ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2025 року Справа № 902/560/20(755/12989/24)

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Тимошенко О.М., суддя Юрчук М.І. , суддя Миханюк М.В.

секретар судового засідання Юзефович Д.О.

за участю представників:

від позивача: не з`явився,

від відповідача 1: Бабич Н.М. (адвокат),

від відповідача 2: Цурка Н.О. (адвокат),

від відповідача 3: не з`явився

від третьої особи: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Вінницької області, ухвалене 21.07.2025 суддею Маслієм І.В. у м. Вінниця (повний текст рішення складено 21.07.2025) у справі № 902/560/20(755/12989/24)

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

до ОСОБА_3

до Фермерського господарства "Ланецького"

за участю третьої особи, яка не заявляє грошових вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Товариство з обмеженою відповідальністю "Браїлівське"

про визнання недійсною додаткової угоди про внесення змін до договорів позики та поруки

ВСТАНОВИВ:

В липні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Фермерського господарства "Ланецького", за участю третьої особи ТОВ "Браїлівське" про визнання недійсною додаткової угоди від 30.01.2017 про внесення змін до договору позики від 01.11.2015 та договору поруки № 2 від 01.11.2015.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що в період з 1996 по грудень 2016 року позивач перебувала в шлюбі з відповідачем 2 - ОСОБА_3 . Протягом вказаного періоду (у 2010 році) ОСОБА_3 було створено Фермерське господарство "Ланецького" (у тому числі за рахунок спільного сумісного майна подружжя). За договором позики від 01.11.2015 ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_2 290000 доларів США, що станом на день укладення договору становило 7076000 грн.

У 2017 році ОСОБА_3 звернувся до позивачки з тим, щоб остання сплатила йому грошові кошти в сумі 3538000 грн, оскільки позика ним була взята під час перебування в шлюбі.

Відповідно до рішення Погребищенського районного суду Вінницької області у справі № 143/1269/17 від 30.03.2018 присуджено до стягнення солідарно з ОСОБА_3 та ФГ "Ланецького І.Є. на користь ОСОБА_2 17916489,42 грн боргу за договором позики.

Позивач зазначає, що відповідач ОСОБА_3 без згоди та відома дружини - ОСОБА_1 взяв у відповідача ОСОБА_2 в позику велику суму грошових коштів та вважає (напевно), що половина від отриманої ним в позику суми повинна бути сплачена позивачем, або вона в подальшому може бути стягнута на користь відповідача ( ОСОБА_2 ) за рахунок спільного сумісного майна подружжя.

Про існування оспорюваної додаткової угоди позивачці стало відомо під час розгляду її позову до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору позики від 01.11.2015 недійсним. Вказаною додатковою угодою внесені зміни до договору позики, зокрема, в частині строків повернення позики та пені за прострочення повернення позики (що призвело до збільшення суми стягнення), а також внесені зміни до договору поруки.

В якості підстав для визнання недійсною додаткової угоди зазначається, що остання не підписувалась ОСОБА_3 (з його слів та тверджень), а тому відсутнє волевиявлення особи на її укладення (ч. 3 ст. 203 ЦК України); позивач - ОСОБА_1 не надавала згоди на укладення додаткової угоди (оскільки відповідно до ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України цей договір виходить за межі дрібного побутового), що є окремою незалежною підставою для визнання її недійсною (ч. 1 ст. 203 ЦК України).

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 04.02.2025 відкрито провадження в цивільній справі № 755/12989/24 та призначено підготовче засідання на 25.11.2024 року.

Відповідно до ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 04.02.2025 цивільну справу № 755/12989/24 направлено для подальшого розгляду зі справою № 902/560/20 про банкрутство Фермерського господарства "Ланецького" до Господарського суду Вінницької області.

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 17.03.2025 на підставі ст. 7 КУзПБ справу прийнято до провадження з присвоєнням номера 902/560/20(755/12989/24) та призначено до розгляду в підготовчому засіданні.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 21.07.2025 у справі № 902/560/20(755/12989/24) в задоволенні позову відмовлено.

Мотивуючи прийняте рішення суд першої інстанції зазначив, що факт укладання між відповідачами договору позики, як і факт отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 290 000 доларів США встановлено рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 30.03.2018 року у справі №143/1269/17, яке було залишено без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 07.08.2018 року та постановою Верховного Суду від 26 червня 2019 року.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12.12.2024 у справі №755/2699/22, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 04.06.2025, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , до ОСОБА_3 , до ФГ «Ланецького», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «БРАЇЛІВСЬКЕ», про визнання договору позики недійсним. Судом у вказаній справі встановлено, що оспорюваний договір позики не потребує письмової згоди іншого з подружжя, оскільки не потребує ні нотаріального посвідчення, ні державної реєстрації, а доказів, що така згода не могла надаватися позивачкою як дружиною усно чоловіку, а також, що кошти були витрачені повністю чи частково не на потреби сім`ї, позивачкою не надано.

Згідно ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зважаючи на вищевикладене, позивач не тільки не довела в позовній заяві жодної причини для визнання спірної додаткової угоди недійсною, але навіть і не зазначила про те, які саме її права, та яким саме чином нібито було порушено.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, ОСОБА_1 звернулася до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове судове рішення, яким позов задоволити.

Аргументуючи доводи апеляційної скарги зазначає, що обставини встановлені у рішенні Погребищенського районного суду Вінницької області від 30.03.2018 у справі № 143/1269/17 стосувались інших сторін та у ній не досліджувалось питання можливості визнання додаткової угоди до договору недійсною іншим з подружжя, який не надавав згоду на укладення такого правочину. Позивачка не була стороною у справі № 143/1269/17, в якій предметом дослідження було наявність/відсутність боргу у ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 . Натомість у справі № 902/560/20(755/12989/24) між сторонами виник спір з приводу визнання недійсною додаткової угоди до договору позики та поруки, яка укладена під час перебування у шлюбі одним із подружжя, що виключає можливість надання обставинам встановлених у таких рішеннях преюдиційного значення. В частині висновків суду щодо недоведення позивачкою порушень її прав звертає увагу, що судом не надано оцінки її зауваженням про звернення ОСОБА_3 до неї з вимогою про повернення половини розміру позики, а тому її право порушено укладенням спірного правочину. Відповідно єдиним та можливим способом захисту її прав було звернення до суду з вимогою про визнання такого правочину недійсним.

Відповідачами письмових відзивів на апеляційну скаргу не подано. Протягом розгляду справи відповідачем ОСОБА_3 надавались усні пояснення з приводу обставин спору, в яких останній підтримує доводи апелянта та просить скаргу задоволити.

Поряд з цим, під час розгляду апеляційної скарги (23.10.2025) представником відповідача 2 - ОСОБА_3 подано клопотання про залучення до матеріалів справи доказів, а саме - нотаріально завіреної копії закордонного паспорта ОСОБА_3 . Клопотання мотивоване тим, що вказаним доказом спростовується позиція відповідача 1 - ОСОБА_2 , оскільки 30 січня 2017 року, в день підписання оскаржуваної додаткової угоди, ОСОБА_3 перебував за кордоном, про що стоїть відмітка в його паспорті. Стосовно причин неподання даного доказу в суді першої інстанції вказується, що закордонний паспорт вважався втраченим та довгий час не знаходився у ОСОБА_3 . Одночасно у вказаному клопотанні звертається увага, що суд в оскаржуваному рішенні посилається на обставини, які були викладені у відзиві на позовну заяву, підписаному представником відповідача 1 - ОСОБА_2 адвокатом Бабич Н.М. При цьому до відзиву додано ордер старого зразка, який не є діючим з 2019 року. Відповідно судом взято до уваги пояснення особи, яка не підтвердила належним чином свої повноваження.

У відповідь на вказане клопотання до суду надійшли письмові пояснення представника відповідача 1 адвоката Бабич Н.М., в яких заперечується можливість подання додаткових доказів в суді апеляційної інстанції відповідачем 2, а також висловлено позицію стосовно доводів апелянта.

Відносно клопотання відповідача 2 - ОСОБА_3 про залучення до матеріалів справи доказів судова колегія зазначає наступне.

Частиною 3 ст. 269 ГПК України визначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Правила подання доказів в суді першої інстанції регламентовані статтею 80 ГПК України. Зокрема, відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву (ч. 3). Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 4). У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (ч. 5). Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обгрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8).

Разом з цим, статтею 81 ГПК України передбачено можливість витребування судом доказів за клопотанням учасника справи, у разі неможливості останнім самостійно надати докази.

Виходячи з положень глави 3 ГПК України, всі докази мають бути подані учасниками справи протягом підготовчого засідання.

Отже, для визначення критеріїв винятковості випадків для прийняття доказів судом апеляційної інстанції, з`ясуванню підлягають саме об`єктивно непереборні причини неподання таких доказів суду першої інстанції. При цьому враховуються дії учасника справи в суді першої інстанції (заявлення відповідних клопотань, надання пояснень тощо), а також дії суду в сприянні щодо реалізації прав учасників спору.

Враховуючи наведене судовою колегією відмічається, що у даній справі підготовче засідання здійснювалось протягом 7 місяців, зокрема з 28.10.2024 по 04.02.2025 Дніпровським районним судом міста Києва та з 17.03.2025 по 09.06.2025 Господарським судом Вінницької області. У вказаний період відповідачем ОСОБА_3 до суду не було подано відзиву на позов, будь-яких клопотань про долучення доказів, повідомлень про неможливість подання доказів, клопотань про витребування доказів тощо. Суду не надавались також і письмові пояснення відповідачем з посиланням на перебування останнього за кордоном. За умовами ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В контексті зазначеного суд вважає слушним зауваження представника відповідача 1, що про існування таких доказів ОСОБА_3 вказувалось в суді касаційної інстанції під час розгляду справи № 143/1269/17. Зокрема, зі змісту постанови КЦС ВС від 26.06.2019 у справі № 143/1269/17 (долученої позивачем ОСОБА_1 до позовної заяви) вбачається, що описуючи доводи осіб, які подали касаційну скаргу, суд касаційної інстанції вказав: «Касаційні скарги ФГ «Ланецького» та ОСОБА_3 мотивовані тим, що ОСОБА_3 не міг підписувати оскаржувану додаткову угоду, оскільки перебував у період її укладення за кордоном, що підтверджується відміткою в його паспорті.»

Тобто, станом на 2019 рік відповідач ОСОБА_3 володів інформацією та доказами про перебування за кордоном в період укладення додаткової угоди, однак протягом слухання даної справи (2024-2025 року) про існування таких доказів суду першої інстанції не повідомив. З огляду на вказане, твердження заявника про неможливість подання доказу в силу того, що закордонний паспорт вважався втраченим та довгий час не знаходився у нього, не свідчить про наявність об`єктивно непереборних причин неможливості подання доказів. Навпаки, причини неподання носять виключно суб`єктивний характер, оскільки перетин фізичною особою державного кордону фіксується держприкордонслужбою, що у випадку втрати паспорта не позбавляло особу права звернутися до відповідного органу за отриманням офіційної інформації, або витребувати останню через суд.

Вказане свідчить про неналежне користування учасником спору своїми процесуальними правами, а відтак клопотання про долучення доказів задоволенню не підлягає.

За умовами ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши учасників спору, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

01 листопада 2015 року між Позикодавцем: фізичною особою ОСОБА_2 (Відповідач1) та Позичальником: ОСОБА_3 (Відповідач2) було укладено договір позики (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого Позикодавець в порядку та на умовах, визначених Договором, зобов`язався надати Позичальнику безпроцентну позику, а останній зобов`язався прийняти позику та повернути її Позикодавцеві у визначений Договором строк. Сторони у Договорі зазначили, що у зв`язку з тим, що між сторонами за Договором налагоджуються тісні взаємовигідні ділові відносини, позика визначена у Договорі, надається Позичальникові на безпроцентній основі.

Відповідно до п. 2.1. Договору, сума позики становить 290 000 доларів США.

01.11.2015 року позичальник ОСОБА_3 отримав позику в сумі 290 000 доларів США, що підтверджується його розпискою.

Відповідно до п. 3.1. Договору, позичальник зобов`язався повернути позику до 01 листопада 2016 року.

1 листопада 2015 року між гр. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір поруки № 2, відповідно до умов якого ФГ «Ланецького» (Відповідач3) поручилося за виконання гр. ОСОБА_3 договору позики від 01.11.2015 р. і взяло на себе зобов`язання повернути суму позики, якщо її не поверне позичальник гр. ОСОБА_3 .

Відповідно до п. 2 договору поруки № 2 від 01.11.2015 року, ФГ «Ланецького» взяло на себе зобов`язання уразі невиконання гр. ОСОБА_3 договору позики від 01.11.2015 року, відшкодувати гр. ОСОБА_2 шкоду, завдану невиконанням чи неналежним виконанням основного зобов`язання, а також сплатити неустойку та пеню за порушення основного зобов`язання гр. ОСОБА_3

22 грудня 2016 року між ОСОБА_1 (Позивач) та відповідачем2 було розірвано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_1 , виданим Погребищенським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області 22.12.2016.

30 січня 2017 року між відповідачами було укладено додаткову угоду про внесення змін до договору позики від 01 листопада 2015 року та договору поруки № 2 від 01 листопада 2015 року, зокрема сторони домовились:

-п. 3.1. договору позики викласти в наступній редакції: «Позичальник повинен повернути зазначену у п. 2.1. цього договору позику Позикодавцю до 01.08.2017 року»;

-п. 5.2. договору позики викласти в наступній редакції: «У разі неповернення Позичальником у строк суми позики передбаченої цим договором Позичальник сплачує Позикодавцю пеню в розмірі 1 (один) відсоток від неповернутої або невчасно повернутої суми позики за кожен день прострочення і до моменту повного повернення позики»;

-п. 6.1. договору позики викласти в наступній редакції: «Цей договір набуває чинності з моменту підписання його Сторонами, а саме з 1 листопада 2015 року і діє до моменту його повного виконання»;

-п. 1.5. договору поруки викласти в наступній редакції: «Термін виконання Основного зобов`язання за договором позики: до 1 серпня 2017 року»;

-п. 5.1. договору поруки викласти в наступній редакції: «У разі якщо поручитель не виконає свої зобов`язання за цим договором у повному обсязі, Позикодавець має право стягнути з Поручителя пеню в розмірі 1 (один) відсоток від неповернутої або невчасно повернутої суми позики за кожен день прострочення і до моменту повного повернення позики»;

-розділ 6 договору поруки викласти в наступній редакції: «Цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань».

02.04.2020 між відповідачем1 (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Браїлівське» (новий кредитор, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача) укладено Договір про відступлення права вимоги №01/04, п. 2 якого встановлено, що за цим договором новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати солідарно від ОСОБА_3 та ФГ «Ланецького» () (надалі-Боржники) виконання зобов`язань за основним договором, які виникли з моменту укладання основного договору, а саме сплати заборгованості в розмірі 16256670,86 грн, а також оплати всіх штрафних санкцій, які виникли в зв`язку з невиконанням умов основного договору.

Пунктом 7 договору встановлено, що первісний кредитор відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги.

Позивач зазначає, що Додаткова угода від 30.01.2017 до договору позики від 01.11.2015 та договору поруки від 01.11.2015, укладена між її колишнім чоловіком - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 підлягає визнанню недійсною, з огляду на порушення вимог ч. 2 ст. 65 СК України, оскільки про укладення зазначеного договору позики та оскаржуваної додаткової угоди позивачу абсолютно нічого не було відомо, згоди на отримання такої значної суми грошових коштів, перебуваючи у шлюбі з відповідачем 2, позивач не надавала. Оскільки договір позики, що був укладений між відповідачами та додаткова угода виходять за межі дрібних побутових і суми грошових коштів були значними, то позивач вважає, що її згода на укладення таких правочинів мала бути письмовою. Відсутність такої згоди тягне за собою недійсність угоди, що була укладена між відповідачами, саме з цих підстав. Крім того, відповідач 2 неодноразово зазначав, що підпис, який міститься у Додатковій угоді, не є його підписом, а виконаний іншою особою з наслідуванням його підпису. Вказані обставини відповідач 2 неодноразово підтверджував у судових засіданнях в межах справи №755/2699/22, що розглядалась Дніпровським районним судом міста Києва, а також в процесуальних документах в межах вказаної справи. Тому позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно із ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

За положеннями ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно до частин першої - третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя (наприклад, передачу спільних коштів у позику), на чому, зокрема, наголошено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19.

Як вбачається з предмету позовних вимог, у межах розгляду даної справи позивачка оспорила додаткову угоду до договору позики та договору поруки, на підставі якого її колишній чоловік отримав у позику грошові кошті.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не довела в позовній заяві жодної причини для визнання спірної додаткової угоди недійсною та не зазначила про те, які саме її права та яким саме чином нібито було порушено.

При цьому місцевим судом було враховано, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12.12.2024 у справі №755/2699/22, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 04.06.2025, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , до ФГ «Ланецького», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «БРАЇЛІВСЬКЕ», про визнання договору позики недійсним.

В межах розгляду даної справи судами першої та апеляційної інстанції було встановлено, що спір про неналежне виконання договору позики від 01.11.2015 року з врахуванням договору поруки від 01.11.2015 та додаткової угоди від 30.01.2017 остаточно вирішений у справі № 143/1269/17 та присуджено до стягнення з солідарних відповідачів - ОСОБА_3 та ФГ «Ланецького», як поручителя, заборгованість за договором позики. При цьому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики від 01.11.2015, укладеного між ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , з підстав порушення норм ст. 65 СК України, судами залишені без задоволення, оскільки оспорюваний договір позики не потребував письмової згоди іншого з подружжя (поскільки не підлягав нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації), а доказів, що така згода не могла даватися позивачкою як дружиною усно чоловіку, а також що кошти були витрачені повністю чи частково на потреби сім`ї, позивачкою не надано.

Отже, рішенням суду в межах справи № 755/2699/22, яке набрало законної сили, встановлено обставини шодо відсутності підстав недійсності договору позики від 01.11.2015, який на думку позивача - ОСОБА_1 суперечив положенням Сімейного кодексу України та порушував її права.

Судова колегія в даному випадку погоджується з твердженням апелянта, що вищенаведені обставини не є преюдиційними для вирішення спору у справі № 902/560/20(755/12989/24), оскільки в даній справі предметом спору є додаткова угода від 30.01.2017, а не договір позики від 01.11.2015 року.

Разом з цим судом приймається до уваги те, що фактичні підстави для оскарження додаткової угоди від 30.01.2017, з точки зору порушення прав позивача, майже ідентичні, а сама угода є невід`ємною частиною договору позики.

Відповідно, оцінивши доводи позивача на предмет порушення її прав оспорюваним правочином, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що посилання позивачки на ч. 2 ст. 65 СК України є безпідставним, оскільки на момент укладення додаткової угоди шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано (що стверджується Свідоцтвом серії НОМЕР_1 від 22.12.2016). Тобто подружжя вже не існувало, що в свою чергу усуває необхідність отримання згоди другого з подружжя на укладення договору.

Твердження позивача про звернення до неї ОСОБА_3 з вимогою про повернення половини розміру від суми боргу (за позикою) жодними належними доказами не підтверджується. Позивачем не доведено, що з моменту розірвання шлюбу (22.12.2016) між бувшим подружжям існують спори щодо поділу спільної сумісної власності (в т.ч. боргових зобов`язань).

В постанові Верховного Суду від 21.08.2025 у справі № 520/7884/19 визначено, що тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

В контексті зазначеного судом апеляційної інстанції відмічається, що кошти за договором позики від 01.11.2015 отримано ОСОБА_3 в період перебування в шлюбі з позивачкою. Оскаржувана додаткова угода від 30.01.2017 хоча і укладена після розірвання шлюбу, однак є невід`ємною частиною договору позики, позаяк продовжує терміни повернення позики та встановлює відповідальність за її неповернення.

Натомість, як вбачається з рішення суду у справі № 755/2699/22, позивачем ОСОБА_1 не було доведено, що отримані за договором позики кошти були частково чи повністю використані на потреби сім`ї.

Аналогічно і в межах справи № 902/560/20(755/12989/24) позивачкою даних обставин не підтверджено, що в свою чергу спростовує доводи останньої про можливість бути зобов`язаною особою (боржником) за збільшеним обсягом відповідальності внаслідок укладення додаткової угоди від 30.01.2017.

Отже, з урахуванням обставин, встановлених у рішенні суду зі справи № 755/2699/22, а також виходячи з підстав та обгрунтувань позовних вимог у справі № 902/560/20(755/12989/24), суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач не довела в позовній заяві жодної причини для визнання спірної додаткової угоди недійсною та не зазначила про те, які саме її права та яким саме чином нібито було порушено. При цьому відповідно до вимог ст.ст. 73-74, 76-80 ГПК України не надала достовірних та достатніх доказів, які б надавали правові підстави визнати недійсною додаткову угоду від 30.01.2017 року.

За умовами ст. 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних осіб і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Зважаючи що позивачем не доведено порушення її прав з точки зору обраного способу захисту, у суду відсутні підстави для задоволення позову.

Поруч з цим судова колегія відмічає, що позивач в якості підстав визнання спірної угоди недійсною посилалась також на те, угода підписана не її чоловіком ( ОСОБА_3 ), а іншою особою. З`ясування вказаної обставини, як підстави для визнання недійсною угоди, не призведе до відновлення прав позивача, з огляду на недоведення факту їх порушення через призму норм Сімейного кодексу України. В даному випадку така підстава виступає способом захисту прав сторони угоди - ОСОБА_3 (підтвердженням чого є подання додаткових доказів в суді апеляційної інстанції), який в свою чергу є відповідачем у справі, а не позивачем.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Вінницької області від 21.07.2025 року відповідає матеріалам справи, грунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає. Зазначені в апеляційній скарзі інші доводи скаржника не обгрунтовані та не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Вінницької області від 21 липня 2025 року у справі №902/560/20(755/12989/24) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №902/560/20(755/12989/24) повернути Господарському суду Вінницької області.

Повний текст постанови складений "24" листопада 2025 р.

Головуючий суддя Тимошенко О.М.

Суддя Юрчук М.І.

Суддя Миханюк М.В.