ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.11.2025 Справа № 917/611/25

за позовною заявою Полтавської обласної прокуратури (Код ЄДРПОУ/Умовний код: 02910060, вул. 1100-річчя Полтави, 7, м. Полтава, 36020) в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (адреса вул. Генерала Алмазова, буд. 18/9, м. Київ, 01133, )

до Акціонерного товариства «УКРТЕЛЕКОМ» (адреса бульвар Тараса Шевченка, буд. 18, м. Київ, 01601, )

про визнання права власності та усунення перешкоди власнику у користуванні та розпорядженні майном

Суддя Киричук О.А.

Секретар судового засідання Тертична О.О.

Представники сторін: згідно протоколу

Полтавська обласна прокуратура в інтересах держави в особі Фонду державного майна України звернулася до Господарського суду Полтавської області з позовом до Акціонерного товариства «УКРТЕЛЕКОМ», згідно якого просить:

1. Визнати право власності держави Україна в особі Фонду державного майна України на підвальні приміщення в будинку РВЕЗ частині будівлі літ. А-ІІІ, А-ІІ(І), И-ІІІ загальною площею 260,4 кв. м, які є захисною спорудою цивільного захисту протирадіаційним укриттям з обліковим номером № 62760, розташованою за адресою: вул. Гоголя, 96/9 у м.Миргород, Полтавської області.

2. Усунути перешкоди власнику державі в особі Фонду державного майна України у користуванні та розпорядженні захисною спорудою цивільного захисту протирадіаційним укриттям № 62760, розташованим за адресою: вул. Гоголя, 96/9 у м. Миргород, Полтавської області, шляхом зобов`язання Акціонерного товариства «Укртелеком» повернути на користь держави в особі Фонду державного майна України підвальні приміщення в будинку РВЕЗ частині будівлі літ. А-ІІІ, А-ІІ(І), И-ІІІ загальною площею 260,4 кв. м, які є захисною спорудою цивільного захисту протирадіаційним укриттям з обліковим номером № 62760, розташованою за адресою: вул. Гоголя, 96/9 у м. Миргород, Полтавської області.

Ухвалою від 28.03.25 суд постановив прийняти позовну заяву до розгляду і відкрити провадження у справі, справу розглядати в порядку загального позовного провадження, призначити підготовче засідання у справі, запропонувати, зокрема, відповідачу протягом 15 днів з дня вручення ухвали суду надати суду відзив на позов.

10.04.25 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Від Фонду державного майна України 10.04.25 надійшли пояснення на позовну заяву.

14.04.25 від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі № 917/611/25 до закінчення перегляду у касаційному порядку судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду судового рішення у справі № 918/938/23 у подібних правовідносинах.

15.04.25 від прокурора надійшла відповідь на відзив.

21.04.25 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

15.07.25 прокурор надав заперечення проти зупинення провадження у даній справі.

Ухвалою від 28.03.25 суд постановив відкласти підготовче засідання на 12.08.2025 р.

Розглянувши клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, суд відмовив у його задоволенні (обгрунтування в ухвалі від 12.08.2025).

Ухвалою від 12.08.2025 суд постановив закрити підготовче провадження у справі; призначити справу до судового розгляду по суті в засіданні суду на 02.10.2025.

Від відповідача надійшли письмові пояснення по справі.

Ухвалою від 02.10.2025р. суд постановив відкласти розгляд справи на 13.11.2025.

10.11.25 від Полтавської обласної прокуратури надійшло клопотання про зупинення провадження у справі № 917/611/25 до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у справі № 915/268/24 у подібних правовідносинах.

13.11.25 відповідач надав заперечення проти зупинення провадження у даній справі.

Розглянувши клопотання прокурора про зупинення провадження у справі, суд відмовив у його задоволенні з огляду на таке.

Зупинення провадження у справі - це припинення на певний період часу судом судового розгляду з визначених у законі об`єктивних підстав.

Підстави для зупинення провадження у справі за ініціативою суду чи за заявою учасника справи передбачені ст. 228 ГПК України.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 228 Господарського процесуального кодексу України передбачено право суду зупинити провадження у справі за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Відповідно до частини 1 статті 177 ГПК України, серед інших завдань підготовчого провадження, важливим є визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів, а також вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Згідно з п. 10 ч. 2 ст. 182 ГПК України у підготовчому засіданні суд вирішує заяви та клопотання учасників справи.

Суд зауважує, що частиною 3 статті 195 ГПК України передбачено, що провадження у справі на стадії її розгляду по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених пунктами 1-3-1 частини першої статті 227 та пунктом 1 частини першої статті 228 цього Кодексу.

Таким чином, у разі виникнення обставин, визначених 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України подати клопотання про зупинення провадження у справі учасник процесу може лише на стадії підготовчого провадження.

Враховуючи вище викладене, а також те, що клопотання про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у справі № 915/268/24 у подібних правовідносинах було подано прокурором на стадії судового розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про необґрунтованість зазначеного клопотання.

За даних обставин, суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі № 917/611/25.

У судовому засіданні 13.11.2025 прокурор пред`явлені вимоги підтримав, представник відповідача проти позову заперечив. Представники надали усні пояснення по суті позову та заперечень.

У судовому засіданні 13.11.2025 судом було з`ясовано обставини справи та досліджено докази. Суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення.

У судовому засіданні 13.11.2025 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення суду буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

Акціонерне товариство «УКРТЕЛЕКОМ» (відповідач) строрений у процесі реорганізації підприємства електрозв`язку.

Так, після набуття незалежності Україною, наказом Міністерства зв`язку України від 23.06.1993 № 87 «Про проведення реформи організаційної структури в галузі зв`язку» вирішено створити Об`єднання електрозв`язку «Укрелектрозв`язок».

У 1994 році відбулось перейменування Об`єднання електрозв`язку «Укрелектрозв`язок». Зокрема, наказом Міністерства зв`язку України від 29.11.1994 № 168 «Про зміну скороченої назви Українського об`єднання електрозв`язку «Укрелектрозв`язок» вирішено присвоїти Українському об`єднанню електрозв`язку скорочене найменування об`єднання «Укртелеком».

Міністром зв`язку України 30.05.1995 затверджено статут Українського об`єднання електрозв`язку «Укртелеком». Відповідно до вказаного статуту Українське об`єднання електрозв`язку «Укртелеком» засновано на державній власності.

Чергова реорганізація Українського об`єднання електрозв`язку «Укртелеком» мала місце на підставі наказу від 11.02.1998 № 30 Державного комітету зв`язку України, пунктом 2 якого вирішено реорганізувати Українське об`єднання електрозв`язку «Укртелеком» шляхом його перетворення в Українське державне підприємство електрозв`язку «Укртелеком» (УДПЕЗ «Укртелеком»).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 09.09.1999 № 948-р до сфери управління Державного комітету зв`язку та інформатизації України передане УДПЕЗ «Укртелеком».

Відповідно до Указу Президента України від 15.06.1993 № 210/93 «Про корпоратизацію підприємств» Державним комітетом зв`язку та інформатизації України видано наказ від 27.12.1999 № 155, яким на базі цілісного майнового комплексу Українського державного підприємства електрозв`язку «Укртелеком» створено ВАТ «Укртелеком» та затверджено його статут.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.10.2010 № 1948-р погоджено умови проведення конкурсу з продажу пакета акцій ВАТ «Укртелеком». Фонду державного майна України (далі Фонд) визначено провести в установленому порядку конкурс з продажу пакета акцій ВАТ «Укртелеком», який складався з 17 376 189 488 акцій, що становило 92,791 відсотка статутного капіталу, номінальною вартістю 4 344 047,372 тис. грн.

Між Фондом (продавець) та ТОВ «ЕСУ» (покупець) 11.03.2011 укладено договір купівлі-продажу пакета акцій ВАТ «Укртелеком» за конкурсом № КПП-582.

Отже, з 2011 року відбулась приватизація ВАТ «Укртелеком», з того часу вказане Товариство з усіма його активами і пасивами, перебуває у приватній власності.

Згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» та на підставі рішення Загальних зборів акціонерів ВАТ «Укртелеком», що відбулися 14.06.2011, ВАТ «Укртелеком» з 17.06.2011 змінило найменування на публічне акціонерне товариство «Укртелеком».

За даними ЄДРПОУ, 19.05.2021 внесено відомості щодо зміни назви на Акціонерне товариство «УКРТЕЛЕКОМ».

Відповідно до наказу Державного комітету зв`язку та інформатизації України від 27.12.1999 №155 про створення ВАТ «Укртелеком», Державний комітет зв`язку та інформатизації України передав у колективну власність акціонерного товариства шляхом внесення до його статутного фонду майна, що перебували на балансі УДПЕЗ «Укртелеком» на момент утворення відкритого акціонерного товариства «Укртелеком».

Так, наказом Державного комітету зв`язку та інформатизації України від 09.08.2004 № 187 передано нерухоме майно, що знаходилось на балансі УДПЕЗ «Укртелеком» по Полтавській дирекції станом на 01.07.1999, у власність ВАТ «Укртелеком» згідно переліку.

Виконавчим комітетом Миргородської міської ради Полтавської області на підставі рішення від 10.11.2004 № 1137 видано Відкритому акціонерному товариству «Укртелеком» 11.11.2004 свідоцтво про право власності серії САА № 956531 на будівлі в кількості 7 одиниць та споруд, розташованих за адресою: м. Миргород, вул. Гоголя, 48/36 на праві колективної власності.

Право власності на будівлі 14.10.2003 зареєстровано у Реєстрі прав власності на нерухоме майно за ВАТ «Укртелеком», що підтверджується витягом від 18.11.2004 № 5491138.

Поряд з цим, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за Публічним акціонерним товариством «Укртелеком» () 08.11.2016 зареєстровано право власності на будівлі, за адресою: м. Миргород, вул. Гоголя, 96/9, зокрема на будинок РВЕЗ частина будівлі літ. А-ІІІ, А-ІІ(І), И-ІІІ, на підставі свідоцтва про право власності б/н, виданого 11.11.2004 виконавчим комітетом Миргородської міської ради (індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 32667380 від 01.12.2016, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 232, номер відомостей про речове право 17756961).

Прокурор у позові стверджує, що:

- згідно технічного паспорту на будівлі, який міститься в матеріалах електронної реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 232 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в будинок РВЕЗ частину будівлі літ. А-ІІІ, А-ІІ(І), И-ІІІ фактично вбудовано захисну споруду цивільного захисту № 62760, яка визначена в технічному паспорті як підвальне приміщення площею 260,4 кв. м.

- захисна споруда цивільного захисту № 62760 з радянських часів перебувала у власності держави, її власником було підприємство електрозв`язку.

- захисну споруду цивільного захисту протирадіаційне укриття (далі ПРУ) № 62760, що знаходиться за адресою: вул. Гоголя, 96/9 у м. Миргород, Полтавської області, відповідно до облікової картки та паспорта ПРУ від 12.02.2015, прийнято в експлуатацію у 1977 році, загальна площа становить 248,1 кв. м, розрахована на 130 осіб та належить Цеху ТП №15 Полтавської філії ПАТ «Укртелеком».

- відповідно до акта оцінки стану готовності захисної споруди від 04.11.2024, ПРУ № 62760 місткістю 130 осіб, загальною площею 248,1 кв. м вбудоване у двоповерхову будівлю, належить Полтавській філії АТ «Укртелеком», забезпечене безперешкодним доступом лише для працівників об`єкту та є обмежено готовим до використання.

- спільним наказом Фонду і Адміністрації Держспецзв`язку від 28.12.2015 № 2011/827 затверджено перелік державного майна, що не увійшло до статутного капіталу акціонерного товариства «Укртелеком», але перебуває на його балансі, яке віднесено до сфери управління Фонду.

Наказом Фонду та Адміністрації Держспецзв`язку від 28.11.2018 № 1494/717 внесені зміни до зазначеного вище переліку державного майна, яке віднесено до сфери управління Фонду, зокрема, в частині включення до нього захисних споруд цивільного захисту, що не увійшли до статутного капіталу ПАТ «Укртелеком» та обліковуються на балансі його Філій.

Відповідно до листа Фонду від 15.01.2025 № 10-24-1234, наданого на запит обласної прокуратури, на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 21.09.2011 № 902-р «Питання управління державним майном, що не увійшло до статутного капіталу публічного акціонерного товариства «Укртелеком», але перебуває на його балансі», ПАТ «Укртелеком» надав перелік державного майна, що не увійшло до статутного капіталу ПАТ «Укртелеком», але перебуває на його балансі, який був складений за результатами інвентаризації станом на 30.09.2011 (далі Перелік станом на 30.09.2011). При цьому, в Переліку станом на 30.09.2011 відсутня інформація про нерухоме майно (в тому числі захисні споруди цивільного захисту), яке розташоване за адресою: вул. Гоголя, 96/9, м. Миргород, Полтавська область.

У зв`язку із зазначеним, територіальна комісія по Полтавській області, яка утворена відповідно до спільного наказу Фонду та Адміністрації Держспецзв`язку від 18.10.2011 № 1497/283 «Про державне майно, що не увійшло до статутного капіталу ПАТ «Укртелеком», але перебуває на його балансі» (із змінами) та яка безпосередньо проводила роботу щодо встановлення наявності державного майна, що не увійшло до статутного капіталу ПАТ «Укртелеком», але перебуває на його балансі, не надавала до Фонду відомості про нерухоме майно (в тому числі захисні споруди цивільного захисту), яке розташоване за адресою: вул. Гоголя, 96/9, м. Миргород, Полтавська область.

Також в листі Фонду зазначено, що ВАТ «Укртелеком» (правонаступником якого є ПАТ «Укртелеком») створено згідно з наказом Державного комітету зв`язку та інформатизації від 27.12.1999 № 155 шляхом перетворення Українського державного підприємства електрозв`язку «Укртелеком» у відкрите акціонерне товариство в процесі корпоратизації відповідно до Указу Президента України від 15.06.1993 № 210/93 «Про корпоратизацію підприємств» та Положення про порядок корпоратизації підприємств, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.1993 № 508.

Засновником товариства виступив Державний комітет зв`язку та інформатизації України (правонаступник Мінінфраструктури).

Відповідно до вищезазначеного Указу Президента України у разі прийняття рішення про приватизацію корпоратизованих товариств їх засновники передавали державним органам приватизації для приватизації (продажу) тільки акції.

Матеріали справи з корпоратизації Українського державного підприємства електрозв`язку «Укртелеком», які були передані Державним комітетом зв`язку та інформатизації України до Фонду та зберігаються в його архіві, не містять інвентаризаційної справи ПАТ «Укртелеком» по Полтавській дирекції (філії) та переліку державного майна, що увійшло до статутного капіталу ПАТ «Укртелеком» по Полтавській дирекції (філії).

При цьому, відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного майна», який діяв на момент корпоратизації ВАТ «Укртелеком», приватизації не підлягали, зокрема, протирадіаційні споруди.

- в матеріалах електронної реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 232 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні документи, які б підтверджували входження (не входження) до статутного фонду ВАТ «Укртелеком» та подальшу приватизацію (не входження до приватизаційної маси) саме вказаної захисної споруди цивільного захисту.

На думку прокурора, наведене вказує на те, що при зверненні до державного реєстратора із заявою про здійснення державної реєстрації права приватної власності на вказані нежитлові приміщення підвалу їх реальний (спеціальний) правовий статус (як ПРУ № 62760), який унеможливлював реєстрацію права приватної власності, відповідачем було замовчано. При цьому, речові права відповідачем на вказане ПРУ як на окремий об`єкт цивільних прав не реєструвались, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З огляду на викладене, прокурор дійшов висновку, що до переліку приватизованого майна АТ «Укртелеком» фактично включено об`єкт цивільної оборони захисну споруду цивільного захисту, протирадіаційне укриття № 62760, що знаходиться за адресою: вул. Гоголя, буд. 96/9, м. Миргород, Полтавська область, яка приватизації не підлягала, у зв`язку з чим вказана захисна споруда підлягає поверненню у власність держави.

Посилаючись на порушення відповідачем норм чинного станом на час виникнення спірних правовідносин законодавства щодо відчуження вказаного вище нерухомого майна з особливим правовим статусом (як захисної споруди цивільного захисту), прокурор звернувся до суду за захистом порушених прав та просить:

1. Визнати право власності держави Україна в особі Фонду державного майна України на підвальні приміщення в будинку РВЕЗ частині будівлі літ. А-ІІІ, А-ІІ(І), И-ІІІ загальною площею 260,4 кв. м, які є захисною спорудою цивільного захисту протирадіаційним укриттям з обліковим номером № 62760, розташованою за адресою: вул. Гоголя, 96/9 у м.Миргород, Полтавської області.

2. Усунути перешкоди власнику державі в особі Фонду державного майна України у користуванні та розпорядженні захисною спорудою цивільного захисту протирадіаційним укриттям № 62760, розташованим за адресою: вул. Гоголя, 96/9 у м. Миргород, Полтавської області, шляхом зобов`язання Акціонерного товариства «Укртелеком» повернути на користь держави в особі Фонду державного майна України підвальні приміщення в будинку РВЕЗ частині будівлі літ. А-ІІІ, А-ІІ(І), И-ІІІ загальною площею 260,4 кв. м, які є захисною спорудою цивільного захисту протирадіаційним укриттям з обліковим номером № 62760, розташованою за адресою: вул. Гоголя, 96/9 у м. Миргород, Полтавської області.

Відповідач у відзиві заперечує щодо задоволення позовних вимог з таких підстав:

- під час видачі виконавчим комітетом Миргородської міської ради Свідоцтва про право власності від 10.11.2004 року № 1137 зміна права власності на нерухоме майно, в складі якого перебувало спірне майно, не відбулось, оскільки, власником ВАТ «Укртелеком» залишалась держава в особі Держкомзв`язку України.

- жодних обмежень на набуття права власності в 2004 році на частину будівлі, в складі якої перебуває спірний об"єкт, під час корпоратизації АТ «Укртелеком» чинним законодавством не встановлювалось;

- лише 11.03.2011р. відбулась приватизація ВАТ «Укртелеком» та укладений договір купівлі-продажу пакета акцій ВАТ «Укртелеком» за конкурсом №КПП-582 між Фондом державного майна України та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕСУ».

- до вимог про повернення майна на користь держави в особі Фонду не застосовуються положення негаторного позову, оскільки, це є вимогою віндикаційного позову, до якого застосовується строк позовної давності.

- прокурор заявляючи негаторний позов, уникає застосування вимог віндикаційного позову та приписів ст. 387 ЦК України.

- відповідач заявляє про сплив позовної давності у справі, що розглядається, та просить Суд застосувати позовну давність до заявлених позовних вимог прокурора у разі встановлення, що право або охоронюваний законом інтерес позивача дійсно порушені.

- вимога про визнання права власності є неефективною, а отже такою, яка не підлягає задоволенню.

- вимоги прокурора про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні захисною спорудою цивільного захисту ПРУ № 62760 площею 260,4 кв.м та визнання на неї права власності держави грунтувалися виключно на документах, складених після 2011 року, тобто складених після того, як відбулась приватизація ВАТ «Укртелеком» 11.03.2011р., до того ж у вказаних документах була вказана менша площа спірного ПРУ.

- на момент приватизації площа ПРУ № 62760 становила 125,72 кв.м, що підтверджено належним доказом: Паспортом сховища (протирадіаційного укриття) № 62760 від 21.12.2009 року.

- ані прокурором, ані ФДМУ не надано первинних та обов`язкових документів - паспортів на сховище (протирадіаційне укриття) № 62760, які мало це укриття як на момент побудови, так і на момент корпоратизації та оформлення права власності, де б зазначалася його площа у розмірі 260,4 кв.м.

- в матеріалах справи відсутні належні докази, що підтверджують факт наявності захисної споруди - протирадіаційного укриття № 62760 саме площею 260,4 кв.м в приміщенні за адресою: вул. Гоголя, буд. 96/9 у м. Миргород, як на момент корпоратизації УДПЕЗ «Укртелеком», так і на момент приватизації ВАТ «Укртелеком».

Підсумовуючи вище викладене, відповідач вважає, що вимоги прокурора про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні захисною спорудою цивільного захисту ПРУ № 62760 площею 260,4 кв.м та визнання на неї права власності держави є безпідставними.

У наданих відповіді на відзив, запереченнях та поясненнях по суті учасники справи навели додаткові обгрунтування своїх позицій.

У інших заявах по суті, сторони наводять додаткові обгрунтування своїх правових позицій.

При прийнятті рішення зі спору суд враховує наступне.

Підстави представництва прокурором інтересів держави в особі Фонду державного майна України.

Згідно з абзацами 1 і 2 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" №1697-VII прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Стаття 23 Закону України "Про прокуратуру" (абз. 1-3 ч. 4) визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя).

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Тобто, за приписами частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Разом з тим захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Водночас, прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (п. 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18).

Важливим обов`язком фізичних та юридичних осіб, органів влади, що здійснюють діяльність на території України, є обов`язок додержуватися Конституції України та законів України. Даний обов`язок можна вважати основоположним для всіх інших юридичних обов`язків, який являє собою встановлену державою міру і спосіб необхідної поведінки, що закріплена в нормативно-правовому порядку відповідно до індивідуальних і суспільних інтересів. Він є формою вираження відповідальності перед державою та суспільством.

Поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України може виступати орган державної влади чи місцевого самоврядування.

За доводами прокурора, спірне нерухоме майно в силу закону відноситься до об`єктів загальнодержавного значення з обмеженою оборотоздатністю, розпорядником та власником якого є держава особі Фонду державного майна України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про Фонд державного майна України" Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

За змістом пунктів 1, 5 частини 1 статті 4 Закону України "Про Фонд державного майна України" до основних завдань Фонду державного майна України належать: 1) реалізація державної політики у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності; 5) здійснення контролю у сфері організації та проведення приватизації державного майна, відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством, передачі державного майна в оренду та користування; повернення у державну власність державного майна, що було приватизоване, відчужене або вибуло з державної власності з порушенням законодавства; управління корпоративними правами держави, які перебувають у сфері його управління.

Отже, саме Фонд державного майна України є уповноваженим органом на виконання функцій держави у правовідносинах щодо повернення у державну власність державного майна, що було приватизоване, відчужене або вибуло з державної власності з порушенням законодавства, якщо таке буде доведено.

З огляду на те, що, як зазначає прокурор в обґрунтування позовних вимог, порушення інтересів держави відбулося внаслідок оформлення та реєстрації за ВАТ «Укртелеком» права власності на майно, в яке входить захисна споруда - протирадіаційне укриття № 62760, суд дійшов висновку, що прокурор правомірно звернувся з позовом в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до господарського суду.

Крім того судом взято до уваги, що Заступником керівника Полтавської обласної прокуратури 31.12.2024 направлено на адресу Фонду запит в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо необхідності самостійного вжиття заходів реагування задля їх поновлення - самостійного звернення до суду з відповідним позовом щодо повернення у державну власність об`єкта цивільного захисту протирадіаційне укриття № 62760.

Відповідно до листа Фонду від 05.02.2025, Фондом не вживалися заходи претензійно-позовної роботи щодо цієї захисної споруди цивільного захисту. Разом з цим, з огляду на законодавчу заборону щодо приватизації захисних споруд, передбачену ч. 2 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного майна», який діяв на момент корпоратизації ВАТ «Укртелеком», Фонд просить прокуратуру розглянути питання щодо можливості вжиття заходів прокурорського реагування щодо зазначеної споруди цивільного захисту згідно з вимогами законодавства.

Отже наданими прокурором у матеріали справи доказами підтверджується, що позивач був обізнаний з обставинами з приводу наявності підстав для повернення у власність держави захисної споруди, проте не вчиняв дій представницького характеру на захист інтересів держави, наміру самостійно вжити відповідних заходів судового захисту інтересів держави щодо вказаної захисної споруди з наданих доказів у позивача не простежується.

У порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор повідомив позивача про намір подати позов в інтересах держави в особі Фонду державного майна України.

За таких обставин у їх сукупності, суд дійшов висновку про доведення з боку прокурора бездіяльності Фонду державного майна України, як підстави для звернення органу прокуратури до суду за захистом інтересів держави та про наявність підстав для звернення прокурора з цим позовом до суду.

Нормативно-правове обґрунтування, оцінка доказів та висновки суду.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушені, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

Зазначені правові позиції є сталими і послідовними та неодноразово висловлювалися Верховним Судом, та, зокрема викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 22.10.2019 у справі № 923/876/16, від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц, тощо.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 806/5244/15 наведено алгоритм оцінки застосовності судом обраного способу захисту, за яким суд, розглядаючи справу має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (такий висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20)).

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (див., зокрема, пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, пункт 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).

Обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами спору.

У певних випадках спосіб захисту імперативно «прив`язаний» до певного складу правопорушення. У таких випадках можна стверджувати, що спосіб захисту визначений законом (встановлений законом), тобто термін «встановлений законом» означає не просто те, що він названий в законі (наприклад, є в переліку статті 16 ЦК України, статті 20 Господарського кодексу України), а те, що спосіб захисту за його змістом кореспондує конкретному правопорушенню. У цих випадках положення частини першої статті 5 ГПК України (аналогічне - у частині першій статті 5 ЦПК України) вимагає, щоб суд застосував саме такий спосіб захисту.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд повинен встановити, правову природу правовідносин, що склалися між сторонами, на що саме спрямований позов та вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту в обраний позивачем спосіб.

Дослідивши підстави та предмет позову у даній справі, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги спрямовані на усунення перешкод державі в особі Фонду державного майна України у користуванні та розпорядженні захисною спорудою цивільного захисту протирадіаційним укриттям № 62760, розташованим за адресою: вул. Гоголя, 96/9 у м. Миргород, Полтавської області, яке за твердженням прокурора, протиправно було набуте Акціонерним товариством "Укртелеком" у приватну власність, шляхом зобов`язання повернути спірне майно у власність державі, тобто прокурор звернувся до суду з негаторним позовом.

При цьому, прокурор послався на те, що за приписами ч. 12 ст. 32 Кодексу цивільного захисту України захисні споруди цивільного захисту державної та комунальної власності не підлягають приватизації (відчуженню). Відповідно до вимог абз. 41 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» не підлягають приватизації захисні споруди цивільного захисту. Норма аналогічного змісту була закріплена у п. «в» ч. 2 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного майна» (в редакції Закону України від 03.02.2004 № 1413-IV, який діяв на час виникнення спірних правовідносин щодо переходу сховища у приватну власність ВАТ «Укртелеком»).

Отже, за доводами прокурора, як на час виникнення спірних правовідносин, так і нині діюче, законодавство виключає можливість відчуження належних державі захисних споруд цивільної оборони у приватну власність.

Водночас суд зауважує, що перед тим, як переходити до розгляду справи по суті, слід з`ясувати, чи підлягає захисту порушене право позивача, яке потребує захисту судом, саме у той конкретний спосіб, який самостійно обраний прокурором, адже на відміну від розгляду спору по суті, який має супроводжуватися встановленням обставин справи і вирішенням питань про факти, для розгляду позову із завідомо неналежним способом захисту немає значення, існують чи ні ті обставини, про які стверджує позивач. Завдання ефективного судочинства і принцип процесуальної економії зобов`язують суд зробити цей висновок якнайшвидше.

Обрання позивачем неналежного та/або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 02.02.2021 у справі №925/642/19, від 22.06.2021 у справі №200/606/18 та від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц). Вказане логічно вичерпує потребу дослідження інших обставин (подібний висновок міститься в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.10.2025 у справі №910/6200/24).

У зв`язку з цим суд зазначає, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.

Віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними. При цьому одна з умов застосування як віндикаційного, так і негаторного позову відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів захисту.

Палата для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 918/938/23 в постанові 29.05.2025 дійшла таких висновків: « 40. Виходячи з викладеного особа, за якою зареєстроване право власності на об`єкт нерухомості, який при цьому є захисною спорудою, за принципом реєстраційного підтвердження володіння є володільцем такого об`єкта; натомість держава або територіальна громада, за якими не зареєстроване право власності на такий об`єкт, не є його володільцем. Тому в цьому разі права держави або територіальної громади, які вважають себе власниками такого об`єкта, не можуть захищатися негаторним позовом, оскільки це є позов володіючого власника до неволодіючого невласника. Отже, належному способу захисту у таких випадках відповідає позовна вимога про витребування об`єкта нерухомого майна з чужого володіння в порядку віндикації.

При цьому, рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння є підставою для внесення запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, від 19.05.2020 у справі №916/1608/18, від 30.06.2020 у справі №19/028-10/13, від 22.06.2021 у справі №200/606/18, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц) незалежно від того, чи таке витребування відбувається у порядку віндикації (статті 387, 388 Цивільного кодексу України), чи у порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (статті 1212-1215 Цивільного кодексу України), чи у порядку примусового виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2022 у справі №914/2618/16).

Поряд з цим, повернення майна в порядку реституції також має наслідком повернення нерухомого майна позивачу та державної реєстрації за позивачем права власності на нерухоме майно, оскільки, за наявності судового рішення про визнання недійсним документа, на підставі якого проведено державну реєстрацію прав (наприклад, договору купівлі-продажу нерухомого майна, на підставі якого проведено державну реєстрацію прав відповідача на нежитлові приміщення), це призведе до вчинення у Державному реєстрі прав дій, що забезпечать відновлення реєстраційного підтвердження володіння відповідним майном позивача».

Саме такий правовий висновок судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду стосовно способів захисту у спорах про повернення об`єктів нерухомого майна, які є захисними спорудами цивільного захисту (зокрема, протирадіаційними укриттями, як їх різновидами відповідно до частини першої статті 32 Кодексу цивільного захисту України) міститься в постанові від 29.05.2025 у справі №918/938/23.

Суд враховує, що Акціонерне товариство "Укртелеком" є особою, за якою зареєстроване право власності на спірне майно, та за принципом реєстраційного підтвердження володіння є володільцем такого об`єкта. Натомість держава (зокрема, в особі Фонду державного майна України), за якою не зареєстроване право власності на спірний об`єкт, не є його володільцем. Договірні відносини між державою та Акціонерним товариством "Укртелеком" щодо спірного майна відсутні, оскільки останнє було набуте відповідачем в процесі приватизації (корпоратизації).

Зазначеним спростовуються твердження прокурора про належність обраного ним способу захисту у вигляді заявлених в межах цієї справи вимог негаторного характеру.

За таких обставин, виходячи з обставин цієї справи, єдиним належним способом захисту прав у спірних правовідносинах є позовна вимога про витребування нерухомого майна від Акціонерного товариства "Укртелеком", за яким зареєстроване право власності на спірне майно. Між тим, така позовна вимога в межах даної справи прокурором не заявлена.

Відповідний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2025 у справі № 918/938/23.

Так, Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду в постанові від 29.05.2025 при розгляді справи № 918/938/23 проаналізував постанови Великої Палати Верховного Суду в подібних правовідносинах і дійшов наступних висновків:

« 25. Вирішуючи питання способу захисту порушеного права у спорах про повернення земельних ділянок водного фонду, які не є замкненими природними водоймами загальною площею до 3 га, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що виходячи з того, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ці ділянки належать до земель водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Як відомо, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і перехід володіння, засвідчений державною реєстрацією права власності, є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду, яка не є замкненою природною водоймою загальною площею до 3 га, не призводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права приватної власності на таку ділянку з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц та інші).

26. Також, вирішуючи питання способу захисту порушеного права у спорах про повернення земельних ділянок природно-заповідного фонду, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц зазначила, що фізичні особи можуть володіти земельними ділянками природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, але виключно у разі, якщо вони ними володіли на час створення об`єкта природно-заповідного фонду. При цьому набуття права приватної власності на землі, які вже віднесені до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, положеннями ЗК України, Закону України "Про природно-заповідний фонд України" та інших нормативно-правових актів України заборонено. Велика Палата Верховного Суду підкреслила, що за обставин цієї справи і ОСОБА_1 , і ОСОБА_2 не могли не знати про те, що земельна ділянка знаходиться у межах Парку "Перемога", розміщеному у цьому місті; в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак земельної ділянки, проявивши розумну обачність, як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 могли і повинні була знати про те, що ця ділянка розташована у міському парку, який впродовж десятків років є об`єктом природно-заповідного фонду. Тому Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням ЗК України та Закону України "Про природно-заповідний фонд України" потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку.

27. Тобто, Велика Палата Верховного Суду послідовно дотримується позиції, що у випадках, коли в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що набуття приватної власності на них є неможливим в принципі, то ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки не призводять до заволодіння порушником такою ділянкою. У таких випадках порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння. Належним способом захисту прав власника у цих випадках є негаторний позов (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).

28. Таким чином, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає в тому, що ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки не призводять до заволодіння порушником такою ділянкою за наявності одночасно двох умов: 1) знаходження земельної ділянки у приватній власності не допускається в силу закону; 2) наявність зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак земельних ділянок, в силу яких особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що набуття приватної власності на них є неможливим в принципі.

29. Якщо ж хоча б одна з зазначених умов не дотримана, то наявність державної реєстрації права власності за порушником свідчить про заволодіння ним земельною ділянкою за принципом реєстраційного підтвердження володіння.

30. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц встановила, що щодо лісових земельних ділянок не виконана перша із зазначених вище умов (знаходження земельної ділянки у приватній власності не допускається в силу закону) і сформулювала висновки про те, що володіння приватними особами лісовими ділянками цілком можливе, оскільки вони можуть мати такі ділянки на праві власності. Так, відповідно до частини першої статті 8, частини першої статті 9 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності. Згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України. Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб (пункт 53 згаданої постанови Великої Палати Верховного Суду). Отже, в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою. Це може свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору, зокрема про витребування лісової земельної ділянки,

В пунктах 31-34 вказаної постанови судова палата звернула увагу, що у спорах щодо повернення об`єктів нерухомого майна, які є захисними спорудами цивільного захисту (зокрема протирадіаційними укриттями як їх різновидами відповідно до частини першої статті 32 Кодексу цивільного захисту України), не дотримано ані першої, ані другої умови неможливості заволодіння порушником нерухомим майном.

З огляду на викладене, Спеціалізована палата відступила від висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №918/1141/22, від 12.06.2024 у справі №918/744/23, від 27.11.2024 у справі №922/221/24, від 11.12.2024 у справі №927/1089/23, від 16.01.2025 у справі № 922/660/24, від 29.01.2025 у справі №927/1128/23, від 11.02.2025 у справі №922/985/24 та від 11.02.2025 у справі №918/1358/23, в основу яких було покладено висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12.09.2023 у справі №910/8413/21 про те, що у випадках, коли на певний об`єкт нерухомого майна за жодних умов не може виникнути право приватної власності, державна реєстрація цього права не змінює володільця відповідного об`єкта, то - належному способу захисту прав держави відповідає заявлення саме негаторного позову.

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17 зазначила, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

Тому незалежно від того, чи перераховані усі постанови, в яких викладено правову позицію, від якої в цій справі відступив Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду (аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 13.08.2024 у справі № 904/2839/21 від 22.08.2024 у справі №910/10968/23, від 27.08.2024 у справі № 910/31605/15).

Підсумовуючи викладене, беручи до уваги те, що заявлені прокурором у цій справі позовні вимоги не відповідають належному способу захисту, останні, відповідно, не підлягають задоволенню, адже обрання неналежного та/або неефективного способу захисту вже є самостійною та достатньою підставою для відмови у позові.

Даний висновок суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 03.12.2020 у справі №5017/1221/2012, від 18.05.2022 у справі №914/1191/20 та від 29.05.2025 у справі №918/938/23.

При цьому додатково суд звертається до висновків Великої Палати Верховного Суду, сформульованих у постанові від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 41), відповідно до яких вимога про витребування нерухомого майна не тотожна вимозі про зобов`язання відповідача повернути це майно; у разі задоволення позовної вимоги про витребування майна з чужого володіння суд витребовує таке майно, а не зобов`язує відповідача повернути відповідне майно власникові; тому вимога зобов`язати відповідача повернути нерухоме майно також не є належним та ефективним способом захисту у спірних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала, що обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155), від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 (пункт 148) та інші), що в свою чергу виключає відмову в задоволенні позову в зв`язку з його необґрунтованістю.

Відмовляючи у позові через неналежний спосіб захисту суд має утриматися від встановлення фактів та надання правових оцінок, які створять преюдицію для сторін конфлікту у разі звернення з іншим позовом (постанови Верховного Суду від 11.09.2025 у справі №916/4532/24, від 13.06.2024 у справі №924/620/23 та від 07.02.2024 у справі №925/1368/22).

Водночас, так як суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги, а у справі, що переглядається, в позові слід відмовити з огляду на неналежний спосіб захисту, питання застосування позовної давності у цій справі суд не розглядає.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що заявлені прокурором у цій справі позовні вимоги не є належним способом захисту у спірних правовідносинах, що є окремою підставою для відмови у позові, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі саме з цих підстав.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що у позові відмовлено, судові витрати понесені прокурором - залишаються за останнім та не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Керуючись статтями 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення складено 21.11.2025

Суддя Киричук О.А.