ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2025 року

м. Київ

cправа № 910/8635/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Могил С. К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Случ О. В.

за участю секретаря судового засідання Амірханяна Р. К.,

та представників:

позивача - Перепелиціна К. М.,

відповідача - Куща К.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ФАЛКОН ЛОГІСТИК СОЛЮШЕН"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.07.2025

та рішення Господарського суду м. Києва від 27.11.2024

у справі № 910/8635/24

за позовом Київської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФАЛКОН ЛОГІСТИК СОЛЮШЕН"

про стягнення 2 215 785,61 грн,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року Київська міська рада (далі - Київська міська рада; Міськрада; позивач) звернулася до Господарського суду м. Києва із позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ФАЛКОН ЛОГІСТИК СОЛЮШЕН" (далі - ТОВ "ФАЛКОН ЛОГІСТИК СОЛЮШЕН"; відповідач) безпідставно збережених грошових коштів у сумі 2 215 785,61 грн на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На обґрунтування позову Міськрада посилалася на те, що відповідач, набувши право власності на нерухоме майно на вул. Вербова, 6 у Оболонському районі міста Києва, яке розташоване на земельній ділянці комунальної власності загальною площею 1,896 га з кадастровим номером :78:129:0017, своєчасно не оформив та не зареєстрував речові права на земельну ділянку, не сплачував плату за користування нею, а отже, безпідставно зберіг грошові кошти у вигляді орендної плати за період з 29.08.2022 по 17.06.2024.

Правовою підставою позову визначив ст.ст. 15, 16, 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст.ст. 79-1, 93, 116, 120, 122, 123, 124, 152, 206 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), ст.ст. 14, 284 Податкового кодексу України (далі - ПК України).

Рішенням Господарського суду м. Києва від 27.11.2024 (суддя - Карабань Я. А.), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 02.07.2025 (головуючий суддя - Кравчук Г. А., судді - Коробенко Г. П., Тищенко А. І.), позов задоволено. Стягнено з відповідача на користь позивача 2 215 785,61 грн безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою та судовий збір.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 21.06.2024 № 383830201, 22.05.2018 за відповідачем зареєстровано право власності на майновий комплекс за адресою: вул. Вербова, буд. 6, Оболонський район, м. Київ, до складу якого входить адміністративно-побутовий корпус (літ. А) загальною площею 1926,3 кв.м, виробничий корпус (літ. Б) загальною площею 2024,3 кв.м, механізована мийка (літ. В) загальною площею 984,2 кв.м, павільйон ПГ-416 (літ. Г) загальною площею 141,3 кв.м, виробничий корпус (літ. Д) загальною площею 137,7 кв.м, очисна споруда № І 62001, очисна споруда № ІІ 62002.

Зазначений майновий комплекс розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :78:129:0017 площею 1,8961 га, яка зареєстрована в Державному земельному кадастрі 29.08.2022 відділом № 4 Управління надання адміністративних послуг Головного Держгеокадастру в Івано-Франківській області на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель, з кодом виду цільового призначення - 11.02 "для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості" (категорія земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення).

Відповідно до листа Головного управління ДПС у місті Києві від 01.07.2024 № 19024/5/26-15-04-02-05 відповідач податкові декларації зі плати за землю (земельний податок та/або орендну плату за земельні ділянки державної або комунальної власності) до ДПС не подавав та не сплачував плату за землю за 2022-2024 роки.

Суди попередніх інстанцій зазначили, що земельна ділянка з кадастровим номером :78:129:0017 на вул. Вербова, 6 у Оболонському районі м. Києва є сформованою в розумінні ст. 79-1 ЗК України та є об`єктом цивільних прав з 29.08.2022. Встановили також те, що відповідна земельна ділянка належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Вирішуючи спір у справі, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, виходили з того, що відповідач не є власником чи постійним землекористувачем земельної ділянки, на якій розташовані належні йому об`єкти нерухомості, а отже, не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку та, що єдиною можливою формою здійснення плати за землю для нього є орендна плата. Встановиши, що відповідач як фактичний користувач відповідної земельної ділянки за рахунок позивача (власника земельної ділянки) зберіг кошти в сумі 2 215 785,61 грн за спірний період, які підлягали сплаті позивачу, стягнули з відповідача на користь позивача ці кошти на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України, здійснивши їх перерахунок. При цьому, встановили, що положення п. 69.14. підроз. 10 роз. ХХ Податкового кодексу України (далі - ПК України) не підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Не погоджуючись частково із ухваленими у справі рішеннями, ТОВ "ФАЛКОН ЛОГІСТИК СОЛЮШЕН" звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині стягнення 370 060,54 грн за період з 29.08.2022 по 31.12.2022 і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Скаржник мотивує подання касаційної скарги на підставі п. 3 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), а саме вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування п. 69.14 підроз. 10 роз. ХХ ПК України, яким передбачено звільнення від плати за землю у спірних правовідносинах.

У касаційній скарзі скаржник також зазначає таке: суди попередніх інстанцій не застосували закон, який підлягав застосуванню, а саме: п. 69.14 підроз. 10 розд. ХХ ПК України (в редакції Закону України від 11.04.2023 № 3050-IX "Про внесення змін до ПК України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно"); не є безпідставно збереженими кошти, які не підлягали б сплаті навіть у випадку, якщо право користування земельною ділянкою (оренда) було б оформлене; безпідставність врахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 27.04.2021 y справі № 922/2378/20 при перегляді цієї справи.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.09.2025 відкрито провадження за касаційною скаргою ТОВ "ФАЛКОН ЛОГІСТИК СОЛЮШЕН" з підстави, передбаченої п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 18.09.2025.

У відзиві на касаційну скаргу позивач просить її залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін з підстав, наведених у цьому відзиві. Зазначає про обґрунтованість врахування судами попередніх інстанцій при вирішення цього спору висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 27.04.2021 y справі № 922/2378/20, які узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 01.07.2025 у справі № 908/1301/24.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 300 ГПК України Верховним Судом переглядаються оскаржувані судові рішення в частині стягнення 370 060,54 грн за спірний період.

Загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави регулює ст. 1212 ЦК України. Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 цієї норми особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цього Кодексу застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Законодавець у ч. 2 ст. 3 ЗК України (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) закріпив норму, відповідно до якої земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Правові підстави користування земельною ділянкою комунальної власності за змістом гл. 15 ЗК України реалізуються через право постійного користування або право оренди (див. постанову Верховного Суду від 29.07.2025 у справі № 910/6662/24).

Право оренди земельної ділянки визначає ст. 93 ЗК України. Так, відповідно до ч. 1 цієї статті право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

За п. "в" ч. 1 ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону (ст. 206 ЗК України).

Отже, у вищенаведених нормах матеріального права законодавець закріпив принцип "платного використання землі".

Підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (ст. 288 ПК України (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст. 13 Закону України "Про оренду землі").

Здійснюючи аналіз ст. 1212 ЦК України, а також ст. ст. 120, 125 ЗК України, пп. 69.14 п. 69 підроз. 10 роз. ХХ "Перехідні положення" ПК України, Верховний Суд, Велика Палата Верховного Суду неодноразово висновували таке:

- виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давного Риму (збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності. Тобто власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна. Отже, положення гл. 15, ст. ст. 120, 125 ЗК України, ст. 1212 ЦК України дають підстави вважати, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа яка придбала такий об`єкт стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17, постанови Верховного Суду від 14.01.2019 у справі № 912/1188/17, від 21.01.2019 у справі № 902/794/17, від 04.02.2019 у справі № 922/3409/17, від 12.03.2019 у справі № 916/2948/17, від 09.04.2019 у справі № 922/652/18, від 21.05.2019 у справі № 924/552/18, від 17.03.2020 у справі № 922/2413/19). Отже фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16, від 20.09.2018 у справі № 925/230/17, від 29.07.2025 у справі № 910/6662/24);

- із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано. При цьому, до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими (див. постанову Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20);

- аналіз пп. 69.14 п. 69 підроз. 10 роз. ХХ "Перехідні положення" ПК України в редакції чинній з 06.05.2023 свідчить про те, що тимчасово, на період з 01.03.2022 по 31.12.2022, не нараховується та не сплачується плата за землю (орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки, що розташовані, окрім іншого, на територіях активних бойових дій та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних осіб-підприємців або юридичних осіб (схожий за змістом висновок щодо попередньої редакції пп. 69.14 п. 69 підроз. 10 роз. ХХ "Перехідні положення" ПК України викладений у постанові Касаційного адміністративного суду від 29.10.2024 у справі № 620/5747/23 (див. постанову Верховного Суду у від 25.02.2025 у справі № 908/929/24);

- у справі № 908/929/24 Верховний Суд дійшов висновку, що з огляду на положення пп. 69.14 п. 69 підроз. 10 роз. ХХ "Перехідні положення" ПК України та той факт, що вся територія Запорізького району віднесена до території активних бойових дій з 12.03.2022 по 31.12.2022, Товариство мало право у спірний період не сплачувати орендну плату за користування земельними ділянками, які розташовані в місті Запоріжжя. Водночас у постанові Верховного Суду від 27.04.2021 № 922/2378/20 за позовом Харківської міської ради про стягнення з Акціонерного товариства "Альфа-Банк" безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати зазначено таке: З урахуванням системного аналізу змісту п. 10.1.1 ст. 10, пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14, ст. ст. 40, 41, п. 265.1.3 ст. 265 ПК України та встановлених судами фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені норми у подібних правовідносинах необхідно застосовувати таким чином: "власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) і постійні землекористувачі є платниками земельного податку, а орендарі земель державної та комунальної власності - орендної плати за такі земельні ділянки, однак особа, яка є фактичним користувачем земельної ділянки, не маючи права власності або постійного користування на неї і використовуючи її без укладення договору оренди землі, не підпадає під правове регулювання наведених норм ПК України". Отже, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Законом України від 11.04.2023 № 3050-IX "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно" чітко передбачено, що не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, за період з 01.03.2022 до 31.12.2022 - в частині земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Отже, зазначені положення Закону підлягають застосуванню у разі наявності правових підстав для володіння чи користування земельними ділянками, що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, що підтверджується правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 25.02.2025 у справі № 908/929/24 (див. постанову Верховного Суду від 01.07.2025 у справі № 908/1301/24).

Надавши оцінку наявним у справі документам відповідно до вимог ст. 86 ГПК України, здійснивши аналіз ст. 1212 ЦК України, ст. ст. 120, 125 ЗК України, пп. 69.14 п. 69 підроз. 10 роз. ХХ "Перехідні положення" ПК України (у відповідній редакції), Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджений наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309, встановивши, що у спірний період відповідач здійснив користування земельною ділянкою комунальної форми власності без достатньої правової підстави та за рахунок територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради фактично зберіг кошти, які мав сплатити за користування відповідною земельною ділянкою, а особа (відповідач), яка є фактичним користувачем земельної ділянки, не маючи права власності або постійного користування на неї і використовуючи її без укладення договору оренди землі, не підпадає під правове регулювання наведених вище норм ПК України - п. 69.14 підроз. 10 роз. ХХ ПК України, дійшли підставного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 370 060, 54 грн згідно з ст. 1212 ЦК України за спірний період.

Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій вирішили спір (в оскаржуваній частині) з огляду на встановлені обставини справи, правильно застосувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. Судами попередніх інстанцій, при вирішенні цього спору, були враховані висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 27.04.2021 y справі № 922/2378/20, в тій частині в якій вони є подібними зі спірними правовідносинами, тобто судами було дотримано вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України. Крім того, такі висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 01.07.2025 у справі № 908/1301/24. Доводи скаржника про зворотнє зводяться лише до нічим не підтверджених припущень, а також до переоцінки доказів у справі.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.12.2019 у справі № 925/698/16 зазначила, що суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, постанову Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).

Отже, Верховний Суд, надаючи оцінку доводам касаційної скарги ТОВ "ФАЛКОН ЛОГІСТИК СОЛЮШЕН" щодо підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої у п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, вважає, що касаційна скарга не містить відповідних доводів щодо необхідності формування висновку щодо застосування наведених скаржником норм права у подібних правовідносинах, а лише зводиться до викладення такого висновку у тому формулюванні, як це необхідно скаржнику в межах конкретної справи, та надання іншої оцінки доказам, на підставі яких суди першої та апеляційної інстанцій установили фактичні обставини справи, що стали підставою для задоволенні позову у частині стягнення 370 060, 54 грн за спірний період, переоцінка яких виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених ст. 300 ГПК України.

Зважаючи на викладене, а також межі розгляду справи судом касаційної інстанції та підстави для задоволення позову (у відповідній частині), Верховний Суд не формує висновку щодо застосування вказаних скаржником норм права у цьому випадку.

Інші доводи касаційної скарги підставами касаційного оскарження не обґрунтовані і, відповідно, Верховним Судом не розглядаються (див. постанову Верховного Суду від 29.05.2024 у справі № 910/2491/23).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених ст. 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Отже, суд касаційної інстанції, переглянувши оскаржувані рішення і постанову в межах доводів касаційної скарги, дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції і постанови апеляційного господарського суду в оскаржуваній частині - без змін.

Згідно з ст. 129 ГПК України судовий збір за подання касаційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ФАЛКОН ЛОГІСТИК СОЛЮШЕН" залишити без задоволення.

Постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.07.2025 та рішення Господарського суду м. Києва від 27.11.2024 в оскаржуваній частині у справі № 910/8635/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С.К.

Судді: Волковицька Н.О.

Случ О.В.