РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2025Справа № 910/10691/25

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження господарську справу

за позовом Комунального підприємства "Київтранспарксервіс"

до Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд"

про стягнення 124 469,82 грн

без повідомлення учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Київтранспарксервіс" (далі - КП "Київтранспарксервіс", позивач) звернулося до Господарського суду м. Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд" (далі - ПрАТ "ХК "Київміськбуд", відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 124 469,82 грн за договором про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування № ДНП-2018-06/02 від 12.06.2018.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків за вказаним договором в частині повної та своєчасної оплати наданих позивачем послуг, у зв`язку з чим у відповідача утворилась заборгованість.

У позові КП "Київтранспарксервіс" просить стягнути з відповідача основний борг у сумі 91 432,80 грн, пеню в сумі 12 586,89 грн, інфляційні втрати в сумі 16 416,67 грн та 3% річних у сумі 4 033,46 грн, що разом складає 124 469,82 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.09.2025 вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін, учасникам справи надана можливість реалізувати свої процесуальні права та обов`язки.

Відповідач надав відзив на позов, в якому проти заявлених вимог заперечив, вказав, що оплата послуг за договором здійснюється на підставі актів наданих послуг, проте, позивач не довів факту направлення таких актів відповідачу, як і факту направлення рахунків на оплату, у зв`язку з чим заявлена до стягнення заборгованість є непідтвердженою. Відповідач також послався на дію форс-мажорних обставин (введення воєнного стану через збройну агресію Російської Федерації проти України) як на підставу для звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання. Крім того відповідач заявив клопотання про зменшення розміру нарахованих позивачем інфляції і 3% річних та подав заяву про застосування строків позовної давності до вимоги про стягнення пені.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що доводи відповідача є безпідставними, оскільки відсутність доказів надсилання актів приймання-передачі наданих послуг не може бути підставою для звільнення ПрАТ "ХК "Київміськбуд" від його договірних зобов`язань, при цьому відповідач протягом тривалого часу приймав послуги позивача та здійснював за них оплату відповідно до умов договору, що підтверджує визнання ним обсягу та якості наданих послуг. Щодо дії форс-мажорних обставин позивач зауважив, що відповідач не надав належних доказів цьому та вказав, що позов подано в межах строку позовної давності.

Суд, розглянувши заяви учасників справи по суті спору та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Установлено, що 12.06.2018 між КП "Київтранспарксервіс" (сторона-1) та ПрАТ "ХК "Київміськбуд" (сторона-2) був укладений договір про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування № ДНП-2018-06/02 (далі - договір), за умовами якого сторона-1 надає за плату стороні-2 право на організацію та експлуатацію 72 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 8 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: м. Київ, Дарницький р-н, вул. Сортувальна. 11а, в межах III територіальної зони паркування м. Києва (далі - фіксовані місця для паркування), а також здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхнього автотранспорту (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 1.3 договору фіксовані місця для паркування вважаються переданими в експлуатацію сторони-2 з моменту набрання чинності договору. Фіксовані місця для паркування вважатимуться повернутими стороні-1 з експлуатації через 15 календарних днів з дати закінчення строку дії, припинення (розірвання) договору (п. 1.4 договору).

Згідно з п. 2.2.6 договору сторона-2 зобов`язується своєчасно та в повному обсязі здійснювати розрахунки зі стороною-1 згідно з розділом 3 цього договору.

Пунктом 3.1 договору (в редакції додаткової угоди № 5 від 18.01.2021) визначено, що плата сторони-2 стороні-1 за цим договором становить 7,47 грн за одне місце для платного паркування транспортних засобів за добу, в тому числі ПДВ.

Відповідно до п. 3.3 договору (в редакції додаткової угоди № 2 від 29.12.2018) плата за провадження діяльності на майданчику для паркування здійснюється в розмірі 100% місячної вартості не пізніше 20 числа місяця, щодо якого проводиться оплата. Плата за місяць, в якому укладено договір, здійснюється пропорційно до фактичної кількості днів експлуатації майданчика для паркування в даному місяці. Якщо акт приймання-передачі майданчика в експлуатацію підписано після 20 числа місяця, платіж вноситься до 1 числа наступного місяця.

За змістом п. 3.4, 3.5 договору (в редакції додаткової угоди № 2 від 29.12.2018) сторона-1 не пізніше 5-го числа місяця готує та направляє на адресу електронної пошти сторони-2 рахунок на оплату. Відсутність рахунку на оплату, визначену п. 3.3 договору, не звільняє сторону-2 від зобов`язань щодо оплати.

Згідно з п. 3.7 договору (в редакції додаткової угоди № 2 від 29.12.2018) оплата сторони-2 стороні-1 за договором проводиться за період з дати підписання акту приймання-передачі майданчика для паркування в експлуатацію по дату фактичного повернення з експлуатації стороні-1 майданчика для паркування.

Пунктом 6.1 договору (в редакції додаткової угоди № 6 від 28.12.2021) визначено, що цей договір вважається укладеним і набирає чинності з 13.06.2018 і діє до 31.12.2024. Закінчення строку або розірвання цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору (п. 6.7 договору).

Дослідивши зміст зазначеного правочину, суд вважає, що укладений сторонами договір є договором найму, відносини за яким регулюються положеннями глави 58 ЦК України.

Так, Верховний Суд у постанові від 15.03.2024 у справі № 910/1248/23 вказав, що оскільки предметом користування є майданчик для паркування як майно, і таке користування носить строковий та оплатний характер, укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором найму.

У вказаній постанові Верховний Суд відступив від висновку, викладеного в постановах Верховного Суду від 04.06.2018 у справі № 910/20720/16 та від 03.02.2020 у справі № 910/6312/19, згідно з яким подібний договір вважався договором надання послуг, а також відступив від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 11.06.2018 у справі № 910/8413/17, про те, що такий договір є договором найму майнових прав.

Згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частинами першою та п`ятою ст. 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно з актами надання послуг, а саме: № 4304 від 31.12.2023 на суму 16 673,04 грн, № 85 від 31.01.2024 на суму 16 673,04 грн, № 467 від 29.02.2024 на суму 15 597,36 грн, № 756 від 31.03.2024 на суму 16 673,04 грн, № 1048 від 30.04.2024 на суму 16 135,20 грн, № 1398 від 18.05.2024 на суму 9 681,12 грн позивач, на виконання умов договору, у період з грудня 2023 по травень 2024 надав відповідачу послуги з найму паркувальних місць на загальну суму 91 432,80 грн.

Також позивач виставив відповідачу рахунки на оплату послуг з надання майданчика для паркування для експлуатації, утримання та облаштування за вказаний період на загальну суму 91 432,80 грн, а саме: № 4395 від 01.12.2023 на суму 16 673,04 грн, № 40 від 01.01.2024 на суму 16 673,04 грн, № 395 від 01.02.2024 на суму 15 597,36 грн, № 780 від 01.03.2024 на суму 16 673,04 грн, № 1092 від 01.04.2024 на суму 16 135,20 грн, № 1438 від 01.05.2024 на суму 9 681,12 грн.

Проте, у порушення взятих на себе зобов`язань, плату за користування майданчиками для паркування відповідач не здійснював, у зв`язку з чим у ПрАТ "ХК "Київміськбуд" утворилася заборгованість у сумі 91 432,80 грн.

Відповідач вказував, що позивач не надав доказів направлення йому актів наданих послуг та рахунків на оплату, що на його думку свідчить про відсутність підстав для стягнення заборгованості.

Проте з цього приводу суд зазначає, що додатковою угодою № 2 від 29.12.2018 до договору сторони змінили умови щодо порядку розрахунків та погодили здійснення оплати не на підставі актів приймання-передачі наданих послуг (як це було передбачено попередньою редакцією договору), а на підставі рахунків на оплату.

Водночас сторони домовилися, що відсутність рахунку на оплату, визначену п. 3.3 договору, не звільняє відповідача від зобов`язань щодо такої оплати (п. 3.5 договору).

Також суд враховує, що згідно з п. 3.7 договору (в редакції додаткової угоди № 2 від 29.12.2018) оплата проводиться по дату фактичного повернення відповідачем майданчика для паркування, однак, в матеріалах справи відсутні докази повернення позивачу фіксованих місць для паркування.

Отже доводи відповідача у цій частині є необґрунтованими.

Також суд відхиляє посилання відповідача на лист Торгово-промислової палати України від 28.02.22 № 2024/02.0-7.1 як на підставу звільнення його від відповідальності за порушення грошового зобов`язання, оскільки вказаний лист був виданий для широкого кола осіб без дослідження наявності причинно-наслідкового зв`язку між військовою агресією Російської Федерації проти України та неможливістю виконання зобов`язань за договором № ДНП-2018-06/02 від 12.06.2018.

При цьому згідно з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21, між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання конкретного зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин.

Згідно зі 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтями 525, 526 ЦК України унормовано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

У даному випадку, за наявності встановленого факту порушення зобов`язання відповідач доказів належної сплати заборгованості не надав, доводів позивача не спростував, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з ПрАТ "ХК "Київміськбуд" заборгованості в сумі 91 432,80 грн є правомірними та обґрунтованими.

Крім суми основного боргу позивач просив стягнути з відповідача пеню за прострочення зобов`язання у сумі 12 586,89 грн.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частиною 1 ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

У пункті п. 4.2 договору сторони погодили, що у разі порушення стороною-2 строків здійснення оплати, встановлених цим договором, сторона-1 набуває право вимоги у сторони-2 сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення, за кожний день прострочення від суми несплати.

Отже вимоги про стягнення пені заявлені позивачем правомірно.

Разом з тим, згідно з ч. 6 статті 232 Господарського кодексу України (чинного на час спірних правовідносин), нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Перевіривши розрахунок позивача з урахуванням зазначеної норми, суд встановив, що до стягнення з відповідача підлягає пеня в сумі 12 580,01 грн, що підлягає нарахуванню за період з 21.12.2023 по 21.11.2024, тобто у меншому розмірі, ніж просив позивач.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності до вимоги про стягнення пені, суд зазначає наступне.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (статті 257 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Водночас суд враховує, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з 12.03.2020 на всій території України був встановлений карантин, який неодноразово продовжувався та був відмінений 30.06.2023 (постанова КМУ № 651 від 27.06.2023 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»).

Правові позиції щодо перебігу позовної давності у вказаний період неодноразово були викладені в постановах Верховного Суду (зокрема від 01.09.2022 у справі № 910/14346/21, від 31.05.2022 у справі № 926/1812/21), відповідно до яких строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії карантину відповідно до Закону України від 30.03.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій в зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Крім того, у зв`язку з військовою агресією Російської федерації проти України, указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» на всій території України запроваджено воєнний стан з 5:30 24 лютого 2022 року. В подальшому до указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 вносились зміни та доповнення, якими строк дії воєнного стану продовжувався та станом на момент ухвалення даного рішення не є скасованим.

Відповідно до п. 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України (в редакції згідно із Законом № 3450-IX від 08.11.2023) у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

З огляду на викладене та враховуючи, що прострочення відповідачем грошового зобов`язання, а також нарахування штрафних санкцій відбулося в період дії карантину та воєнного стану, суд вважає, що позивач не пропустив строку звернення до суду з вимогою про стягнення пені.

Стосовно заявлених позивачем вимог про стягнення інфляційних втрат у сумі 16 416,67 грн та 3% річних у сумі 4 033,46 грн, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зі змісту статей 612, 625 ЦК України вбачається, що право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Таким чином, зважаючи на встановлене судом прострочення відповідачем грошового зобов`язання, вимоги про стягнення 3 % річних є такими, що заявлені правомірно.

Здійснивши перерахунок заявлених матеріальних втрат, суд дійшов висновку, що з відповідача підлягають стягненню 3% річних у сумі 4 033,46 грн, як просив позивач.

Щодо розрахунку інфляційних втрат у сумі 16 416,67 грн суд зазначає, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат.

Подібна за змістом правова позиція викладена у постанові Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 та постановах Верховного Суду від 29.04.2020 у справі № 910/1193/19, від 18.06.2020 у справі № 904/3491/19, від 01.10.2020 у справі № 910/11820/18, від 10.02.2021 р. у справі № 910/14257/19.

Провівши власний розрахунок інфляційних втрат, суд встановив, що позивач не врахував вищезазначену методику розрахунку, а тому з відповідача підлягає стягненню інфляційна складова боргу в сумі 16 200,98 грн, тобто у меншій сумі, ніж заявлено позивачем.

Розглянувши клопотання відповідача про зменшення розміру матеріальних втрат, суд дійшов висновку, що воно задоволенню не підлягає, оскільки ст. 551 ЦК України передбачає можливість такого зменшення лише штрафних санкцій, тобто неустойки (штрафу, пені), а оскільки інфляційні втрати та 3 % річних не є штрафними санкціями, то клопотання відповідача не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

За таких обставин позов КП "Київтранспарксервіс" підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 129 ГПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 73-79, 129, 236-237, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" до Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд" про стягнення 124 469,82 грн задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд" (01010, м. Київ, вул. Михайла Омеляновича-Павленка, буд. 4/6, ідентифікаційний код 23527052) на користь Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" (01030, м. Київ, вул. Леонтовича, буд. 6, ідентифікаційний код 35210739) основний борг у сумі 91 432 (дев`яносто одну тисячу чотириста тридцять дві) грн 80 коп., пеню у сумі 12 580 (дванадцять тисяч п`ятсот вісімдесят) грн 01 коп., інфляційні втрати у сумі 16 200 (шістнадцять тисяч двісті) грн 98 коп., 3% річних у сумі 4 033 (чотири тисячі тридцять три) грн 46 коп. та судовий збір у сумі 2 418 (дві тисячі чотириста вісімнадцять) грн 06 коп.

У решті вимог - відмовити.

Повне рішення складене 21 листопада 2025 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 20-денний строк з дня складення повного рішення.

Суддя К.І. Головіна