосподарського призначення 18,0037 га.

Кадастровий номер земельної ділянки :03:001:0230.

Договір укладається строком на 10 років (п.7 Договору оренди земельної ділянки).

Земельна ділянка передається в оренду для вирощування сільськогосподарських культур (п.15 Договору оренди земельної ділянки).

Цільове призначення земельної ділянки для ведення фермерського господарства (п.16 Договору оренди земельної ділянки).

Вищевказані договори оренди землі пройшли державну реєстрацію із внесенням відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (записи № 14900085 від 09.06.2016 та № 14899924 від 09.06.2016 відповідно).

Рішенням Скороходівської селищної ради Полтавського району Полтавської області № 1794 від 17 листопада 2021 року надано дозвіл на передачу орендованої земельної ділянки для ведення фермерського господарства (договір оренди від 01.06.2016), розташованої в межах с.Вільниця на території Скороходівської селищної ради площею 6,86 га, кадастровий номер :01:001:0196 в суборенду ФГ Флорівське, без зміни цільового призначення.

Рішенням Скороходівської селищної ради Полтавського району Полтавської області № 1795 від 17 листопада 2021 року надано дозвіл на передачу орендованої земельної ділянки для ведення фермерського господарства (договір оренди від 01.06.2016), розташованої в межах с.Вільниця на території Скороходівської селищної ради площею 18,0037 га, кадастровий номер :03:001:0230 в суборенду ФГ Флорівське, без зміни цільового призначення.

Разом з тим, 20.10.2021 між ОСОБА_1 та Скороходівською селищною радою Полтавського району Полтавської області укладено додаткові угоди до договорів оренди, якими змінено строк дії договорів (з 10 на 35 років), а також доповнено права орендаря в частині надання дозволу на передачу в суборенду земельних ділянок (орендар має право передавати право оренди в суборенду за письмовою згодою орендодавця), встановлено орендну плату у розмірі 12% від нормативної грошової оцінки землі.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 22 жовтня 2021 між ОСОБА_1 та ФГ Флорівське укладено два договори суборенди на вказані земельні ділянки.

Посилаючись в заяві про зміну предмету позову на те, що спірні договори оренди землі від 01.06.2016, укладені між ОСОБА_1 та Вільницькою сільською радою Чутівського району Полтавської області без дотримання конкурентних засад за відсутності для цього підстав, визначених частиною другою статті 134 ЗК України, тобто спрямовані на незаконне заволодіння земельною ділянкою комунальної власності, прокурор зазначає, що такі договори згідно з частинами першою та другою статті 228 ЦК України є нікчемним.

А отже, з посиланням на ст. 391 ЦК України, прокурор просить суд зобов`язати ОСОБА_1 та Фермерське господарство Флорівське шляхом підписання акту приймання-передачі земельної ділянки, повернути Скороходівській селищній раді спірні земельні ділянки та скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди ОСОБА_1 на земельні ділянки.

Судом також встановлено, що розпорядженням голови Чутівської районної державної адміністрації від25.01.2007 № 29 ОСОБА_1 виділено на умовах оренди земельну ділянку площею 27,0 га (ріллі) із земель державної власності за межами населеного пункту на території Вільницької сільської ради для ведення селянського (фермерського) господарства терміном на 25 років.

Розпорядженням голови Чутівської районної державної адміністрації від 27.12.2012 № 590 внесено зміни до розпорядження голови районної державної адміністрації від 25.01.2007 №29, а саме: в пункті 1 змінено площу земельної ділянки 27,0 га на 86,37 га: 27,0 га; 36,0 га; 23,37 га (ріллі) із земель державної власності за межами населеного пункту на території Вільницької сільської ради для ведення фермерського господарства терміном на 25 років.

Фермерське господарство Флорівське () зареєстровано 23.03.2007.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позову, суд виходив з наступного.

Відповідно до ст.131-1 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 08.04.99 у справі № 1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

В Рішенні Конституційного Суду України №4-р(ІІ)/2019 у справі №3-234-2018 зокрема зазначено, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, в т.ч. представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що встановлені законом, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування. Наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Таким чином, виключно на прокурора покладено функцію представництва інтересів держави як одного з дієвих механізмів захисту від порушення її інтересів.

Для представництва у суді інтересів держави, прокурор, за законом, має визначити та описати не просто передумови спору, який потребує судового вирішення, а й відокремити ті ознаки, за якими його можна вважати винятком, повинен зазначити, що відбулося порушення або є загроза порушення економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Процесуальні та матеріальні норми, які регламентують порядок здійснення прокурором представництва у суді, чітко й однозначно визначають наслідки, які настають і можуть бути застосовані у разі, якщо звернення прокурора відбулося із порушенням установленого законом порядку.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 910/7813/18.

Разом з цим, із наведених положень законодавства вбачається, що представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється і у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює, або неналежним чином здійснює відповідний орган.

Правовідносини, які є предметом позову, пов`язані з використанням земельних ділянок комунальної власності, а тому становлять суспільний, публічний інтерес, а незаконність їх використання, як зазначає прокурор, такому суспільному інтересу не відповідає. Суспільний, публічний інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права. Український народ, як сукупність окремих суб`єктів, індивідів та людей, також має конституційне право правомірно очікувати захисту суспільних інтересів у вигляді адекватної реакції держави на випадки порушення законності при вирішені земельних питань, розраховувати на те, що держава в особі її органів вживатиме усіх можливих законних заходів та дій для відновлення становища, яке існувало до порушення права власності українського народу на землю. Отже, прокурор може заявити позов в інтересах держави, який виражається в інтересах частини українського народу членів територіальної громади, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган місцевого самоврядування, який покликаний ці інтереси захищати.

Оскільки орган місцевого самоврядування вчинив дії, спрямовані на незаконну передачу земель комунальної власності, прокурор зазначив Скороходівську селищну раду відповідачем у даному позові.

Договори оренди земельної ділянки від 01.06.2016, про нікчемність яких стверджує прокурор, укладені між ОСОБА_1 та Вільницькою сільською радою.

Згідно з рішенням першої сесії восьмого скликання Скороходівської селищної ради від 12.11.2020 № 8 Про реорганізацію юридичної особи Вільницької сільської ради Скороходівська селищна рада є правонаступником прав та обов`язків Вільницької сільської ради.

Прокурор зазначає, що в даному випадку, вбачається порушення інтересів держави в особі Скороходівської територіальної громади, що полягають у протиправному набутті ОСОБА_1 прав на земельні ділянки всупереч вимогам закону, зловживання відповідачами положеннями земельного законодавства, Закону України Про фермерське господарство та у недоотриманні органом, який наділений повноваженнями щодо розпорядженнями спірними земельними ділянками, а саме, Скороходівською селищною радою Полтавського району Полтавської області вимог щодо вжиття заходів до усунення викладених порушень.

Скороходівською селищною радою Полтавського району Полтавської області, як органом уповноваженим на захист інтересів держави у зв`язку з виявленими порушеннями, не вжито жодних заходів, спрямованих на усунення наслідків правопорушення.

Як стверджує прокурор, у позовній заяві суспільним, публічним інтересом звернення до суду з вимогою про повернення спірних земельних ділянок комунальної власності є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - законності використання земельних ділянок комунальної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. Суспільний, публічний інтерес полягає у відновленні правового порядку, відновленні порушеного права Українського народу на землю. Захист такого права можливий лише шляхом повернення у володіння уповноваженого органу спірних земельних ділянок, що використовуються без достатніх правових підстав.

З огляду на викладене, звернення прокурора до суду в цих спірних правовідносинах спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання використання земель комунальної власності з урахуванням принципу справедливої рівноваги між суспільними інтересами та необхідністю дотримання прав власників, оскільки прийняття незаконних рішень порушує рівновагу у соціально-економічних відносинах та негативно впливає на зміцнення їх авторитету у суспільстві.

У постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду, надаючи висновок щодо застосування приписів статті 23 Закону України "Про прокуратуру", вказала, що звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме, подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави тощо), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Як вбачається з матеріалів справи, Диканською окружною прокуратурою 14.12.2022 направлено лист № 51-4908ВИХ-22 до розпорядника земельних ділянок (уповноваженого органу) - Скороходівської селищної ради Полтавського району Полтавської області, в якому зазначено про наявність порушень земельного законодавства при розпорядження земельними ділянками та запропоновано вжити заходів щодо усунення порушень, в тому числі в судовому порядку.

Відповідно до листа Скороходіської селищної ради Полтавського району Полтавської області № 02-18/2558 від 15.12.2022 остання повідомила, що не вбачає порушень земельного законодавства та про відсутність достатніх підстав для самостійного звернення до суду.

З огляду на зазначене, звертаючись до суду із цим позовом, прокурор відповідно до вимог статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та статті 53 ГПК України обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави в суді та визначив у чому саме полягає порушення інтересів держави.

Зважаючи на викладене, суд погоджується з доводами прокурора про необхідність у даній справі здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді в межах даної справи.

Суд зазначає, що коли сторона правочину вважає його нікчемним, вона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину, обґрунтовуючи вимоги його нікчемністю. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 09.08.2023 у справі № 922/1832/19.

Згідно із частиною 1 статті 93 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

Відповідно до статті 14 Конституції України, статті 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Згідно зі вимогами статті 2 Закону України «Про фермерське господарство» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) відносини, пов`язані із створенням, діяльністю та припинення діяльності фермерських господарств, регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1 Закону України «Про фермерське господарство» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.

Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону.

Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Частиною 1 статті 116 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до частини 4 статті 122 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно з приписами частин 1, 2, 3 статті 124 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст.123 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі:

надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення;

формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Як було встановлено судом, Рішенням Вільницької сільської ради Чутівського району Полтавської області від 15 жовтня 2015 року Про внесення змін до рішення 45 сесії УI скликання від 12.12.2014 року та про надання дозволу на розробку проекту землеустрою на земельні ділянки для ведення фермерського господарства, надано дозвіл Іванець Наталії Іванівні на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення, розташованих в межах с. Флорівка орієнтовною площею 18,00 га в т.ч. рілля 18,00 га та орієнтовною площею 6,86 га в т.ч. рілля 6,86 га для ведення фермерського господарства.

В подальшому Рішеннями 7 сесії VІІ скликання Вільницької сільської ради № 21 та № 23 від 18 травня 2016 Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства, затверджено проекти землеустрою щодо відведення вказаних земельних ділянок в оренду та передано їх в оренду Іванець Н.І. терміном на 10 років.

На підставі зазначених рішень, між Вільницькою сільською радою (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендар) укладено два договори оренди земельних ділянок від 01 червня 2016 року.

Суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду та зазначає, що позивач у межах розгляду справи може посилатися, зокрема, на незаконність вказаних вище рішень без заявлення вимоги про визнання їх незаконними та скасування, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не зумовлюють правових наслідків, на які вони спрямовані (див. пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі №922/614/19. Подібні за змістом висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, також у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18)".

Разом з цим суд зазначає, що Законом України від 18.02.2016 №1012-VIII "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів", який набув чинності з 03.04.2016, було внесено зміни до частини 2 статті 134 Земельного кодексу України шляхом викладення абзацу 16 в такій редакції: "передачі громадянам земельних ділянок для сінокосіння і випасання худоби, для городництва". Отже, з 03.04.2016 земельні ділянки для ведення фермерського господарства було виключено з переліку земель, які не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах).

При цьому положеннями пункту 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1012-VIII передбачено, що фізичні та юридичні особи, які до дня набрання чинності цим Законом одержали в установленому порядку дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок або технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для передачі у власність або користування земельних ділянок державної та комунальної власності, мають право на отримання таких земельних ділянок без проведення земельних торгів у випадках, визначених положеннями частини 2 статті 134 ЗК України, що виключаються цим Законом.

В постанові від 29.01.2025 року у справі № 922/2380/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив наступне:

"Відповідно до встановлених судами попередніх фактичних обставин у справі № 922/2380/19, що розглядається, ОСОБА_1 отримав дозвіл на розробку проекту землеустрою до набрання чинності Законом № 1012-VIII, тобто у період, коли законодавством допускалося надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства без проведення земельних торгів. Однак обставини отримання заявником земельних ділянок за пільговою процедурою (без дотримання конкурентних засад) один раз чи більше не є очевидними і встановити їх можливо лише під час перевірки заяви громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства. Таким чином, договори оренди землі від 03.06.2016 є оспорюваними правочинами.»

Статтею 123 Земельного кодексу України врегульовано загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування у тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначено вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; заборонено компетентним органам вимагати не передбачені цією статтею матеріали та документи; установлені загальні підстави для відмови у наданні такого дозволу.

Заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону. У разі відмови органів державної влади та органів місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки для ведення фермерського господарства питання вирішується судом (частини 2, 4 статті 7 Закону України "Про фермерське господарство").

Таким чином, спеціальний Закон України "Про фермерське господарство" визначає обов`язкові вимоги до змісту заяви про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, які відрізняються від загальних вимог, передбачених статтею 123 Земельного кодексу України до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Зокрема, в заяві про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства потрібно зазначити не лише бажаний розмір і місце розташування ділянки, але й обґрунтувати розміри земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства.

Отже, при вирішенні питання щодо вимог про законність рішення відповідного органу щодо надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства та дійсність договорів, укладених на підставі таких рішень, застосуванню підлягає порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства, визначений статтею 7 Закону України "Про фермерське господарство" як спеціальний щодо статті 123 Земельного кодексу України.

Таким чином, за змістом статей 1, 7, 8 Закону України "Про фермерське господарство" заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна містити сукупність передбачених частиною 1 статті 7 цього Закону відомостей і обставин. У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, відповідний орган (а в разі переданого на судовий розгляд спору - суд) повинен дати оцінку обставинам і відомостям, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки, з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, у тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів.

За наслідками зазначеної перевірки відповідний орган повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого типу - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. Разом з тим відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб`єктами в користування земель державної або комунальної власності поза передбаченою законом обов`язковою процедурою - без проведення земельних торгів. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12.03.2024 у справі № 922/3953/21.

З урахуванням вимог статей 7, 12 Закону України "Про фермерське господарство", статей 116, 118, 121, 123, 134 Земельного кодексу України право на безоплатне отримання земельної ділянки державної або комунальної власності одного виду громадянин може використати один раз. Додатково земельні ділянки громадянин або фермерське господарство можуть отримати на конкурентних засадах через участь у торгах. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12.03.2024 у справі № 922/3953/21.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 16.02.2024 у справа №917/1173/22 звертав увагу на деякі аспекти розмежування оспорюваного правочину та нікчемного правочину, зокрема, як такого, що порушує публічний порядок.

Велика Палата Верховного Суду в пунктах 71 - 73 постанови від 10.04.2019 у справі №463/5896/14-ц дійшла таких висновків: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац 1 частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України); якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/3156/17 сформульовано висновки про те, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення як обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 469/3134/19.

З огляду на викладене, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 16.02.2024 у справі № 917/1173/22 з метою визначення судами нікчемних правочинів, які порушують публічний порядок (в контексті заволодіння майном фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади), наголосив на необхідності достеменного встановлення судом того, чи існують певні законодавчо визначені обставини, за наявності яких такий правочин загалом може бути укладено, але з порушеннями такого законодавства (недійсний правочин) чи укладення такого правочину неможливе за будь-яких обставин (нікчемний правочин) як такого, що порушує публічний порядок.

Таким чином, твердження прокурора про те, що договори оренди земельних ділянок від 01.06.2026 є нікчемними не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до встановлених фактичних обставин справи ОСОБА_1 звернулася до Вільницької сільської ради Чутівського району Полтавської області про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення фермерського господарства та отримала такий дозвіл до набрання чинності Законом України від 18.02.2016 №1012-VIII "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів", тобто у період, коли законодавством допускалося надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства без проведення земельних торгів.

При цьому, обставини отримання заявником земельних ділянок за пільговою процедурою (без дотримання конкурентних засад) один раз чи більше не є очевидними і встановити це можливо лише під час перевірки заяви громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства.

Варто відмітити, що заяву громадянки ОСОБА_1 про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, на підставі якої останній Вільницькою сільською радою Чутівського району Полтавської області було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою на відповідні земельні ділянки в оренду, прокурор суду не надав, а в матеріалах справи така заява відсутня.

Окрім того, суд звертає увагу, що порядок отримання земельної ділянки в користування для ведення фермерського господарства чітко визначений законодавством України.

Згідно із частиною 1 статті 1 Закону України "Про фермерське господарство" (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України "Про фермерське господарство" право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Як уже було зазначено судом, частиною 1 статті 7 Закону України "Про фермерське господарство" передбачено, що для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

Згідно зі статтею 8 Закону України "Про фермерське господарство" після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб.

Отже, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства як форми підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Надання (передача) фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 та постановах Верховного Суду від 16.01.2024 у справі № 905/5/21, від 16.01.2024 у справі № 908/1445/20, від 10.01.2024 у справі № 922/1130/23.

За змістом приписів статті 12 Закону України "Про фермерське господарство" землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Відповідно до положень статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону України "Про фермерське господарство" після укладення договору користування землею, у тому числі на умовах оренди, фермерське господарство реєструється в установленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. Після державної реєстрації фермерське господарство має право на отримання додаткової земельної ділянки (ділянок), але як юридична особа, на конкурентних засадах через участь у торгах, а не як фізична особа - громадянин України із метою створення фермерського господарства. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 24.04.2019 у справі № 525/1225/15-ц та постановах Верховного Суду від 16.01.2024 у справі № 908/1445/20, від 05.12.2023 у справі № 927/84/19, від 21.11.2023 у справі № 908/423/20.

Втім, матеріали справи не містять доказів того, яка саме земельна ділянки (площа та/або кадастровий номер) була надана громадянці ОСОБА_1 як фізичній особі для створення та ведення фермерського господарства на підставі розпорядження голови Чутівської районної державної адміністрації № 29 від 25.01.2007 року. Правовстановлюючий документ (договір оренди) на право користування ОСОБА_1 земельною ділянкою в матеріалах справи відсутній.

Відтак, доводи прокурора щодо реалізації ОСОБА_1 свого права на безоплатне отримання земельної ділянки (поза конкурсом) для ведення фермерського господарства ще в 2007 році не підтверджуються матеріалами справи.

З огляду на вищезазначене, договори оренди земельних ділянок від 01 червня 2016 року площею 6,8600 га, кадастровий номер :01:001:0196 та площею 18,0037 га, кадастровий номер земельної ділянки :03:001:0230, є оспорюваними.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12.03.2024 у справі №922/3953/21 та від 09.04.2024 у справі №629/6198/21.

Отже, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог прокурора про зобов`язання ОСОБА_1 та Фермерського господарства Флорівське шляхом підписання акту приймання-передачі земельної ділянки, повернути Скороходівській селищній раді: земельну ділянку площею 6,8600 га, кадастровий номер :01:001:0196, що розташована в с. Вільниця, Чутівського району, Полтавської області на території Скороходівської селищної ради Полтавського району Полтавської області та земельну ділянку площею 18,0037 га, кадастровий номер :03:001:0230, що розташована в с. Флорівка, Чутівського району, Полтавської області на території Скороходівської селищної ради Полтавського району Полтавської області; скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права оренди ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 6,8600 га, кадастровий номер :01:001:0196, що розташована в с. Вільниця, Чутівського району, Полтавської області (зареєстрована у Державному реєстрі речових прав 09.06.2016 за № 14900085) та припинення права оренди на вказану земельну ділянку за ОСОБА_1 ; скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права оренди ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 18,0037 га, кадастровий номер :03:001:0230, що розташована в с. Флорівка, Чутівського району, Полтавської області (зареєстрована у Державному реєстрі речових прав 09.06.2016 за № 14899924) та припинення права оренди на вказану земельну ділянку за ОСОБА_1 , які заявлені як застосування наслідків виконання недійсного правочину, обґрунтовуючи вимоги його нікчемністю, - оскільки таку нікчемність не доведено прокурором.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1,2,3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, Суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до частини 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З урахуванням вищевикладеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги безпідставні і задоволенню судом не підлягають.

Відшкодування витрат по сплаті судового збору у відповідності до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається судом на прокурора.

Керуючись статтями 129, 232-233, 237-238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в строк, встановлений ст. 256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст. 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Солодюк О.В.