ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2025 року

м. Київ

cправа № 910/21682/15 (910/14603/23)

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Васьковського О. В. - головуючого, Картере В. І., Погребняка В. Я.,

розглянув у письмовому провадженні касаційну скаргу Державного підприємства "Конярство України" та Київської міської прокуратури

на постанову Північного апеляційного господарського суду (головуючий - Доманська М. Л., судді: Сотніков С. В., Пантелієнко В. О.) від 30.04.2025

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рост Капітал Активе"

до філії "Запорізький кінний завод № 86" Державного підприємства "Конярство України" (ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.03.2024 замінено на належного відповідача Державне підприємство "Конярство України")

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Фонду державного майна України

про стягнення 600 520 грн 68 коп.

за позовом Державного підприємства "Конярство України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рост Капітал Активе"

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Фонду державного майна України

про стягнення 379 731 грн 00 коп.

в межах справи за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Астарта-Київ"

про визнання банкрутом Державного підприємства "Конярство України".

1. Короткий зміст вимог

1.1. 15.10.2015 Господарський суд міста Києва ухвалив порушити за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Астарта-Київ" провадження у справі про банкрутство Державного підприємства "Конярство України" (далі - Боржник) за правилами Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ввести процедуру розпорядження майна Боржника, мораторій на задоволення вимог кредиторів та призначити розпорядником майна Боржника арбітражного керуючого Атаменко С. В.

1.2. 08.09.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю "Рост Капітал Активе" (далі - Позивач) подало позов про стягнення з філії "Запорізький кінний завод № 86" Державного підприємства "Конярство України" (ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.03.2024 замінено на належного відповідача Державного підприємства "Конярство України", далі - Відповідач) штрафних санкцій в сумі 600 520 грн 68 коп., з яких 202 794 грн 01 коп. пені, 189 218 грн 15 коп. 24 % штрафних санкцій, 23 652 грн 27 коп. 3 % річних та 185 855 грн 85 коп. інфляційних втрат за весь час прострочення.

1.3. Позов обґрунтований зобов`язанням Відповідача сплатити Позивачу штрафні санкції через несвоєчасну оплату Відповідачем послуг, отриманих від Позивача за укладеним між сторонами договором від 29.07.2021 № 29/07-21 про виконання сільськогосподарських робіт (послуг) (далі - Договір).

1.4. 24.11.2023 Відповідач у відзиві на позов заявив про застосування у спірних правовідносинах позовної давності та про необхідність відмови у позові, у тому числі з підстав спливу погодженої в пункті 6.8 Договору до вимог про стягнення штрафних санкцій позовної давності в 3 місяці.

1.5. 24.11.2023 Відповідач подав зустрічний позов про стягнення з Позивача 379 731 грн 00 коп.

1.6. Позов обґрунтований переплатою Відповідачем Позивачу за Договором коштів за послуги за Договором на спірну суму, оскільки акт виконаних робіт від 16.09.2021 № РК-00000103 не підтверджує наданих Позивачем послуг на спірну суму, оскільки не містить підписів та печаток представників всіх сторін.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

2.1. 24.07.2024 Господарський суд міста Києва вирішив у задоволенні первісного прозову відмовити, а зустрічний позов - задовольнити, стягнувши з Позивача на користь Відповідача 379 731 грн 00 коп. та поклавши на Позивача судові витрати.

2.2. Судове рішення за первісним позовом мотивоване відсутністю в матеріалах справи доказів укладення між сторонами Договору у письмовій формі, а також доказів досягнення згоди щодо забезпечення виконання взятих зобов`язань за Договором.

За зустрічним позовом судове рішення мотивоване наявністю підстав для повернення сплаченої Відповідачем Позивачу за послуги спірної суми, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження виконання Позивачем зобов`язань за Договором на спірну суму, а не підписаний акт виконаних робіт № РК-00000103 від 16.09.2021 на таку суму є неналежним доказом виконання Позивачем таких робіт, не є первинним документом та не свідчить про виникнення у Відповідача грошового зобов`язання в сумі 379 731 грн 00 коп., тоді як Відповідач 14.11.2023 направляв Позивачу вимогу від 13.11.2023 № 2023-11-13/1127 з повідомленням про відсутність потреби у проведенні Позивачем попередньо оплачених Відповідачем, але не виконаних Позивачем за договором робіт на спірну суму, а відтак Відповідач вказував про відмову від Договору та вимагав від Позивача повернути сплачену спірну суму коштів, однак вимога була залишена Позивачем без відповіді та задоволення.

3. Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

3.1. 30.04.2025 Північний апеляційний господарський суд постановив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2024 і прийняти нове рішення, яким частково задовольнити первісний позов: стягнути з Відповідача на користь Позивача 526 584 грн 65 коп., з яких 158 361 грн 76 коп. пені, 184 855 грн 85 коп. втрат від інфляції, 23 652 грн 27 коп. 3 % річних, 159 715 грн 04 коп. з розподілом між сторонами судових витрат відповідно до задоволеної частини вимог; а у задоволенні решти первісного позову та зустрічного позову відмовити.

3.2. Судове рішення за первісним позовом мотивоване:

- укладенням та підписанням Договору у письмовій формі з боку обох сторін, обізнаністю та взяттям Відповідачем зобов`язань, які визначені істотними умовами Договору, визнанням та виконанням Договору у зв`язку з підписанням специфікацій, які є невід`ємними частинами Договору, актів виконаних робіт, сплатою за рахунками;

- обґрунтованістю частини сум заявлених штрафних санкцій, застосованих у зв`язку з підтвердженою доказами несвоєчасною оплатою Відповідачем послуг Позивачу за Договором, з урахуванням здійсненої судом перевірки розрахунків спірних сум штрафних санкції, виходячи з нарахування Позивачем пені та штрафу частково понад строк, встановлений законом, без погодження при цьому сторонами в Договорі або окремій угоді нарахування пені, штрафу понад встановлений законом строк до повного виконання зобов`язання або до повного погашення боргу, тощо.

У відхилені заяви Відповідача про сплив позовної давності рішення мотивоване тим, що Позивач не пропустив у цій справі встановлений законом річний строк позовної давності для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), зважуючи на особливості перебігу (продовження та зупинення) цього строку під час дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), та введеного воєнного стану.

За зустрічним позовом судове рішення мотивоване наданням Позивачем та переданням ним як виконавцем Відповідачу як замовнику послуг відповідно до пункту 3.3 Договором на суму 379 731 грн 00 коп., що були прийняті Відповідачем без зауважень.

4. Встановлені судами обставини

4.1. 29.07.2021 між Позивачем (виконавець) та філією "Запорізький кінний завод № 86" Державного підприємства "Конярство України" (замовник) був укладений договір про виконання сільськогосподарських робіт (послуг) № 29/07-21.

Відповідно до пункту 1.1 Договору Позивач зобов`язався самостійно або із залученням субпідрядника якісно виконати для замовника сільськогосподарські роботи (послуги), які визначені сторонами у специфікаціях до договору, а філія "Запорізький кінний завод № 86" Державного підприємства "Конярство України" зобов`язалась прийняти та оплатити вартість виконаних робіт, погоджену в специфікаціях до Договору. Види робіт (послуг), їх обсяги та вартість, а також інші суттєві умови узгоджуються сторонами в специфікаціях, які підписуються сторонами та є його невід`ємною частиною.

Пунктом 2.1 Договору сторони погодили, що розмір плати за здійснення передбачених цим Договором сільськогосподарських робіт (послуг), визначається Сторонами в Специфікаціях до Договору, які є невід`ємною його частиною.

Згідно з пунктом 2.2 Договору оплата ціни (вартості) робіт (послуг) здійснюється Замовником в національній валюті України безготівковим розрахунком шляхом банківського переказу грошових коштів на поточний рахунок Виконавця, який визначений в розділі 9 цього Договору.

Оплата вартості (ціни) робіт (послуг), здійснюється згідно з виставленими рахунками після підписами Сторонами Актів виконаних робіт. Строк розрахунків за цим Договором складає 5 (п`ять) календарних днів з дати підписання кожного окремого Акту виконаних робіт, згідно з цим Договором (пункт 2.3 Договору).

Відповідно до пункту 2.4 Договору зобов`язання Замовника з оплати Виконавцю виконаних робіт (послуг) вважається виконаним належним чином у день зарахування грошових коштів, на поточний рахунок Виконавця, який визначений в розділі 9 цього Договору.

4.2. В розділі 3 Договору сторони погодили порядок здавання-прийняття робіт (послуг).

Пунктом 3.1 Договору визначено, що виконавець протягом 3 (трьох) робочих днів з дати завершення сільськогосподарських робіт (по кожному окремому виду робіт), передбачених відповідними Специфікаціями до даного Договору, надає Замовнику Акти виконаних робіт, Замовник не пізніше 5 (п`яти) робочих днів з дати отримання від Виконавця Акту виконаних робіт підписує його, або в цей ж строк направляє Виконавцю письмову мотивовану відмову від його підписання. У випадку отримання від Замовника мотивованої відмови від підписання Акту виконаних робіт, Сторонами протягом 3-х робочих днів оформлюється двосторонній акт з переліком виявлених недоліків та строків для їх виконання.

В разі наявності заперечень щодо отриманих Актів виконаних робіт Замовник надає свої заперечення Виконавцю протягом вказаного строку. Заперечення Замовника підлягають розгляду протягом 3 (трьох) робочих днів шляхом підписання узгоджених Актів виконаних робіт по кожній окремій Специфікації (пункт 3.2 Договору).

Відповідно до пункту 3.3 Договору при відсутності мотивованої відмови Замовника, переданої Виконавцеві в строки для передачі Акту про виконані послуги, зазначені в пункті 3.1 Договору послуги вважаються належним чином наданими, переданими Виконавцем і прийнятими Замовником без зауважень. Правові наслідки такого факту прирівнюються до правових наслідків підписання Акту, але це не звільняє Замовника від зобов`язання підписати отриманий Акт про виконані послуги й передачі його на адресу Виконавця.

Акт приймання-передачі наданих послуг надсилається Виконавцем на наступну електрону адресу Замовника: , Запорізький район, село Трудове, вул. Центральна, 1 (пункт 3.4 Договору).

4.3. Відповідно до пункту 6.4 Договору за порушення термінів оплати Замовник сплачує на користь Виконавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент порушення терміну, від суми заборгованості, за кожен день прострочення.

За прострочення оплати Замовник сплачує Виконавцю штрафну санкцію у розмірі 24% річних, виходячи з неповерненої суми за весь час прострочення (пункт 6.5 Договору).

Пунктом 6.6 Договору передбачено, що замовник, який прострочив виконання грошового зобов`язання зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Нарахування штрафних санкцій за цим Договором здійснюється за весь період прострочення (пункт 6.7 Договору).

Відповідно до пункту 6.8 Договору сторони Дійшли згоди, що термін (позовна давність), в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу, в тому числі стягнення штрафних санкцій за цим Договором, встановлюється тривалістю в 3 місяці.

Термін дії договору встановлюється з дати його підписання сторонами та діє до 31.12.2021 (пункт 8.5 Договору).

4.4. На підставі Договору Позивач надав послуги філії "Запорізький кінний завод № 86" Державного підприємства "Конярство України" з дискування ґрунту, що підтверджуються актом виконаних робіт від 16.09.2021 № РК-00000103 на суму 379 731 грн 00 коп.

4.5. Позивач направив філії "Запорізький кінний завод № 86" Державного підприємства "Конярство України" рахунок на оплату 379 731 грн 00 коп. від 16.09.2021 № 103, у якому вказано як про підставу сплати Договір. Цей Акт приймання-передачі наданих послуг та рахунок на оплату надіслано Виконавцем на поштову адресу замовника - Запорізький район, село Трудове, вул. Центральна, 1, яка вказана у пункті 3.4 Договору, що підтверджується копіями опису вкладення, фіскального чеку та поштової накладної від 17.09.2021, що містяться у матеріалах справи.

У матеріалах справи відсутня письмова мотивована відмова Замовника (Відповідача) від підписання Акту приймання-передачі наданих послуг від 16.09.2021

4.6. За Договором Позивач виконав роботи на загальну суму 1 701 187 грн 30 коп., що підтверджується доданими до матеріалів справи копіями актів надання послуг від 19.08.2021 № РК-00000094 на суму 343 200 грн 00 коп., від 16.09.2021 № РК-00000103 на суму 379 731 грн 00 коп., від 18.10.2021 № РК-00000112 на суму 332 586 грн 30 коп., від 18.10.2021 № РК-00000111 на суму 370 000 грн 00 коп., від 16.11.2021 № РК-00000122 на суму 275 670 грн 00 коп.

4.7. Відповідачем взяті на себе зобов`язання за Договором щодо оплати наданих послуг виконав шляхом перерахування грошових коштів в сумі 1 701 187 грн 30 коп. на рахунок Позивача, що підтверджується платіжними дорученнями та платіжними інструкціями від 24.09.2021 № 275 на суму 200 000 грн 00 коп., від 11.10.2021 № 370 на суму 143 200 грн 00 коп., від 11.10.2021 № 371 на суму 200 000 грн 00 коп., від 12.11.2021 № 537 на суму 179 731 грн 00 коп., від 16.08.2022 № 74 на суму 228 256 грн 30 коп., від 22.09.2022 № 111 на суму 200 000 грн 00 коп., від 17.05.2022 № 64 на суму 74 330 грн 00 коп., від 30.09.2022 № 127 на суму 200 000 грн 00 коп., від 29.12.2021 № 784 на суму 50 000 грн 00 коп., від 17.05.2022 № 63 на суму 225 670 грн 00 коп.

4.8. Позивач нараховував штрафні санкції за період, починаючи з вересня 2021 (5 календарних днів з дати підписання кожного окремого Акту виконаних робіт, згідно з пунктом 2.3 Договору).

4.9. У рахунку на оплату від 16.09.2021 № 103 вказано як на підставу сплати Договір.

На виконання попередньої домовленості Відповідач платіжними інструкціями від 11.10.2021 № 371 та від 12.11.2021 № 537 сплатив користь Позивача загалом 379 731 грн 00 коп.:

- за платіжною інструкцією від 11.10.2021 № 371 - 200 000 грн 00 коп. з призначенням платежу "Оплата за послуги дискування згідно рахунку від 16.09.2021 № 103 за Філію "Запорізький к/з №86";

- за платіжною інструкцією від 12.11.2021 № 537 179 731 грн 00 коп. з призначенням платежу "Оплата за послуги дискування згідно рахунку від 16.09.2021 № 103 за Філію "Запорізький к/з №86".

4.10. Суду не надано доказів того, що Замовник звертався до Виконавця з вимогою про повернення коштів у сумі 379 731 грн 00 коп. як безпідставно перерахованих, не надано доказів звернення з вимогою про зарахування цих коштів в рахунок погашення наявної заборгованості.

Після звернення Позивача з первісним позовом до суду про стягнення 600 520 грн 68 коп. Відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом про стягнення 379 731 грн 00 коп.

4.11. Позивач додав до позову копію Договору, на якій чітко видно підпис представника філії "Запорізький кінний завод № 86" Державного підприємства "Конярство України", який скріплено також печаткою філії "Запорізький кінний завод № 86" Державного підприємства "Конярство України".

Разом із відповіддю на відзив Позивач надав до суду відповідний примірник копії вказаного Договору, на якому чітко видно підписи представників обох сторін Договору, які скріплено також їх печатками. Вказаний Договір з підписами обох сторін подано до закінчення підготовчого засідання суду.

4.12. Судовою колегією апеляційного суду у судовому засіданні 09.04.2025 оглянуто подані Товариством з обмеженою відповідальністю "Рост Капітал Активе" примірник оригіналу Договору та оригінал акту надання послуг від 16.09.2021 № РК-00000103, копії цих доказів долучені до матеріалів справи.

Колегією суддів апеляційного суду в межах заявлених періодів здійснено перерахунок за кожним Актом надання послуг окремо, з урахуванням здійснених оплат Відповідачем за первісним позовом.

5. Короткий зміст вимог касаційних скарг

5.1. 29.05.2025 Відповідач подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.04.2025 та залишити в силі рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2024, поклавши на Позивача судові витрати.

5.2. 30.05.2025 Київська міська прокуратура (далі - Прокуратура), також подала касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.04.2025 в частині задоволення первісного позову, відмови у зустрічному позові та залишити в силі рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2024 в частині відмови у стягненні 159 715 грн 04 коп. штрафу та задоволення зустрічного позову про стягнення 379 731 грн 00 коп.; а в частині вимог Позивача про стягнення 158 361 грн 76 коп., 184 855 грн 85 коп. втрат від інфляції та 23 652 грн 27 коп. 3 % річних справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

6. Доводи осіб, які подали касаційні скарги

6.1. Згідно з аргументами Відповідача та Прокуратури в касаційних скаргах підставою для касаційного оскарження постанови апеляційного суду у цій справі є положення пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, оскільки апеляційний суд, здійснивши кваліфікацію виду штрафної санкції, передбаченої пунктом 6.5 Договору, як штрафу, та не врахувавши, що пунктами 6.4, 6.5 Договору (копія якого додана до первісного позову) передбачений один і той самий вид відповідальності - пеня, неправильно застосував положення статті 61 Конституції України, статей 549, 837 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 343 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" щодо заборони на подвійне притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, пославшись на нерелевантну судову практику, однак не врахувавши висновки Верховного Суду щодо застосування зазначених норм, викладених у постановах від 01.06.2021 у справі № 910/12876/19, від 19.12.2019 у справі № 912/1153/19, від 10.07.2018 у справі № 927/1091/17, від 16.04.2018 у справі № 904/149/17, від 30.08.2018 у справі № 902/1054/17, від 06.03.2018 у справі № 910/9040/17, від 27.01.2020 у справі № 910/5051/19, від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі № 917/791/18, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, а також неправильно тлумачивши висновки у постанові Верховного Суду від 16.10.2024 у справі № 911/952/22.

6.2. Згідно з аргументами Відповідача апеляційний суд також на порушення принципу диспозитивності (стаття 14 ГПК України), за відсутності мотивів та всупереч судовій практиці щодо застосування зазначеної статті ГПК України вийшов за межі самостійно визначеного Позивачем предмета позову, ухваливши судове рішення про стягнення штрафу в сумі 189 218 грн 15 коп. 24 % річних, а не штрафної санкції на зазначену суму, про стягнення якої просив Позивач за первісним позовом.

6.3. Крім цього Відповідач та Прокуратура зазначили, що апеляційний суд не врахував висновки у постановах Верховного Суду від 02.05.2024 у справі № 280/2664/23, від 18.07.2018 у справі № 758/824/17, від 27.08.2024 року у справі № 758/4213/21, від 10.04.2020 у справі № 522/22023/16-ц, від 29.08.2018 року в справі № 910/23428/17, від 03.07.2019 у справі № 342/180/17-ц, від 18.07.2018 у справі № 758/824/17, від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21, від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19 щодо застосування підпункту "в" пункту 3 частини першої статті 282, пункту 5 частини четвертої статті 238, частини п`ятої статті 236 ГПК України (про те, що кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду), оскільки цей суд не надав оцінки аргументам Відповідача:

- щодо одного і того ж виду відповідальності за пунктами 6.4, 6.5 Договору;

- щодо відсутності у пункті 6.5 Договору відповідальності замовника (Відповідача) за прострочення оплати саме виконаних робіт (а не за неповернену суму) за Договором;

- щодо відсутності у справі доказів дати отримання саме Відповідачем (однак не філією), а не відправлення Позивачем акта виконаних робіт № РК-00000103 від 16.09.2021 на суму 379 731 грн 00 коп., без встановлення якої (дати) неможливе визначення строку на надання заперечень на вказаний акт і, відповідно, установлення дати початку періоду прострочення виконання зобов`язання, дати початку нарахування заходів відповідальності та, відповідно, розміру відповідальності (суми), чим порушено статтю 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" та пункт 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку;

- щодо відсутності у справі доказів реального виконання Позивачем робіт за Договором, оскільки міститься лише один односторонньо підписаний ним акт ще й без доказів його отримання Відповідачем, у зв`язку з чим апеляційний суд неправильно застосував частину четверту статті 882 ЦК України, не врахувавши висновки щодо її застосування, викладені у пункті 6.3 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.12.2019 у справі № 910/7446/18;

- щодо відсутності доказів реального руху активів;

- щодо поданих в суді першої інстанції, однак не розглянутих апеляційним судом заяв про зменшення відповідальності (не врахувавши при цьому висновки у пунктах 7.15 - 7.18, 7.25 постанови Верховного Суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22), про розстрочення виконання рішення суду з підстав перебування значної частини єдиного (цілісного) майнового комплексу Відповідача на окупованій території України та у прифронтових районах (чим порушено статті 42, 46, 169, 170, 238, 239, 331 ГПК України).

6.4. Відповідач та Прокуратура зазначили про неврахування апеляційним судом висновку Верховного Суду у постанові від 16.10.2018 у справі № 910/19094/17 щодо застосування частини першої статті 546, частини першої статті 548, статті 549 ЦК України щодо договірного характеру пені, яка підлягає застосуванню тільки в період дії договору, тоді як Позивач нарахував пеню за період, який виходить за межі строку дії договору 31.12.2021, а суд задовольнив відповідну вимогу.

6.5. Відповідач вказав на порушення апеляційним судом статті 269 ГПК України, оскільки цей суд прийняв до уваги, оглянув та оцінив оригінали Договору та акту надання послуг від 16.09.2021 № РК-00000103, які були подані лише в апеляційний суд і були новими доказами, однак клопотання про неможливість подання їх суду першої інстанції не було подано Позивачем; а також врахував подання місцевому суду копію нібито підписаного з обох сторін Договору, який був поданий Позивачем хоча і до суду першої інстанції, однак з порушенням частини четвертої статті 80 ГПК України, а саме не був доданий разом із позовом.

6.6. Крім наведеного згідно з аргументами Відповідача в касаційній скарзі підставою для касаційного оскарження постанови апеляційного суду у цій справі також є положення пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, оскільки апеляційний суд, дійшовши висновку про відсутність пропуску позовної давності, неправильно застосував приписи статті 259 ЦК України, тоді як відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статті 259 та пункту 12 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України щодо продовження на період дії встановленого Кабінетом Міністрів України карантину строку (позовної давності), зміненого за домовленістю сторін.

6.7. Також Відповідач вказав на порушення апеляційним судом статей 126, 129 ГПК України, оскільки цей суд не врахував критерій реальності адвокатських витрат Позивача (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи, тоді як стягнуті судом апеляційної інстанції витрати на професійну правничу допомогу адвоката є значно завищеними, нерозумними, неспівмірними.

7. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

7.1. Аргументи Позивача у відзиві на касаційні скарги, у якому він заперечує аргументи в касаційних скаргах з підстав, що загалом аналогічні мотивами в оскаржуваній постанові, зводяться до:

- законності одночасного стягнення зі сторони, яка порушила господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені, що не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки вони є формами неустойки та видами штрафних санкцій,

- врахування в оскаржуваній постанові та відхилення доводів Відповідача щодо застосування Позивачем одного й того ж самого виду відповідальності - пені та штрафу, оскільки чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу;

- обґрунтованості визначеного Позивачем розміру штрафних санкцій та стягнутих з Відповідача судових витрат;

- правильності застосування судами положень про позовну давність;

- посилання скаржників на нерелевантну судові практику тощо.

8. Позиція Верховного Суду та висновки щодо застосування норм права

Щодо неустойки

8.1. Предметом спору за первісним позовом стали заявлені Позивачем до Відповідача до стягнення спірні суми неустойки (штрафу та пені), інфляційних втрат та 3 % річних, нараховані на несвоєчасно оплачені Відповідачем як замовником Позивачу як виконавцю послуги за Договором; а за зустрічним - вимоги Відповідача до Позивача про повернення надмірно сплаченої Відповідачем за Договором суми за роботи (послуги), які Позивачем, як стверджує Відповідач, не виконувались (не надавались).

У зв`язку з цим Суд звертається до правил покладення відповідальності за невиконання договірного грошового зобов`язання.

8.2. Згідно зі статтею 526 ЦК України та статтею 193 ГК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

8.3. За змістом оскаржуваних рішень та аргументів в касаційних скаргах скаржники не заперечували встановлену законом (стаття 625 ЦК України), а тому таку, що не потребує договірному погодженню, відповідальність Відповідача за Договором у вигляді нарахованих Позивачем та стягнених апеляційним судом інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних. Поряд з цим, саме застосування приписів законодавства щодо стягнення неустойки у вигляді штрафу та пені стало підставою оскарження постанови апеляційного суду, у зв`язку з чим Суд звертається до відповідного правового регулювання щодо підстав та умов нарахування та сплати неустойки.

8.4. Правила та умови для вимог щодо сплати боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання, неустойки визначені, зокрема статтею 549 ЦК України та статтями 230-231, 343 ГК України.

8.5. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

8.6. Згідно з частиною першою статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною четвертою статті 231 цього Кодексу встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Приписи частини шостої цієї статті передбачають, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до частини шостої статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

За положеннями статті 343 ГК України, зокрема:

- платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (частина друга);

- у разі затримки зарахування грошових надходжень на рахунок клієнта банки сплачують на користь одержувачів грошових коштів пеню у розмірі, що передбачається угодою про проведення касово-розрахункових операцій, а за відсутності угоди про розмір пені - в розмірі, встановленому законом (частина третя).

8.7. У застосуванні статті 549 ЦК України та статей 230- 231, 343 ГК України Суд зазначає, що висновки Верховного Суду щодо правової природи неустойки та щодо відмінностей між такими видами неустойки (формами відповідальності), як штраф та пеня, викладені, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.06.2020 у справі № 922/3578/18 та у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.07.2018 у справі № 922/4400/17, від 31.07.2019 у справі № 910/3692/18, від 18.01.2024 у справі № 916/410/23, від 16.01.2025 у справі № 916/828/24.

8.8. Згідно з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 25.07.2018 у справі № 922/4400/17, неустойка - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку.

Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання (висновки у постановах Верховного Суду від 31.07.2019 у справі № 910/3692/18, від 18.01.2024 у справі № 916/410/23, від 16.01.2025 у справі № 916/828/24.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.06.2020 у справі № 922/3578/18 погодилася з правовою позицією Верховного Суду України про те, що міра відповідальності, виражена у відсотковому розмірі від суми боргу за поставлений товар за кожен день прострочення, є пенею, оскільки за способом обчислення вона визначається за кожний день прострочення.

8.9. Суд також зазначає, що можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України; одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності; у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

У цих висновках Суд звертається до висновків, сформульованих Верховного Суду у постановах від 22.03.2018 у справі № 911/1351/17, від 25.05.2018 у справі № 922/1720/17 від 02.04.2019 у справі № 917/194/18, від 09.11.2023 у справі № 902/919/22 та Великої Палати Верховного Суду у постанові від 01.06.2021 у справі № 910/12876/19.

8.10. З огляду на наведені висновки Суд відхиляє аргументи скаржників (пункт 6.4) щодо застосування пені тільки в період дії договору, а також, з огляду на встановлені судами обставини щодо погоджених сторонами в Договорі умов та підстав нарахування пені та штрафних санкцій (пункти 6.4, 6.5 Договору, пункт 4.3 цієї постанови), Суд відхиляє і аргументи скаржників (пункт 6.1 та пункт 6.3 (у відповідній частині) цієї постанови) щодо подвійного притягнення Позивачем Відповідача до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, оскільки умови наведених пунктів Договору щодо способу обчислення відповідають відповідним, визначеним законом, порядкам нарахування кожного із таких видів неустойки (форм відповідальності) як пеня та штраф.

8.11. При цьому, у зв`язку з погодженим сторонами договірним характером штрафу та пені за Договором, Суд відхиляє аргументи скаржників (пункт 6.5) про процесуальні порушення під час подання Позивачем доказів у справі, а саме копії та оригіналу Договору, у зв`язку з чим Суд зазначає про таке.

Касаційний суд, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, діє в межах повноважень, які визначені статтею 300 ГПК України.

Разом з цим, суд касаційної інстанції наділений достатнім обсягом повноважень щодо перевірки та надання оцінки доказам, наданим на підтвердження вчинення або невчинення учасниками справи процесуальних дій, що є складовою перевірки правильності застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права і впливає на відповідні висновки Суду.

У цьому висновку Суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 12.02.2020 у справі № 925/782/18 (пункт 7.15).

8.12. Згідно з встановленими судами обставинами копія Договору та його оригінал, дійсно, були надані Позивачем, враховані, досліджені та оцінені апеляційним судом як докази на порушення приписів частин другої, четвертої статті 80 та частини третьої статті 269 ГПК України (пункти 4.11, 4.12).

Між тим, скаржник не зазначив, яким чином наведені процесуальні порушення призвели до ухвалення апеляційним судом незаконного судового рішення у справі з огляду на те, що і копія Договору, додана до позову, що не містила підпису та печатки Відповідача, і копія Договору, що надана Позивачем в ході розгляду справи в суді першої інстанції містять тотожний зміст (однакову редакцію) пунктів 6.4 , 6.5 (щодо умов застосування пені та штрафу), а також інших умов Договору, яким, виходячи з встановлених апеляційним судом обставин (пункт 4.3 цієї постанови), відповідає і зміст / редакція оглянутого та дослідженого апеляційним судом оригіналу Договору.

8.13. До того ж у наведених аргументах Відповідач вдається до суперечливої поведінки у спірних правовідносинах, оскільки і надаючи заперечення проти первісного позову, і обґрунтовуючи зустрічний позов, а також касаційну скаргу, Відповідач, посилаючись на ті та/або інші умови Договору, тим самим визнає договірний характер правовідносин між сторонами саме за тим Договором, копії якого містяться у матеріалах справи, та обставини щодо умов якого встановлені судами обох інстанцій (і згідно з оскаржуваною постановою, і згідно зі скасованим нею рішенням).

8.14. Водночас Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що однією з основних засад законодавства є добросовісність, а дії учасників правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин.

Зокрема доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується на давньоримській максимі "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі цієї доктрини є принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 43 ГПК України, аналогічно частина перша статті 44 ЦПК України).

Висновки, сформульовані, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.02.2025 у справі № 925/457/23 (провадження № 12-33гс24).

8.15. Аналогічного висновку (про суперечливу поведінку Відповідача) Суд доходить і щодо аргументів Відповідача (пункт 6.3 цієї постанови у відповідній частині), що стосуються як заперечень за первісним позовом, так і вимог за зустрічним позовом стосовно відсутності доказів реального виконання Позивачем робіт за Договором, зазначених в акті виконаних робіт № РК-00000103 від 16.09.2021 на суму 379 731 грн 00 коп., та щодо неотримання Відповідачем (невизначення апеляційним судом дати отримання) такого акта, тоді як апеляційний суд встановив обставини здійснення Відповідачем безумовної (без зауважень та/або додаткових вимог до Позивача) оплати на зазначену суму саме на підставі рахунку, що був оформлений на підставі зазначеного акта виконаних робіт (пункти 4.6, 4.7, 4.9, 4.10).

При цьому Суд враховує подальшу поведінку Відповідача згідно з встановленими апеляційним судом обставинами, а саме ненадання суду доказів звернення замовника (Відповідача) до виконавця (Позивача) з вимогою про повернення коштів у сумі 379 731 грн 00 коп. як безпідставно перерахованих після проведеної оплати на зазначену суму чи принаймні до відкриття провадження в цій справі, звернення з вимогою про зарахування цих коштів в рахунок погашення наявної заборгованості тощо (пункт 4.10).

Натомість апеляційний суд зауважив, що з відповідною вимогою Відповідач звернувся після звернення Позивача з первісним позовом у цій справі, подавши зустрічний позов про стягнення 379 731 грн 00 коп. (пункт 4.10).

Дійшовши наведених висновків, Суд погоджується з законними та обґрунтованими висновками апеляційного суду в оскаржуваній постанові про відсутність підстав для задоволення вимог за зустрічним позовом про стягнення з Позивача на користь Позивача 379 731 грн 00 коп. як переплати, а тому відхиляє протилежні вимоги та аргументи Відповідача (пункт 5.1, пункт 6.3 (у відповідній частині), 6.5 цієї постанови).

8.16. Суд відхиляє також аргументи Відповідача (пункти 6.2 та 6.3 (у відповідній частині) цієї постанови) про порушення принципу диспозитивності (стаття 14 ГПК України), через стягнення 189 218 грн 15 коп. 24 % річних як штрафу, а не штрафної санкції, про стягнення якої просив Позивач за первісним позовом, а також щодо відсутності у пункті 6.5 Договору відповідальності замовника (Відповідача) за прострочення оплати саме виконаних робіт (а не за неповернену суму) за Договором, оскільки:

- у наведених аргументах скаржник не враховує, що згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій (висновки в постановах Верховного Суду від 09.11.2023 у справі № 902/919/22 з посиланням на відповідні висновки в постанові від 09.02.2018 у справі № 911/2813/17), тобто штраф і штрафна санкція у редакції пункту 6.5 Договору є тотожними категоріями;

- пункт 6.5 Договору містить умову про сплату штрафу саме за прострочення оплати замовником (пункт 4.3 цієї постанови).

8.17. Суд відхиляє як помилкові також аргументи Відповідача (пункт 6.6) про неправильне застосування апеляційним судом у висновку про відсутність пропуску позовної давності статті 259 ЦК України з огляду на те, що не допускається скорочення позовної давності, встановленої законом, яка підлягає застосуванню у спірних правовідносинах на відміну від договірної (як помилково стверджує скаржник), а правила продовження та зупинення позовної давності (згідно з пунктом 12 та пункту 19 (в період його чинності) розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України) поширюються на всі види позовної давності: і загальної, і спеціальної (статті 257, 258 ЦК України).

У цьому висновку Суд виходить:

- з положень пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України (позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені));

- з положень частини другої статті 259 ЦК України (позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін);

- з пункту 7.5 Договору, в якому сторони погодили, що умови Договору, що суперечать закону, є недійсними.

8.18. У зв`язку з викладеним та виходячи з умов Договору щодо застосування до Відповідача як замовника за Договором відповідальності за прострочення оплати за ним у вигляді пені та штрафу (пункти 6.4, 6.5 Договору), Суд погоджується з обґрунтованими висновками апеляційного суду в частині рішення за первісним позовом в оскаржуваній постанові про наявність підстав для застосування до Відповідача зазначених видів відповідальності, які заперечуються скаржниками згідно з касаційними скаргами.

8.19. Поряд з цим щодо аргументів Відповідача з посиланням на подані ним в суді першої інстанції заяви і про зменшення відповідальності (розміру штрафних санкцій), і про розстрочення виконання рішення суду (пункт 6.3 у відповідній частині) Суд зазначає про таке.

8.20. Згідно з частиною першою статті 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За частиною другою статті 233 ГК України якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналогічні положення також містить частина третя статті 551 ЦК України, положення якої України надають суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

8.21. Водночас, попри те, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 (пункт 7.26) з посиланням на висновки Верховного Суду в постанові від 26.08.2021 у справі № 911/378/17 (911/2223/20)), між тим за наявності відповідного клопотання (заяви) сторони у спорі, Суд має розглянути таке клопотання з урахуванням умов та правил зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки (висновки Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22).

8.22. А тому Суд погоджується з аргументами скаржника (пункт 6.3 у відповідній частині) про порушення апеляційним судом положень статей 42, 46, 169, 170, 238, 239, 331 ГПК України, оскільки апеляційний суд не розглянув подані Відповідачем в суді першої інстанції (у відзиві на позов) заяви і про зменшення відповідальності (розміру штрафних санкцій), і про розстрочення виконання рішення суду, тоді як результат розгляду судом зазначених заяв впливає на розмір задоволених позовних вимог та порядок їх сплати Відповідачем за судовим рішенням.

8.23. Крім цього у застосуванні частини шостої статті 232 ГК України (щодо періоду нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання), Суд зауважує, що то за загальним правилом нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.10.2024 у справі № 911/952/22 виснувала про те, що у кожному конкретному випадку господарські суди повинні належним чином проаналізувати умови укладених між сторонами договорів щодо нарахування штрафних санкцій та встановити, чи містить відповідний пункт договору або певний термін, шляхом вказівки на подію (день сплати заборгованості, день фактичної оплати, фактичний момент оплати), або інший строк, відмінний від визначеного частиною шостою статті 232 ГК України, який є меншим або більшим шести місяців (див. постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.08.2021 у справі № 910/13575/20).

Якщо умовами укладеного договору сторони передбачили більш тривалий, ніж визначений частиною шостою статті 232 ГК України, строк нарахування штрафних санкцій (зазначили про їх нарахування до дня фактичного виконання, протягом усього періоду існування заборгованості тощо), то їх нарахування не припиняється за період прострочення зобов`язання понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано, а застосуванню підлягає саме строк, встановлений договором (див., для прикладу, постанову Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі № 910/6379/14 (провадження № 3-53гс15), в якій умовами договору сторонами було погоджено нарахування пені по день фактичної оплати боргу) (висновки також в постанові від 12.08.2025 у cправі № 914/2246/24).

Подібний висновок до застосування частини шостої статті 232 ГК України та неможливості розцінювати формулювання в договорі (умови договору) про сплату пені за кожний день прострочення як установлення цим договором іншого, ніж передбаченого частиною шостою статті 232 ГК України, строку нарахування штрафних санкцій, викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/15492/17, від 01.07.2019 у справі № 910/4377/18, від 08.07.2019 у справі № 910/4375/18, від 22.08.2019 у справі № 914/508/17, від 15.11.2019 у справі № 904/1148/19, від 12.12.2019 у справі № 911/634/19, від 19.11.2020 у справі № 910/12765/19, постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.03.2021 у справі № 910/17317/17, від 20.08.2021 у справі № 910/13575/20, від 12.08.2025 у cправі № 914/2246/24.

8.24. Враховуючи викладене та встановлені судами обставини щодо умов Договору в пункті 6.7, відповідно до якого нарахування штрафних санкцій за цим Договором здійснюється за весь період прострочення (пункт 4.3 цієї постанови) Суд зазначає, що апеляційний суд, між тим не врахував умови Договору в пункті 6.7 Договору, дійшовши помилкового висновку в оскаржуваній постанові про необхідність здійснення перерахунку заявлених Позивачем штрафних санкцій як нарахованих понад строк, встановлений законом, не погоджений в Договорі, з відмовою у відповідній частині вимог про стягнення штрафних санкцій.

8.25. Таким чином, погоджуючись з правильністю та обґрунтованістю висновку апеляційного суду за первісним позовом про наявність підстав для покладення на Відповідача за вимогами Позивача заявлених до стягнення одночасно і штрафу, і пені, і заявлених, однак не оспорених Відповідачем 3 % річних та інфляційних втрат (пункт 8.3), та про відмову у задоволенні зустрічного позову (пункт 8.15), зі скасуванням протилежного рішення суду першої інстанції, Суд між тим констатує допущене апеляційним судом процесуальне порушення через ненадання цим судом оцінки викладеним у поданому в суді першої інстанції відзиві вимогам та аргументам Відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій та про розстрочення судового рішення, наслідки розгляду яких можуть вплинути на розмір та порядок задоволених вимог Позивача.

Дійшовши наведеного висновку за первісним позовом, Суд не розглядає як заявлені передчасно аргументи та заперечення Відповідача (пункт 6.7) щодо присуджених до стягнення судових витрат, зокрема і на професійну правничу допомогу адвоката, розмір яких залежить від задоволеної частини позовних вимог (частина четверта статті 129 ГПК України).

8.26. Тож, оскільки зазначені процесуальні порушення, які були допущені апеляційним судом, не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно в силу встановлених статтею 300 ГПК України меж розгляду справи, відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості з`ясувати дійсні обставини справи перешкоджає прийняттю рішення по суті справи, тому постановлена постанова апеляційного суду за первісним позовом підлягає скасуванню з направленням справи в скасованій частині на новий розгляд до апеляційного суду.

8.27. Дійшовши наведених висновків, Суд погоджується вимогами та аргументами скаржників в тій частині (пункти 5.1, 5.2, 6.3), в якій вони стверджують про наявність підстав для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду в частині рішення за первісним позовом, а Прокурор - також і про необхідність направлення справи на новий розгляд до апеляційного суду, однак відхиляє вимоги та аргументи скаржників в іншій частині з мотивів, наведених в цій постанові.

8.28. Враховуючи викладене, визначені статтею 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції, та з урахуванням положень пункту 2 частини першої статті 308, пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 310 ГПК України, Суд доходить висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню, а оскаржувана постанова апеляційного суду в частині рішення за первісним позовом - скасуванню, з направленням справи в скасованій частині на новий розгляд до суду першої інстанції; а в іншій частині, за зустрічним позовом, - залишенню без змін як законна та обґрунтована.

8.29. Дійшовши висновку про направлення справи на новий розгляд до апеляційного суду, судові витрати у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції не розподіляються.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційні скарги Державного підприємства "Конярство України" та Київської міської прокуратури задовольнити частково.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.04.2025 у справі № 910/21682/15 (910/14603/23) в частині рішення про задоволення первісного позову скасувати.

Справу № 910/21682/15 (910/14603/23) в скасованій частині - за первісним позовом направити на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

3. В іншій частині постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.04.2025 у справі № 910/21682/15 (910/14603/23) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. В. Васьковський

Судді В. І. Картере

В. Я. Погребняк