ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2025 р.м. Одеса Справа № 916/3880/25

Господарський суд Одеської області у складі судді Сулімовської М.Б., за участю секретаря судового засідання Чуйко О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту) (код ЄДРПОУ ВП 38728457, 65026, м. Одеса, площа Митна, буд. 1)

до відповідача: Акціонерного товариства "Одеснафтопродукт" (, 65039, м. Одеса, провулок 2-й Артилерійський, буд. 6)

про стягнення 257524,11 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Наталя Орєшкова

від відповідача: не з`явився

Позивач Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту) звернувся до Господарського суду Одеської області із позовом до відповідача Акціонерного товариства "Одеснафтопродукт" про стягнення 257524,11 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем договору про встановлення сервітуту на штучно створеній території нафторайону ДП "Одеський морський торговельний порт" №КД-17133 від 17.04.2012.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 26.09.2025 позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк на усунення недоліків.

У встановлений господарським судом строк позивачем усунуто недоліки позовної заяви, про що подано відповідні докази.

Ухвалою суду від 06.10.2025 позовну заяву Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту) прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження; призначено судове засідання та вирішено інші процесуальні питання.

Ухвалою суду від 05.11.2025 відкладено розгляд справи на 19.11.2025.

В судове засідання 19.11.2025 з`явився представник позивача, яка підтримала позов та просила суд задовольнити його у повному обсязі.

Згідно з ч. 1, 2 ст.161 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Частиною 3 ст.161 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За приписами ч.1 ст.165 Господарського процесуального кодексу України, у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову.

Водночас, відповідач відзив на позовну заяву не надав, в жодне судове засідання явку уповноваженого представника не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив.

При цьому судом враховано, що ухвали господарського суду від 06.10.2025 та 05.11.2025 направлені та доставлені відповідачу до його Електронного кабінету.

Згідно з ч.ч.4 та 5 ст.6 ГПК України, Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, між учасниками судового процесу, а також фіксування судового процесу і участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Частиною 7 статті 6 ГПК України передбачено, що особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Згідно з ч.5 ст. 242 ГПК України, учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня.

Згідно з ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є, в тому числі, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

За наведеного суд констатує, що судом дотримані вимоги процесуального закону щодо належного та своєчасного повідомлення відповідача про розгляд даної справи.

Разом з тим, стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує учасників судового процесу та їх представників добросовісно користуватись процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ст.13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Зважаючи на те, що неявка відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, а також приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений судом, не подав відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 19.11.2025, на підставі ст.240 Господарського процесуального кодексу України, проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представника позивача, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

в с т а н о в и в:

Як слідує з матеріалів справи та встановлено судом, між Державним підприємством "Одеський морський торговельний порт" (далі - власник) та Публічним акціонерним товариством "Одеснафтопродукт" (далі - користувач) було укладено договір про встановлення сервітуту на штучно створеній території Нафторайону ДП "Одеський морський торговельний порт" № КД-17133.

Відповідно до п.1.1 договору, на підставі ст.401 ЦК України власник надає користувачу право обмеженого користування (сервітут) об`єктами Нафторайону ДП "Одеський морський торговельний порт", зазначеними в додатку № 1 до договору, що є його невід`ємною частиною, які знаходяться за адресою: м. Одеса, вул. Миколи Гефта, 2, (далі -об`єкт сервітуту), а користувач зобов`язується здійснювати власнику плату за сервітут у розмірах і порядку, передбачених цим договором.

У пункті 1.2. договору зазначено, що метою цього договору є забезпечення користувачу можливості експлуатації розташованих на об`єкті сервітуту трубопроводів і технологічного обладнання, які належать користувачу. Положення трубопроводів і технологічного обладнання, що належать користувачу, які знаходяться на об`єкті сервітуту, із зазначенням ділянки, на якій діє сервітут, вказані в додатку № 2, що є його невід`ємною частиною.

Згідно з п. п. 1.3, 1.5., 1.6. договору, об`єкт сервітуту перебуває у державній власності та закріплений за власником на праві господарського відання. Сервітут, встановлений за цим договором, є особистим, постійним. Обмеження об`єкта сервітуту, передбачені цим договором, не позбавляють власника прав володіння, користування і розпорядження ним з урахуванням вимог цього договору.

За умовами п.2.1. договору, власник зобов`язується шляхом надання сервітуту забезпечити користувачу можливість експлуатації та обслуговування трубопроводів і технологічного обладнання користувача, розташованих на об`єкті сервітуту.

Відповідно до п. 2.2. договору, власник з метою забезпечення можливості експлуатації та обслуговування користувачем належних йому і розташованих на об`єкті сервітуту трубопроводів і технологічного обладнання зобов`язується: забезпечити безперешкодний прохід працівників користувача та залучених ним працівників сторонніх підприємств на територію Нафтопереробного району ДП "Одеський морський торговельний порт" з метою здійснення експлуатації та обслуговування належних йому трубопроводів і технологічного обладнання, розташованих на об`єкті сервітуту; не втручатися в господарську діяльність користувача та не чинити перешкод у її здійсненні.

Згідно з п.2.6. договору, користувач зобов`язаний: виконувати на території нафтопереробного району власника вимоги, передбачені Кодексом торговельного мореплавства України, Зводом звичаїв Одеського морського торговельного порту, нормативними актами Інспекції охорони Чорного моря та навколишнього середовища, а також постановами Басейнової ради СНД; відшкодовувати власнику всі витрати та штрафи, пов`язані із забрудненням моря та навколишнього середовища з вини користувача, за умови надання власником обґрунтованих документів, що підтверджують зазначені витрати; організовувати процес експлуатації своїх трубопроводів і технологічного обладнання відповідно до вимог і норм санітарної, екологічної, протипожежної та радіаційної безпеки; організовувати процес експлуатації свої трубопроводів і технологічного обладнання відповідно до вимог і норм санітарної, екологічної, протипожежної та радіаційної безпеки; дотримуватися правил охорони праці, вимог "Плану локалізації та ліквідації аварійних ситуацій і аварій" нафтоперевалочного району та пожежної безпеки під час експлуатації своїх трубопроводів і технологічного обладнання.

За умовами п.п. 3.1.-3.3. договору, право на сервітут виникає у користувача з моменту підписання цього договору уповноваженими представниками сторін. З цього моменту сервітут вважається встановленим. Сервітут, встановлений за цим договором, є постійним і діє безстроково.

Відповідно до розділу 4 договору, встановлений за цим договором сервітут є відплатним. Плата за сервітут становить 6450,00 грн. на місяць без урахування ПДВ. Податок на додану вартість нараховується відповідно до чинного законодавства України. Користувач зобов`язується здійснювати оплату за сервітут у розмірі, встановленому п. 4.1 цього договору, у строк не пізніше 15 числа кожного місяця, наступного за звітним. Плата за сервітут підлягає щомісячному коригуванню на індекс інфляції. Плата за сервітут здійснюється шляхом перерахування безготівкових коштів на розрахунковий рахунок власника на підставі виставленого рахунку. За мотивованою вимогою однієї із сторін цього договору розмір плати за сервітут може бути переглянутий і змінений за згодою сторін.

За умовами п.5.1. договору, сторона, яка не виконує або неналежним чином виконує свої зобов`язання за цим договором, зобов`язана відшкодувати іншій стороні збитки, що виникли внаслідок цього невиконання або неналежного виконання зобов`язань.

Відповідно до п.5.2 договору, у разі порушення строків оплати, встановлених цим договором, користувач несе відповідальність у вигляді сплати неустойки у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення виконання грошових зобов`язань, від суми, що підлягає оплаті, за кожний день прострочення.

Договір підписано між сторонами без будь-яких зауважень.

Додатком №1 до договору передбачений перелік об`єктів Нафторайону ДП "Одеський морський торговельний порт", на яких встановлюється сервітут для експлуатації та обслуговування трубопроводів і технологічного обладнання ПАТ "Одеснафтопродукт";

Додатком №2 передбачений план розташування трубопроводів і технологічного обладнання ПАТ "Одеснафтопродукт", які знаходяться на території Нафторайону ДП "Одеський морський торговельний порт".

13.06.2013 між Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" та Публічним акціонерним товариством "Одеснафтопродукт" було укладено додаткову угоду, в якій сторони, у зв`язку з реорганізацією ДП "Одеський морський торговельний порт" та переходом прав і обов`язків за договором № КД-17133 від 17.04.2012 до правонаступника - ДП "Адміністрація морських портів України", дійшли згоди внести зміни до договору, а саме: замінити преамбулу договору, виклавши її у новій редакції; змінити в тексті договору слово "власник" на "адміністрація" у відповідних відмінках; замінити реквізити Одеського порту на реквізити ДП "АМПУ", виклавши їх у новій редакції.

26.12.2013 між Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" та Публічним акціонерним товариством "Одеснафтопродукт" було укладено додаткову угоду, в якій сторони дійшли згоди змінити п. 4.2 договору, виклавши його у наступній редакції: "4.2. Користувач зобов`язується здійснювати оплату за сервітут у розмірі, встановленому пунктом 4.1 цього договору, у строк не пізніше 15 числа кожного місяця, наступного за звітним. Плата за сервітут у звітному місяці розраховується шляхом коригування плати за попередній місяць на індекс інфляції звітного місяця. У разі, якщо індекс інфляції звітного місяця менше 100%, то плата за сервітут у звітному місяці приймається рівною попередньому місяцю".

06.05.2015 між Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" та Публічним акціонерним товариством "Одеснафтопродукт" було укладено додаткову угоду, в якій сторони дійшли згоди змінити п. 4.2 договору, виклавши його у наступній редакції: "4.2. Користувач зобов`язується проводити оплату за сервітут у розмірі, встановленому пунктом 4.1. цього договору, в строк не пізніше 10 числа кожного місяця, наступного за звітним. Плата за сервітут у звітному місяці розраховується шляхом коригування плати за попередній місяць на індекс інфляції звітного місяця. У разі якщо індекс інфляції звітного місяця нижче 100%, то плата за сервітут у звітному місяці приймається рівної попереднього місяця".

Також додатковою угодою від 06.05.2015 сторони погодили доповнити договір пунктами 6.9., 6.10., 6.11., 6.12.

03.03.2017 між Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" та Публічним акціонерним товариством "Одеснафтопродукт" було укладено додаткову угоду, в якій сторони погодили змінити у розділі "Юридичні та банківські реквізити сторін" банківські реквізити користувача, виклавши їх у новій редакції.

30.08.2017 між Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" та Публічним акціонерним товариством "Одеснафтопродукт" було укладено додаткову угоду, в якій сторони дійшли згоди внести зміни у п. 2.2.1. та розділ 7 договору шляхом викладення їх у новій редакції.

26.05.2020 між Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" та Публічним акціонерним товариством "Одеснафтопродукт" було укладено додаткову угоду, в якій сторони погодили змінити преамбулу та розділ 7 договору шляхом викладення їх у новій редакції; додали до договору п. 5.7. договору.

Додаткові угоди підписані між сторонами без будь-яких зауважень.

В період з лютого 2025 по липень 2025 відповідач користувався об`єктами сервітуту, у зв`язку з чим йому було виставлено наступні рахунки на оплату:

- за лютий 2025 року (рахунок № 440009 від 10.03.2025) на суму 37407,70 грн. з ПДВ;

- за березень 2025 року (рахунок № 440015 від 08.04.2025) на суму 37968,82 грн. з ПДВ;

- за квітень 2025 року (рахунок № 440021 від 11.05.2025) на суму 38234,59 грн. з ПДВ;

- за травень 2025 року (рахунок № 440027 від 10.06.2025) на суму 38731,64 грн. з ПДВ;

- за червень 2025 року (рахунок № 440033 від 13.07.2025) на суму 39041,50 грн. з ПДВ;

- за липень 2025 року (рахунок № 440039 від 08.08.2025) на суму 39041,50 грн. з ПДВ.

Позивач вказує, що направляв вказані вище рахунки відповідачу поштою, на підтвердження вказаного до матеріалів справи долучено відповідні поштові повідомлення про вручення поштового відправлення.

Також в матеріалах справи наявні Акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), складені за спірний період, а саме: № 440009 від 28.02.2025 за лютий 2025 року; № 440015 від 31.03.2025 за березень 2025 року; № 440021 від 30.04.2025 за квітень 2025 року; №440027 від 31.05.2025 за травень 2025 року; № 440033 від 30.06.2025 за червень 2025 року; №440039 від 31.07.2025 за липень 2025 року.

Як зазначає позивач, відповідач свої зобов`язання зі сплати за користувався об`єктами сервітуту виконував неналежним чином, у зв`язку з чим за ним обліковується заборгованість.

12.05.2025 позивач звернувся до відповідача з листом, в якому просив забезпечити виконання АТ "Одеснафтопродукт" взятих на себе зобов`язань та терміново погасити наявну заборгованість і повернути на адресу позивача підписані акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) за спірний період.

09.06.2025 позивач звернувся до відповідача з претензією, в якій вимагав сплатити 80919,66 грн. заборгованості (75376,52 грн. основного боргу, 4057,78 грн. пені, 1092,68 грн. інфляційних втрат, 392,68 грн. 3% річних - станом на 16.05.2025).

Вказана претензія залишена відповідачем без відповіді та належного реагування, що і зумовило звернення до суду із даним позовом.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом верховенства права та права на судовий захист, суд дійшов наступних висновків.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст.11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї ж статті, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського кодексу України (який діяв станом на час виникнення спірних правовідносин), господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом ч.1 ст.174 Господарського кодексу України (який діяв станом на час виникнення спірних правовідносин), господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч.1 ст.175 Господарського кодексу України (який діяв станом на час виникнення спірних правовідносин), майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.193 Господарського кодексу України (який діяв станом на час виникнення спірних правовідносин), суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.

Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором найму (оренди), який підпадає під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

За умовами ст. 402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки або особою, яка використовує земельну ділянку на праві емфітевзису, суперфіцію. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 403 ЦК України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Як встановлено судом, між сторонами виникли договірні відносини, за якими позивач надав користувачу право обмеженого користування об`єктами нафторайону позивача, а відповідач, своєю чергою, зобов`язувався своєчасно у повному обсязі здійснювати плату за сервітут в розмірі та у порядку, передбаченому договором.

При цьому, під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач, в порушення взятих на себе зобов`язань, систематично, несвоєчасно та не у повному обсязі вносив плату за сервітут. Оскільки основний інтерес позивача полягає саме в отриманні плати за договором на умовах, за яких договір було укладено, порушення цього інтересу має наслідком позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при його укладенні.

Отже, зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, приймаючи до уваги встановлення у рішенні суду обставин наявності у відповідача заборгованості перед позивачем, враховуючи, що бездіяльність відповідача, яка виражається у несплаті цих коштів, суперечить вищевказаним нормам права та договору, а також те, що в установленому порядку відповідач обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, суд дійшов висновку, що позов в частині стягнення основного боргу є обґрунтованим, нормативно та документально доведеним, та підлягає задоволенню у повному обсязі.

Окрім основного боргу позивач нарахував та заявив до стягнення з відповідача 21803,64 грн. пені, 2110,03 грн. 3 % річних, 3184,69 грн. інфляційних втрат.

Так, за умовами п.5.1. договору, сторона, яка не виконує або неналежним чином виконує свої зобов`язання за цим договором, зобов`язана відшкодувати іншій стороні збитки, що виникли внаслідок цього невиконання або неналежного виконання зобов`язань.

Відповідно до п.5.2 договору, у разі порушення строків оплати, встановлених цим договором, користувач несе відповідальність у вигляді сплати неустойки у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення виконання грошових зобов`язань, від суми, що підлягає оплаті, за кожний день прострочення.

Частиною 2 ст. 218 Господарського кодексу України (який діяв станом на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Частиною 1 статті 216 та частиною 2 статті 217 Господарського кодексу України (який діяв станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачена господарсько-правова відповідальність учасників господарських відносин за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому цим Кодексом, іншими законами та договором, у вигляді відшкодування збитків, штрафних санкцій та оперативно-господарських санкцій.

Згідно з ч.1 ст. 230 ГК України (який діяв станом на час виникнення спірних правовідносин), штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов`язання.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У ч.6 ст.231 ГК України (який діяв станом на час виникнення спірних правовідносин) також встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими грошовими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором

Положеннями п.3 ч.1 ст.611 ЦК України передбачено, що одним із наслідків порушення зобов`язання є сплата неустойки, а в силу вимог ч.2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

За приписами ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Верховний Суд неодноразово у своїх постановах звертав увагу на те, що з огляду на вимоги статей 79, 86 ГПК України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми 3% річних, інфляційних втрат та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

У постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування.

Суд здійснив перевірку розрахунку заявлених до стягнення пені, 3% річних та інфляційних збитків і констатує, що їх здійснено арифметично правильно.

При цьому відповідачем означені розрахунки не спростовані.

За наведених обставин, вимоги позивача задовольняються судом у повному обсязі.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За приписами ст.16 цього Кодексу, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v.Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v.Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року) (рішення Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України").

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України", рішення від 10.02.2010).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №127/3429/16-ц.

За приписами ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст.76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, господарський суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

У зв`язку із задоволенням позову витрати по сплаті судового збору за розгляд позову, відповідно до вимог ст.129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

1. Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "Одеснафтопродукт" (, 65039, м. Одеса, провулок 2-й Артилерійський, буд. 6) на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Одеської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Одеського морського порту) (код ЄДРПОУ ВП 38728457, 65026, м. Одеса, площа Митна, буд. 1) - 230425 (двісті тридцять тисяч чотириста двадцять п`ять) грн. 75 коп. основної заборгованості, 21803 (двадцять одну тисячу вісімсот три) грн. 64 коп. пені, 2110 (дві тисячі сто десять) грн. 03 коп. 3% річних, 3184 (три тисячі сто вісімдесят чотири) грн. 69 коп. інфляційних втрат, 3090 (три тисячі дев`яносто) грн. 29 коп. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням суду законної сили.

Суддя М.Б. Сулімовська

Згідно з ч. ч.1, 2 ст.241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення у порядку, передбаченому ст.257 ГПК України.

Повне рішення складено і підписано 24 листопада 2025 р.