РІШЕННЯ

20 листопада 2025 року м. ТернопільСправа № 921/426/25

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Шумського І.П.

за участі секретаря судового засідання: Баб`юк А.В.

розглянув справу

за позовом - Публічного акціонерного товариства "МОТОР СІЧ" (69068, м. Запоріжжя, пр. Моторобудівельників, 15)

до відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "АВТО-МАЗ" (46027, м. Тернопіль, вул. Громницького, буд. 9, офіс 11)

про стягнення грошових коштів в сумі 899186 грн, 3% річних в сумі 86321,85 грн, інфляційних нарахувань в сумі 416335,53 грн інфляційних нарахувань.

За участі від:

позивача Фофанов Я.Л.

відповідача Запісоцький А.О.

Зміст позовних вимог, позиція позивача.

18.07.2025 через систему «Електронний суд» Публічне акціонерне товариство "МОТОР СІЧ", через свого представника адвоката Тараненка Артема Ігоровича звернулось до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТО-МАЗ" про стягнення грошових коштів в сумі 1401843,38 грн, з яких: попередньої оплати в сумі 899186 грн, 3% річних в сумі 86321,85 грн, інфляційних нарахувань в сумі 416335,53 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві б/н від 18.07.2025 (вх. №488 від 18.07.2025) посилається на невиконання відповідачем умов договору №11221/21-Д (УСиСР) на поставку товару від 21.09.2021, в частині поставки товару автокрана КС-45729А-С-02, за яку позивачем здійснено відповідачу передоплату в сумі 899186 грн.

У зв`язку з цим позивачем стверджено, що йому підлягає поверненню сума попередньої оплати, а також нараховані від неї 3% річних та інфляційні витрати, в порядку ст. 625 ЦК України.

Позиція відповідача.

Відповідач відзиву на позовну заяву, в порядку ст. 165 ГПК України, у встановлений строк в ухвалі від 22.07.2025 (про відкриття провадження у справі) строк не надав.

Частиною 9 статті 165 ГПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Норма такого ж змісту відображена і у ч.2 ст. 178 ГПК України.

Процесуальні дії суду у справі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.07.2025 справу №921/426/25 передано на розгляд судді Шумському І.П.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 22.07.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №921/426/25 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 18.08.2025, встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позовну заяву.

У зв`язку з перебуванням судді Шумського І.П. у відпустці та, відповідно, неможливістю проведення підготовчого засідання 18.08.2025, ухвалою суду від 30.07.2025 продовжено строк підготовчого провадження у справі №921/426/25 та призначено підготовче засідання на 06.10.2025.

Відповідач явку повноважного представника в судове засідання 06.10.2025 не забезпечив.

Ухвалою суду від 06.10.2025 підготовче засідання у даній справі було відкладено на 20.10.2025.

Згідно з відповіддю №1586233 від 21.07.2025 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, місцезнаходженням Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТО-МАЗ" є: м. Тернопіль, вул. Громницького, буд. 9, офіс 11.

Вказана адреса відповідача зазначена позивачем у тексті позовної заяви.

Рекомендовані повідомлення, якими на зазначену вище адресу відповідача направлялась судова кореспонденція у даній справі, а саме ухвали від 22.07.2025, 30.07.2025, 06.10.2025 повернулись на адресу суду без вручення адресату, з довідками підприємства зв`язку "Укрпошта": "адресат відсутній за вказаною адресою".

Згідно з відповіддю №1857455 від 06.10.2025 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, місцезнаходженням Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТО-МАЗ" є та сама адреса: м. Тернопіль, вул. Громницького, буд. 9, офіс 11.

У відповідях з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, сформованих щодо відповідача також зазначено, що одним із засновників Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТО-МАЗ" є ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Рекомендоване повідомлення, яким на зазначену вище адресу засновника відповідача направлялась копія ухвали від 06.10.2025 повернулось на адресу суду із відміткою про вручення адресату.

У підготовчому засіданні 20.10.2025 приймав участь ОСОБА_1 , як засновник і керівник юридичної особи відповідача.

Ухвалою суду від 20.10.2025 закрито підготовче провадження по справі №921/426/25 та призначено її до розгляду по суті на 20.11.2025.

Копію ухвали від 20.10.2025 вручено представнику відповідача Запісоцькому А.О. 20.10.2025 під розписку безпосередньо в суді.

20.10.2025 представник відповідача ознайомився з матеріалами справи, підтвердженням чого є відповідна відмітка на його заяві від 20.10.2025 (вх. №7351 від 20.10.2025).

30.10.2025 (згідно дати оформлення поштового відправлення підприємством зв`язку Укрпошта) Товариством з обмеженою відповідальністю "АВТО-МАЗ" направлено до матеріалів справи відзив на позовну заяву №30/10-01 від 30.10.2025 (вх. №7681 від 03.11.2025) з додатками.

Ухвалою суду від 14.11.2025 задоволено заяву представника позивача адвоката Фофанова Я.Л. про участь в судовому засіданні 20.11.2025 в режимі відеоконфернеції поза межами приміщення суду.

19.11.2025 через систему «Електронний суд» від позивача надійшли письмові пояснення №305/СПЗ/2 від 19.11.2025 (вх. №8169 від 19.11.2025) з додатками.

Представник позивача в судовому засіданні 20.11.2025 підтримав позовні вимоги. Ним зазначено, що необхідність звернення до суду з письмовими поясненнями від 19.11.2025 зумовлена подачею відповідачем відзиву на позовну заяву.

Розглянувши наданий відповідачем відзив на позовну заяву №30/10-01 від 30.10.2025 (вх. № 7681 від 03.11.2025), з огляду на пропуск стороною строку на вчинення відповідної процесуальної дії, без зазначення причин цього (у тому числі, які могли б бути визнані поважними), керуючись ст. ст. 7, 13, 113-119, 165, 178, 232-235 ГПК України судом залишено без розгляду відзив на позовну заяву №30/10-01 від 30.10.2025 (вх. № 7681 від 03.11.2025) з додатками. З огляду на залишення відзиву без розгляду, суд ухвалив також залишити без розгляду письмові пояснення №305/СПЗ/2 від 19.11.2025 (вх. № 8169 від 19.11.2025), подані на відзив, про що постановлено ухвали, занесені до протоколу судового засідання від 20.11.2025.

Представником відповідача в судовому засіданні 20.11.2025 визнано суму основного грошового зобов`язання в розмірі 899186 грн.

Невиконання відповідачем обов`язку щодо поставки товару пояснено введенням воєнного стану в Україні у лютому 2022 року. Посилаючись на лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022, адресований всім кого це стосується, представником відповідача зазначено про існування форс-мажорних обставин, які зумовили невиконання ним умов договору. Відповідач заперечив окреме звернення до Торгово-промислової палати України щодо підтвердження існування форс-мажорних обставин, які зумовили невиконання умов спірного договору та повідомлення про це позивача.

Судом враховано, що у силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору.

Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду).

Враховуючи положення ст. ст. 13, 74 ГПК України, якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ч. 9 ст.165, ч. 2 ст.178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

20.11.2025 суд ухвалив скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО-МАЗ» (надалі - постачальник) та Публічним акціонерним товариством "МОТОР СІЧ" (надалі - покупець) 21.09.2021 укладено договір №11221/21-Д (УСиСР) на поставку товару (надалі - договір), згідно з п. 1.1 якого постачальник зобов`язався передати у власність обладнання/матеріали (надалі - товар), а покупець - прийняти й оплатити його на умовах даного договору.

Відповідно до п. 1.2 договору найменування, кількість, ціна, умови й строки поставки товару вказуються в специфікаціях, що є невід`ємними частинами даного договору.

Згідно з п. 2.1 договору кількість товару, що поставляться, повинна відповідати кількості, зазначеній в специфікаціях до даного договору.

У п. 3.1 договору зазначено, що товар поставляється в строки, установлені в специфікаціях, що є невід`ємною частиною даного договору.

Датою поставки товару вважається дата оформлення видаткової накладної (п. 3.2 договору).

Згідно з п. 3.5 договору поставка товару здійснюється на умовах, зазначених у специфікаціях, що є невід`ємною частиною даного договору.

Відповідно до п. 5.1 договору умови платежу вказуються в специфікаціях, що є невід`ємною частиною даного договору.

Попередня оплата товару перераховується в погоджений сторонами термін (п. 5.2 договору).

У п. 8.1 договору сторони домовилися, що під форс-мажорними обставинами вони розуміють надзвичайні, невідворотні, непередбачені та непереборні обставини, наслідком яких є неможливість протягом певного часу частково або в повній мірі виконання зобов`язань за цим договором. Сторони звільняються від відповідальності за невиконання своїх зобов`язань, виконання яких стало неможливим внаслідок дії форс-мажорних обставин (за винятком обставин, термін виконання яких настав до дати виникнення таких обставин), пропорційно часу дії форс-мажорних обставин, при цьому термін виконання всіх обставин за договором збільшується пропорційно часу, протягом якого будуть діяти такі обставини. Після припинення дії форс-мажорних обставин, всі перенесені обставини підлягають виконанню в порядку, передбаченому цим договором з урахуванням пропорційності продовження моменту виконання на період дії форс-мажорних обставин.

Згідно з п. 8.2 договору сторона, для якої наступили форс-мажорні обставини, зобов`язана не пізніше 3 календарних днів повідомити у письмовій формі іншу сторону про їх настання. Факти, викладені в повідомленні про настання форс-мажорних обставин, підлягають підтвердженню Торгово-промисловою палатою України або Регіональною торгово-промисловою палатою, сертифікат який, після його отримання, але не пізніше 20 календарного дня з дати отримання відповідного повідомлення про настання форс-мажорних обставин, також направляється стороною, для якої наступили форс-мажорні обставини, іншій стороні.

Відповідно до п. 8.3 договору неповідомлення/несвоєчасне повідомлення стороною, для якої наступили форс-мажорні обставини, іншій стороні про їх настання веде до втрати права сторони посилатися на такі обставини як на підставу, що звільняє її від відповідальності за невиконання/несвоєчасне виконання зобов`язань за цим договором.

Якщо форс-мажорні обставини тривають більше 3-х місяців, кожна зі сторін може розірвати даний договір (п. 8.4 договору).

У п. 12.1 договору зазначено, що даний договір набуває чинності з моменту підписання й діє до виконання зобов`язань за договором, але не пізніше 31.12.2023, а в частині розрахунків і гарантійних зобов`язань - до повного їх виконання.

21.09.2021 між сторонами підписано специфікацію №1 (надалі - специфікація) до договору поставки №11221/21-Д (УСиСР) від 21.09.2021, згідно якої постачальник здійснює поставку товару - автокрана КС-45729А-С-02 в кількості 1 шт, вартістю 2997287 грн з ПДВ.

У п. 1 специфікації сторонами погоджено умови оплати: 30% передоплата згідно з виставленими рахунками, 70% протягом 10 банківських днів з моменту поставки товару на склад покупця.

Відповідно до п. 2 специфікації ціна на товар розраховується за курсом НБУ в співвідношенні гривні до долара США. У зв`язку з імпортною складовою товару (процентне співвідношення якої складає 70%), ціна може змінюватися у випадку якщо на день здійснення платежів, передбачених договором, офіційний курс гривні до долара США відрізняється від курсу гривні до долара США встановленого НБУ на дату укладання договору більш ніж на 10% сторони домовилися:

- укладають додаткову угоду на зміну вартості товару в частині імпортної складової, підтвердженої митними або іншими достовірним документами, відповідно до листа Державної інспекції по контролю за цінами від 03.12.2009 № 200/7-6/6148;

- при відсутності митних документів або іншого документального підтвердження імпорту продукції вартість залишається незмінною;

- у частині гривневої складової ціна незмінна.

Згідно з п. 3 специфікації розрахунковий курс, встановлений НБУ на 21.09.2021, складає 26,7072 гривень за один долар США.

Відповідно до п. 5 специфікації виробник: ВАТ «Мінський автомобільний завод», Республіка Білорусь.

Поставка товару здійснюється протягом 120 робочих днів з моменту передплати (можлива дострокова поставка) (п. 7 специфікації).

Згідно з п. 8 специфікації умови поставки: DDP склад покупця в м. Запоріжжя (Інкотермс, 2020).

Специфікація № 1 є невід`ємною частиною договору №11221/21-Д (УСиСР) від 21.09.2021 (п. 10 специфікації).

Вказані договір та специфікація підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками юридичних осіб.

Відповідачем виставлено позивачу рахунок на оплату №21/09-01 від 21.09.2021 на суму 2997287 грн з ПДВ за автокран КС-45729А-С-02 в кількості 1 шт.

В якості попередньої оплати за товар, 21.10.2021 позивач перерахував відповідачу 899186 грн згідно з платіжним дорученням №627039 від 21.10.2021.

У листі №23/11-01 від 23.11.2021 відповідач звернувся до позивача з повідомленням про: проведення огляду автокрана на складі дистриб`ютора у присутності представників сторін на адресою м. Київ, вул. Промислова, 1; при відсутності претензій до технічного стану, комплектації, документації, вартості та термінів поставки товару зі сторони покупця відбувається підписання акту прийому передачі та відвантаження товару; здійснення остаточного платежу в сумі 2098101 грн, в т.ч. ПДВ 20%, протягом 5 банківських днів з моменту підписання відповідних документів; автотехніка залишається на відповідальному зберіганні на складі дистирбютора до 100% оплати на розрахунковий рахунок постачальника; внесення відповідних змін в умови оплати щодо здійснення остаточного платежу додатковою специфікацією; залишення без змін інших умов договору.

В судовому засіданні 20.11.2025 представниками сторін зазначено, що зміни та доповнення до умов договору та специфікації не укладались, у т.ч. щодо порядку та строків оплати товару.

Матеріали справи містять складений 08.12.2021 сторонами акт огляду транспортного засобу типу - МАЗ, марки - автокран КС-45729А-С-02, яким встановлено відсутність пошкоджень, дефектів експлуатації, пошкоджень, слідів раніше проведеного ремонту, а також інших факторів.

В судовому засіданні 20.11.2025 представником відповідача зазначено, що передачу автокрана позивачу не було здійснено у зв`язку тим, що цей товар ще не перейшов у власність відповідача.

Листом №10/01-01 від 10.01.2022 відповідач просив позивача пришвидшити оплату остаточного платежу, посилаючись на проведений раніше огляд автокрана, підписання акту його огляду, а також посилаючись на підвищення відпускних цін на авто техніку МАЗ.

У листі №УСиСР-9823 від 02.11.2022 позивач просив відповідача повернути грошові кошти в сумі 899186 грн, посилаючись на невиконання останнім у строк до 13.04.2022 умов договору в частині поставки товару.

06.06.2024 позивач направив відповідачу претензію №1803/СНЗ від 06.06.2024 з проханням про повернення грошових коштів в сумі 899186 грн, а також нарахованих на цю суму 58206,19 грн - 3% річних, 228736,19 грн інфляційних нарахувань.

За твердженням позивача, неповернення відповідачем передоплати в сумі 899186 грн, мала наслідком його звернення 18.07.2025 з даним позовом до суду про стягнення цієї суми в судовому порядку.

У зв`язку з порушенням виконання грошового зобов`язання, позивачем також було заявлено до стягнення нараховані відповідно до ст. 625 ЦК України 86321,85 грн - 3% річних та 416335,53 грн інфляційних нарахувань за період з 14.04.2022 до 25.06.2025.

В судовому засіданні 20.11.2025 представник відповідача також повідомив суд, що не звертався до Торгово-промислової палати з приводу настання форс - мажорних обставин приналежно до виконання укладеного між сторонами у справі договору.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд при ухвалені рішення, висновки суду.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу (надалі - ЦК України) встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 11, ч.1 ст. 13 ЦК України).

У розумінні ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.7 ст.179 Господарського кодексу України (надалі - ГК України, чинного на момент виникнення спірних правовідносин), господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.628 вказаного Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У ст. 6 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Судом встановлено, що укладений між сторонами договір №11221/21-Д від 21.09.2021 за своїм змістом та правовою природою є договором поставки.

Щодо заявленої до стягнення суми основного грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічне положення містить стаття 265 ГК України.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 663 ЦК України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, сторонами досягнуто згоди та встановлено обов`язок позивача частково оплатити товар (попередня оплата в розмірі 30%) до його передання продавцем згідно виставленого постачальником рахунку.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому у ст. 629 ЦК України законодавець обумовив, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У п. 1 специфікації сторонами обумовлено 30% передоплати згідно з виставленим рахунком.

Відповідачем виставлявся позивачу рахунок на оплату №21/09-01 від 21.09.2021 на загальну суму 2997287 грн з ПДВ.

Відповідно до ч. 2 ст. 1087 ЦК України розрахунки між юридичними особами провадяться в безготівковій формі.

У спірних правовідносинах ПАТ «МОТОР СІЧ» виконано свої зобов`язання, що підтверджується платіжним дорученням №627039 від 21.10.2021 на суму 899186 грн (30% від загальної суми правочину).

У п. 3.2 договору сторонами обумовлено, що датою поставки товару вважається дата оформлення видаткової накладної.

Як вже зазначалось, попередню оплату позивачем здійснено 21.10.2021.

Таким чином, покупець своє зобов`язання перед постачальником виконав 21.10.2021.

Відповідно до п. 7 специфікації поставка товару здійснюється протягом 120 робочих днів з моменту передплати (можлива дострокова поставка).

Відповідно до ч.1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст. 256 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Тому, з урахуванням здійсненої 21.10.2021 попередньої оплати та умов п. 7 специфікації, суд приходить до висновку, що відповідач мав здійснити поставку товару до 13.04.2022 включно.

Змін до умов договору і специфікації в частині термінів оплати і поставки сторони не вносили.

Згідно з ч.1 ст.193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Нормами ст.599 ЦК України, ст.202 ГК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Матеріали справи не містять доказів поставки товару відповідачем.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Щодо правової природи стягуваної суми суд зауважує, що дана сума не є заборгованістю за договором, оскільки за договором у відповідача відсутні грошові зобов`язання перед позивачем, а наявний тільки обов`язок поставити товар. Стягувана сума є сумою передоплати, повернення якої позивач має право вимагати на підставі норми ч.2 ст.693 ЦК України.

Вимогу №УСиСР 9823 від 02.11.2022, №1803/СНЗ від 06.06.2024 позивача щодо повернення суми попередньої оплати відповідач не виконав.

Присутнім в судовому засіданні 20.11.2025 представником відповідача визнано суму основного грошового зобов`язання в розмірі 899186 грн.

Дана обставина додатково підтверджує визнання відповідачем прострочки виконання свого зобов`язання.

Щодо наведених представником відповідача усних доводів про існування форс-мажорних обставин суд зазначає, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", який затверджений Верховною Радою України 24.02.2022 Законом №2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан на 30 діб. Надалі воєнний стан продовжено та він є діючим на момент розгляду справи.

Згідно з ст. 14-1 Закону України "Про Торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Також згідно з положеннями ст. 218 ГК України у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Виходячи з аналізу ст. 617 Цивільного кодексу України та ст. 218 Господарського кодексу України, звільнення сторони від відповідальності у разі настання обставин непереборної сили (форс-мажору) відбувається за умови якщо дані обставини безпосередньо вплинули на своєчасне виконання договірних зобов`язань.

Однак, сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.

Верховний Суд у постанові від 25.01.2022 по справі №904/3886/21 зазначив, що ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд і у постанові від 16.07.2019 по справі №917/1053/18, зазначивши, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Посилання відповідача на настання форс-мажорних обставин суд вважає необґрунтованим, враховуючи те, що у розділі 8 договору №11221/21-д (УСиСР) від 21.09.2021 на поставку товару сторонами у двосторонньому порядку обумовлений порядок повідомлення про обставини форс-мажору та подачі підтверджуючих документів, зокрема у п. 8.2, відповідно до якого сторона, для якої наступили форс-мажорні обставини, зобов`язана не пізніше 3 календарних днів повідомити у письмовій формі іншу сторону про їх настання. Факти, викладені в повідомленні про настання форс-мажорних обставин, підлягають підтвердженню Торгово-промисловою палатою України або Регіональною торгово-промисловою палатою, сертифікат який, після його отримання, але не пізніше 20 календарного дня з дати отримання відповідного повідомлення про настання форс-мажорних обставин, також направляється стороною, для якої наступили форс-мажорні обставини, іншій стороні.

У вказаному пункті договору сторони дійшли згоди і з приводу засвідчення форс-мажорних обставин.

Отже, відповідно до чинного законодавства та умов договору підтвердженням настання обставин непереборної сили є виключно офіційне підтвердження таких обставин Торгово-промисловою палатою України, з видачею відповідного сертифіката, виданого відповідачу за його зверненням. Умови договору передбачають обов`язкову процедуру подальшого звернення відповідача з такими документами на адресу позивача.

Докази оформлення відповідачем таких документів та звернення з ними до позивача відсутні в матеріалах справи.

З урахуванням наведеного, відповідачем не підтверджено (не надано доказів), що факт введення воєнного стану вплинув на реальну можливість виконання ним зобов`язання по договору.

Відповідно до змісту п.3 ч.2 ст.129 Конституції України, ст.13, ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Принципи змагальності сторін та диспозитивності відображені і в ст.14, ч.4 ст.74 цього Кодексу, за змістом яких суд не може самостійно збирати докази, крім окремих визначених випадків.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.1 ст.76 ГПК України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).

В розумінні ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до змісту п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 13, ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно зі ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Зважаючи на наведені вище законодавчі приписи, відсутність належних доказів передачі (поставки) товару позивачу, фактичні обставини, а також визнання відповідачем існування грошового зобов`язання з повернення передоплати, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 899186 грн попередньої оплати є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Щодо стягнення нарахованих сум 3% річних, інфляційних нарахувань.

За прострочення повернення перерахованих Товариству з обмеженою відповідальністю "АВТО-МАЗ" коштів, на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, Публічним акціонерним товариством "МОТОР СІЧ" нараховано та заявлено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТО-МАЗ" 86321,85 грн - 3% річних та 416335,53 грн інфляційних нарахувань від суми 899186 грн за період 14.04.2022 - 25.06.2025, відповідно до долученого до позову розрахунку.

При цьому суд зауважує, що в прохальній частині позову позивач просить стягнути суму 86321,40 грн - 3% річних, при цьому зазначаючи ціну позову 1401843,38 грн, яка обчислена з урахуванням суми 3% річних 86321,85 грн.

Згідно з ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором (ст.611 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

Відповідно до ч.3 ст.693 ЦК України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Розмір процентів за користування коштами передоплати договором між сторонами не встановлено.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17).

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Відповідно до встановлених судами обставин справи, за змістом ст.625 ЦК України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума інфляційних втрат та 3 % річних від несплаченої (неповернутої) суми попередньої оплати є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до ст.625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Тобто правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до ч.2 ст.693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі ч.2 ст.625 цього Кодексу.

В силу положень ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Стаття 625 розміщена у розділі І Загальні положення про зобов`язання книги п`ятої ЦК України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої цього Кодексу).

При цьому у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Не є таким винятком із загального правила випадок, коли покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати на підставі ч.2 ст.693 ЦК України.

З огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія положень ч.2 ст.625 ЦК України.

Відповідач прострочив своє грошове зобов`язання з повернення суми попередньої оплати, яку позивач зажадав повернути на підставі ч.2 ст.693 ЦК України.

У відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до ч.2 ст. 693 ЦК України, ч.1 ст. 530 ЦК України з наступного дня після спливу строку поставки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19).

Судом у даній справі проведено перерахунок заявлених до стягнення сум 3% річних та інфляційних нарахувань. Згідно проведеного перерахунку, суд визнає нарахування 86321,85 грн 3% річних та 416335,53 грн інфляційних нарахувань за період 14.04.2022 25.06.2025 правомірними та такими, що підлягають до задоволення.

За таких обставин, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "МОТОР СІЧ" підлягають до задоволення, шляхом стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТО-МАЗ" грошових коштів (попередньої оплати) в сумі 899186 грн, 3% річних в сумі 86321,85 грн, інфляційних нарахувань в сумі 416335,53 грн.

Розподіл судових витрат.

Положеннями ст. 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до ст. 131 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Стаття 16 ГПК України вказує, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст.2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст.124 ГПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст.126 ГПК України): подання заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та доказами, що підтверджують здійснення робіт (надання послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (ст.129 ГПК України).

Згідно із ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.124 ГПК України встановлено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

На виконання вимог п. 9 ч. 3 ст. 162 ГПК України у тексті позову позивачем наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, який стосувався суми судового збору в розмірі 16822,12 грн та 43000 грн витрат на правову допомогу.

Згідно частини 1-3 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У відповідності до ч.8 ст.129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з ч.3 ст. 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За змістом ч.2 ст.2 ГПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною 1 статті 221 ГПК України встановлено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Наведені процесуальні норми вказують на те, що, при поданні доказів розміру витрат на професійну правничу допомогу, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, мають бути дотримані наступні дві умови:

- докази повинні бути подані до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду;

- до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила заяву про те, що такі докази будуть подані до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. При цьому процесуальний закон не визначає конкретних вимог щодо змісту та форми такої заяви, зокрема не вказує на те, що вона повинна бути зроблена лише у письмовій формі, а також, що така заява має бути зроблена на певній процесуальній стадії. Закон лише встановлює граничний строк звернення із заявою - до закінчення судових дебатів. Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.01.2022 у справі № 921/221/21, від 31.05.2022 у справі №917/304/21, від 24.01.2023 у cправі № 922/4022/20.

Відповідно до ч.4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Представником позивача до позовних матеріалів додано: договір №1676/24-Д (СПЗ) про надання правової (правничої) допомоги від 21.03.2024; додаткову угоду №4 від 27.03.2025 до договору №1676/24-Д (СПЗ) про надання правової (правничої) допомоги від 21.03.2024; акт прийому - передачі наданих послуг від 14.04.2025 до вказаного договору та додаткової угоди до нього; ордер серії АА № 1595103 від 09.06.2025, виданий Адвокатським бюро «Тараненко та партнери» на здійснення адвокатом Тараненком Артемом Ігоровичем від імені ПАТ «МОТОР СІЧ» представництва інтересів останнього у даній справі у Господарському суді Тернопільської області; свідоцтво Тараненка Артема Ігоровича про право на зайняття адвокатською діяльністю №4956 від 24.04.2012.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, за змістом ч. 3 ст. 237 ЦК України однією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до статті 19 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Закон формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до ч.3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Судом встановлено, що 21.03.2024 між Публічним акціонерним товариством "МОТОР СІЧ" (надалі - клієнт) та Адвокатським бюро «ТАРАНЕНКО ТА ПАРТНЕРИ», в особі учасника Тараненка Артема Ігоровича (надалі адвокатське бюро) укладено договір про надання правової (правничої) допомоги №1676/24-Д (СПЗ).

27.03.2025 між сторонами укладено додаткову угоду №4 до договору про надання правової (правничої) допомоги №1676/24-Д (СПЗ) від 21.03.2024 (надалі додаткова угода), відповідно до умов п. 1 якої клієнт доручив, а адвокатське бюро зобов`язалось надати правову допомогу, визначену в п. 2.2 договору щодо стягнення дебіторської заборгованості з боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО-МАЗ», що виникла за договором №11221/21-Д (УСиСР) від 21.09.2021 у сумі 899186 грн.

Відповідно до п. 2 додаткової угоди за надання правової допомоги, визначеної в п. 1 даної додаткової угоди, клієнт сплачує на користь адвокатського бюро винагороду (гонорар), в розмірі, який дорівнює сумі, що буде стягнута з відповідача на користь клієнта, як судові витрати, понесені на правову допомогу, за виключенням фактичних витрат, вже оплачених клієнтом на користь адвокатського бюро згідно акту, вимоги щодо підписання якого визначені п. 3.1. цього договору. Орієнтована сума винагороди (гонорару) за даною додатковою угодою складає 50000 грн.

У п. 3 додаткової угоди сторонами обумовлено, що сплата винагороди (гонорару) за даною додатковою угодою здійснюється після надходження коштів, зазначених в п. 2 даної додаткової угоди, на рахунок клієнта та на підставі виставленого адвокатським бюро рахунку, протягом 5 календарних днів, шляхом перерахунку коштів на рахунок адвокатського бюро.

Сторони погодились, що розрахунок винагороди (гонорару) адвокатського бюро за надану правову допомогу (виконане доручення) клієнту, в рамках даної додаткової угоди обраховується наступним чином: вивчення матеріалів справи - п`ять тисяч гривень одна година часу; підготовка позовної заяви - сім тисяч гривень одна година часу; підготовка пояснень, клопотань інших процесуальних заяв - п`ять тисяч гривень одна година часу; участь в судовому засіданні - чотири тисячі гривень одна година часу; підготовка апеляційної/касаційної скарги - вісім тисяч гривень одна година часу (п. 4 додаткової угоди).

14.04.2025 між ПАТ «МОТОР СІЧ» та адвокатом Адвокатським бюро «ТАРАНЕНКО ТА ПАРТНЕРИ» підписано акт прийому-передачі наданих послуг (даний акт є невід`ємною частиною до договору про надання правової (правничої) допомоги №1676/24-Д (СПЗ) від 21.03.2024 та додаткової угоди №4 від 27.03.2025 до вказаного договору), яким сторони засвідчили, що виконавець надав, а клієнт отримав наступні послуги:

- вивчення матеріалів справи щодо стягнення дебіторської заборгованості з боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО-МАЗ», що виникла за договором №11221/21-Д (УСиСР) від 21.09.2021, тривалістю 3 год, вартістю 15000 грн;

- складання позовної заяви щодо стягнення дебіторської заборгованості з боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО-МАЗ», що виникла за договором №11221/21-Д (УСиСР) від 21.09.2021, тривалістю 4 год, вартістю 28000 грн. Загальна сума 43000 грн.

Відповідно до його змісту, послуги надано якісно, в повному обсязі та в установлені строки.

В матеріалах справи міститься свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №4956 від 24.04.2012, видане Тараненку Артему Ігоровичу, та ордер серії АА № 1595103 від 09.06.2025, виданий Адвокатським бюро «Тараненко та партнери» на здійснення адвокатом Тараненком Артемом Ігоровичем від імені ПАТ «МОТОР СІЧ» представництва інтересів останнього у даній справі у Господарському суді Тернопільської області.

Згідно правової позиції Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.06.2021 по справі № 905/411/17 адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 року у справі № 910/4201/19.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (аналогічна правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (рішення у справі "East / West Alliance Limited" проти України"), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (постанова Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19).

Тобто нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п.33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

За змістом ч.4 ст.126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.126 ГПК України).

Водночас, за нормами ч.6 ст.126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Виходячи зі змісту положень частин 5, 6 статті 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що узгоджується з принципом змагальності сторін.

Тобто у розумінні цих норм процесуального права зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Такий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

В ході розгляду справи від відповідача не надходило жодних заперечень щодо заявленої суми витрат на правову допомогу.

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5 - 7 та 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Такі висновки щодо застосування статей 126, 129 ГПК України викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21.

Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Отже, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Такі докази, відповідно до ч.1 ст. 86 ГПК України, суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому згідно з статтею 74 ГПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Подані на підтвердження таких витрат докази мають окремо та у сукупності відповідати вимогам ст. ст. 75-79 ГПК України.

Судом з`ясовано, що позов з додатками у справі №921/426/25 підготував та подав до суду адвокат Тараненко А.І., яким здійснюється адвокатська діяльність на підставі свідоцтва №4956 від 24.04.2012.

У разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача (п. 1 ч. 4 ст. 129 ГПК України).

Враховуючи викладене, відповідно до ст. ст.123, 126, 129 ГПК України, виходячи з фактичних обставин даної справи, враховуючи ухвалення рішення про задоволення позову, усні заперечення представника відповідача, які не містили заперечень щодо самого розміру витрат на правову допомогу, беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази, враховуючи характер та предмет спору (яким є стягнення однієї суми попередньої оплати та нарахованих від цієї суми за один і той самий період 3% річних та інфляційних нарахувань), складність справи, принцип співрозмірності заявлених до стягнення витрат на правову допомогу заявленій вимозі, їх розумності, з урахуванням п.1 ч.4 ст.129 ГПК України, суд приходить до висновку, що позивачу підлягають відшкодуванню витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 15000 грн.

Окремо суд звертає увагу на те, що інший представник позивача - адвокат Фофанов Я.Л. здійснював представництво інтересів позивача не на підставі вищевказаного договору, а на підставі довіреності №161 від 27.11.2024. Адвокат Фофанов Я.Л. підготував та подав від імені позивача письмові пояснення від 19.11.2025 та приймав участь в судовому засіданні 20.11.2025 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Зважаючи на наведене, суд жодним чином не оцінює обсяг наданої таким представником у даній справі правової допомоги, в контексті заявленої до стягнення суми витрат на правову допомогу в рамках договору №1676/24-Д (СПЗ) від 21.03.2024.

У відповідності до ст. ст. 123, 129 ГПК України судовий збір покладається на відповідача.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 3, 4, 12, 13, 20, 73-80, 86, 91, 123, 129, 233, 236-240 ГПК України,

ВИРІШИВ:

1.Позов задоволити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТО-МАЗ" (46027, м. Тернопіль, вул. Громницького, буд. 9, офіс 11, ідентифікаційний код 14053514) на користь Публічного акціонерного товариства "МОТОР СІЧ" (69068, м. Запоріжжя, пр. Моторобудівельників, 15, ідентифікаційний код 14307794) грошові кошти в сумі 899186 (вісімсот дев`яносто дев`ять тисяч сто вісімдесят шість) грн, інфляційні нарахування в сумі 416335 (чотириста шістнадцять тисяч триста тридцять п`ять) грн 53 коп., 3% річних в сумі 86321 (вісімдесят шість тисяч триста двадцять одну) грн 85 коп., 16822 (шістнадцять тисяч вісімсот двадцять дві) грн 12 коп. судового збору в повернення сплачених судових витрат, 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн витрат на правову допомогу.

Видати наказ.

Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку та строки встановлені ст. ст. 256,257 ГПК України.

Повне рішення складено 24 листопада 2025 року.

Суддя І.П. Шумський