ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 року м. ОдесаСправа № 916/3203/25
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Ярош А.І.,

суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,

секретар судового засідання: Кияшко Р.О.

за участю представників учасників справи:

від Приватного підприємства "Рентсервіс-МСЛ": Філіпенко Н.О., Голуб А.С.,

від Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМФОРТСТРІТ": Яківець М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМФОРТСТРІТ"

на ухвалу Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 про забезпечення позову, прийняту суддею Д`яченко Т.Г., м. Одеса,

у справі №916/3203/25

за позовом: Приватного підприємства "Рентсервіс-МСЛ"

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМФОРТСТРІТ"

про стягнення 2 076 691,15 грн

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року Приватне підприємство "Рентсервіс-МСЛ" звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМФОРТСТРІТ", в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у загальній сумі 2 076 691,15 грн, з яких: 1 224 160 грн заборгованість зі сплати суборендної плати; 6 763,95 грн 3% річних; 69 895,20 грн пеня; 258 624 грн штраф у розмірі 30% від простроченої суми грошового зобов`язання за червень місяць 2025 року; 258 624 грн штраф у розмірі 30% від простроченої суми грошового зобов`язання за липень місяць 2025 року; 258 624 грн штраф у розмірі 30% від простроченої суми грошового зобов`язання за серпень місяць 2025 року.

Позов обґрунтований невиконанням відповідачем умов договору суборенди в частині повної та своєчасної оплати.

24.09.2025 до суду першої інстанції від Приватного підприємства "Рентсервіс-МСЛ" надійшла заява про забезпечення позову, в якій останнє просило накласти арешт на грошові кошти, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю "КОМФОРТСТРІТ", як в національній валюті (гривня), так і в іноземній валюті, що містяться на відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у тому числі інших держав, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову та належать Товариству з обмеженою відповідальністю "КОМФОРТСТРІТ" у межах розміру позовних вимог на загальну суму 2076691,15 грн, а також накласти арешт на нерухоме майно, яке належить Товариству з обмеженою відповідальністю "КОМФОРТСТРІТ", у межах суми позову 2 076 691,15 грн лише в межах різниці між сумою ціни позову та арештованих грошових коштів у разі їх недостатності.

В обґрунтування поданої заяви, позивачем було зазначено суду, що починаючи з травня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю КОМФОРТСТРІТ не виконує умови Договору, внаслідок чого утворилась заборгованість зі сплати передбачених договором платежів, за результатом чого позивачем також нараховано 3% річних, неустойку (пеню) та штраф від простроченої суми грошового зобов`язання, що в своїй загальній сумі на день подання заяви складало 2076691,15грн.

Позивач зазначив, що він має обґрунтовані побоювання про те, що у разі задоволення позову у даній справі, відповідач добровільно виконає судове рішення, оскільки, зазначаючи у відзиві на позовну заяву про те, що відповідач частково погоджується з вимогами позивача, відповідач не здійснив жодних дій, направлених на погашення такої заборгованості з початку розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 у справі №916/3203/25 (суддя Д`яченко Т.Г.) задоволено заяву Приватного підприємства "Рентсервіс-МСЛ" про забезпечення позову; накладено арешт на нерухоме майно та грошові кошти Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМФОРТСТРІТ" як в національній валюті (гривня), так і в іноземній валюті, що містяться на відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у тому числі інших держав, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову та належать Товариству з обмеженою відповідальністю "КОМФОРТСТРІТ" у межах розміру позовних вимог на загальну суму 2076691,15 грн.

Суд дійшов висновку, що запропоновані позивачем заходи забезпечення позову є адекватними та співмірними та такими, що співвідносяться із заявленими позовними вимогами, відповідають процесуальним нормам, що регулюють дані правовідносини, зокрема, вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, доведеності обставин щодо ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.

Не погодившись з постановленою ухвалою, Товариство з обмеженою відповідальністю "КОМФОРТСТРІТ" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 у справі №916/3203/25 та відмовити у задоволенні заяви Приватного підприємства "Рентсервіс-МСЛ" про забезпечення позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що заява про забезпечення позову не містила належних доказів ризику невиконання рішення. На думку Відповідача, Позивач обмежився припущеннями, що відповідач «може розпорядитися коштами», не надавши жодних підтверджень вчинення відповідачем конкретних дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язань. Суд першої інстанції задовольнив заяву, не перевіривши ці доводи та не вимагаючи доказів, чим порушив вимоги ст. 136 137 ГПК України.

Вказує, що Відповідачем були надані суду документи - платіжні інструкції, які підтверджують: повну оплату орендної плати та супутніх платежів за червень 2025 року; оплату більшої частини вартості оренди за липень 2025 року. Ці докази спростовують твердження позивача та свідчать про введення суду в оману. Суд першої інстанції не дослідив надані відповідачем документи і зробив висновки виключно на підставі недостовірних доводів позивача. Окрім того, арешт усіх коштів і майна відповідача повністю заблокує його господарську діяльність, що унеможливить виконання Відповідачем зобов`язань перед Позивачем, а також перед третіми особами, в тому числі щодо сплати заробітних плат, обов`язкових податків та зборів, тощо. Проте суд першої інстанції не дослідив цих наслідків і не розглянув питання зустрічного забезпечення, передбаченого ст. 141 ГПК України. Це свідчить про порушення принципу балансу інтересів сторін.

У відзиві позивач зазначає, що за умови неможливості встановити достатність чи недостатність грошових коштів, що належать відповідачу і знаходяться на всіх його рахунках в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, для задоволення вимог про стягнення суми спору доцільно було накласти арешт на майно відповідача саме в межах суми, яка була б достатньою для такого стягнення у випадку недостатності арештованих грошових коштів, тобто лише в межах різниці між сумами ціни позову та арештованих грошових коштів.

Окремо звертає увагу, що як станом на момент проведення державної реєстрації арешту, так і на момент звернення ПП «РЕНТСЕРВІС-МСЛ» з даним відзивом, у боржника (ТОВ «КОМФОРТСТРІТ») відсутнє нерухоме майно, яке підлягає обтяженню, а тому, навіть якщо погодитись із твердження відповідача про подвійне забезпечення у даній справі, то в даному випадку очевидно немає місця такій подвійності з огляду на відсутність у ТОВ «КОМФОРТСТРІТ» зареєстрованих на праві приватної власності об`єктів нерухомості.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.10.2025 у складі головуючого судді: Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В., відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМФОРТСТРІТ" на ухвалу Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 про забезпечення позову у справі №916/3203/25 до надходження матеріалів оскарження даної ухвали з суду першої інстанції. Зобов`язано Господарський суд Одеської області направити на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду матеріали оскарження ухвали від 25.09.2025 про забезпечення позову у справі №916/3203/25.

13.10.2025 матеріали оскарження ухвали Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 про забезпечення позову у справі №916/3203/25 надійшли на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Таран С.В. з 16.10.2025 та надходження 23.10.2025 до суду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю КОМФОРТСТРІТ на ухвалу Господарського суду Одеської області від 06.10.2025 про повернення зустрічної позовної заяви у справі №916/3203/25, розпорядженням керівника апарату суду від 23.10.2025 №443 призначено повторний автоматизований розподіл справи №916/3203/25.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2025 для розгляду справи №916/3203/25 сформовано колегію суддів у складі головуючого судді Ярош А.І., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 29.10.2025 відкрито апеляційне провадження відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМФОРТСТРІТ" на ухвалу Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 про забезпечення позову у справі №916/3203/25; призначено справу №916/3203/25 до розгляду на 25.11.2025 о 14:00.

В судовому засіданні брали участь представники сторін.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки Господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18).

Вжиття заходів забезпечення позову відповідно до статті 136 ГПК України є правом суду, а за наявності відповідних виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку підстав для забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:

- розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

- наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову;

- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів;

- запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина четверта статті 137 ГПК України).

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

При цьому обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб`єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.

Колегія суддів зазначає, що обрання належного, відповідного предмету спору заходу забезпечення позову гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Отже, накладення арешту в межах ціни позову на майно відповідача, що належать або підлягають передачі або сплаті цьому товариству і знаходяться у нього чи в інших осіб, є одним з визначених законом способів забезпечення позову.

Сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Таким чином, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд, на підставі поданих заявником доказів, має встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову, являються предмет і підстава.

Так, у даному випадку, Приватне підприємство "Рентсервіс-МСЛ" звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМФОРТСТРІТ", в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у загальній сумі 2 076 691,15 грн, з яких: 1 224 160 грн заборгованість зі сплати суборендної плати; 6 763,95 грн 3% річних; 69 895,20 грн пеня; 258 624 грн штраф у розмірі 30% від простроченої суми грошового зобов`язання за червень місяць 2025 року; 258 624 грн штраф у розмірі 30% від простроченої суми грошового зобов`язання за липень місяць 2025 року; 258 624 грн штраф у розмірі 30% від простроченої суми грошового зобов`язання за серпень місяць 2025 року.

В обґрунтування позовних вимог ПП «Рентсервіс-МСЛ» зазначає про те, що 31.08.2023 року між Приватним підприємством «Рентсервіс-МСЛ», як Орендарем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Комфортстріт», як Суборендарем, укладено договір суборенди № 31/08 (Далі Договір), відповідно до умов якого Орендар передає, а Суборендар приймає у тимчасове оплачуване користування частину нежитлової будівлі літ. «В» площею 4 490,00 кв.м, розташовану за адресою: Одеська область, Біляївський район, Усатівська с/рада, Ленінградське шосе, 27, якою Орендар користується на підставі договору оренди від 30.08.2023 року № 30/08.

Водночас, за твердженням позивача, починаючи з травня 2025 року ТОВ «Комфортстріт» відверто нехтує умовами Договору, внаслідок чого утворилась заборгованість зі сплати передбачених договором платежів, за результатом чого позивачем також нараховано 3% річних, неустойку (пеню) та штраф від простроченої суми грошового зобов`язання.

Обгрунтовуючи необхідність накладення арешту на грошові кошти, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю "КОМФОРТСТРІТ", а також на нерухоме майно, яке належить Товариству з обмеженою відповідальністю "КОМФОРТСТРІТ", у межах суми позову 2076691,15 грн лише в межах різниці між сумою ціни позову та арештованих грошових коштів у разі їх недостатності, позивач зазначив, що він має обґрунтовані побоювання про те, що у разі задоволення позову у даній справі, відповідач добровільно виконає судове рішення, оскільки, зазначаючи у відзиві на позовну заяву про те, що відповідач частково погоджується з вимогами позивача, відповідач не здійснив жодних дій, направлених на погашення такої заборгованості з початку розгляду справи.

Отже у даному випадку предметом позову у цій справі є майнова вимога до відповідача про стягнення грошових коштів.

А тому, враховуючи предмет та підстави заявленого позову майнового характеру, виконання в майбутньому судового рішення у цій справі за позовом про стягнення грошових коштів у сумі 2 076 691,15 грн (станом на момент ухвалення оскаржуваної ухвали) у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме ПП "Паво груп" необхідну суму грошових коштів.

Колегія суддів зазначає, що можливість накладення арешту одночасно на грошові кошти і на майно відповідача в межах ціни позову узгоджується з правовою позицією, викладеною в п. 24 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у справі №905/448/22, згідно з якою виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості.

Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову. При цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є для позивача додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог. Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.

До вжиття заходів забезпечення позову у відповідача було нічим не обмежене право розпоряджатись належним йому майном, що само по собі є доказом необхідності забезпечення позову з майновими вимогами.

Можливість відповідача у будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача.

Колегія суддів зазначає, що за обставин звернення з позовом про стягнення грошових коштів саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.10.2022 у справі №905/446/22).

Саме відповідач має можливість повно доводити наведені обставини, зокрема спростувати підстави для накладення арешту на грошові кошти на відкритих ним рахунках, зазначити про наявність у нього на рахунках достатньої кількості грошових коштів, про наявність майна тощо, що може свідчити про можливість реального та фактичного виконання судового рішення в разі задоволення позову. Тобто спростувати обставини імовірності утруднення виконання рішення суду про задоволення позову в разі невжиття заходів забезпечення позову.

Водночас, судова колегія зазначає, що відповідач не спростував наведені позивачем аргументи щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, не зазначив про наявність у нього на рахунках достатньої кількості грошових коштів, про наявність майна тощо.

При цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав Відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Можливість накладення арешту на майно в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є додатковою гарантією для позивача щодо того, що рішення суду у разі задоволення позову, буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що існують обґрунтовані сумніви щодо можливості реального виконання судового рішення у випадку стягнення з відповідача заборгованості у сумі 2 076 691,15 грн, в той час як виконання в майбутньому судового рішення у даній справі, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язано з обставинами наявності у відповідача вказаної суми.

Також судова колегія зазначає, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків від заборони відповідачу/ іншим особам здійснювати певні дії (постанова Верховного Суду від 22.07.2021 у справі №910/4669/21).

Судом накладено арешт на грошові кошти, що належать відповідачу у межах суми 2 076 691,15 грн, що є співмірним заявленим позовним вимогам.

Накладення арешту на майно відповідача в межах ціни позову не суперечить законодавству та не обмежує відповідача у праві володіння та користування даним майном, використання його у господарський діяльності, при цьому відповідачем не надано жодних доказів вартості належного йому майна, що позбавляє можливості встановити перевищення вартості арештованого майна в межах заявлених позовних вимог у сумі 2 076 691,15 грн.

Таким чином, з огляду на відповідні законодавчі приписи та з урахуванням встановлених обставин справи, зважаючи на значну суму позову (яка станом на день ухвалення оскаржуваної ухвали становить 2 076 691,15 грн), встановивши безпосередній зв`язок між конкретними заходами забезпечення позову та предметом позову, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення клопотання та накладення арешт на нерухоме майно та грошові кошти Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМФОРТСТРІТ" як в національній валюті (гривня), так і в іноземній валюті, що містяться на відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у тому числі інших держав, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову та належать Товариству з обмеженою відповідальністю "КОМФОРТСТРІТ" у межах розміру позовних вимог на загальну суму 2076691,15 грн.

Аргументи скаржника про те, що позивачем не надано доказів того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист у даній справі колегією суддів відхиляються, оскільки умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. У разі пред`явлення позову до боржника про стягнення грошових коштів, накладення арешту на грошові кошти та майно у межах ціни позову забезпечує у майбутньому виконання рішення суду. Натомість, у разі незабезпечення такого позову, боржник має право у будь-який момент відчужити належні йому грошові кошти та майно.

Наявність такого необмеженого права боржника розпоряджатись своїм майном само по собі вже є доказом необхідності забезпечення майнового позову кредитора в межах ціни цього позову.

У постанові від 09.06.2023 у справі № 37з-23 Верховний Суд зазначив:

Суд звертає увагу на те, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін (вказана правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22).

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17.12.2018 у справі № 914/970/18, від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20.

Судова колегія наголошує, що в даному випадку заходи забезпечення позову, вжиті судом, лише запровадять законні обмеження, наявність яких дозволить створити належні умови для розгляду судом першої інстанції позову по суті за звичайною процедурою, а в разі задоволення позову сприятимуть ефективному захисту прав позивача в межах одного цього судового провадження без нових звернень до суду.

Судова колегія відхиляє аргументи скаржника, що арешт усіх коштів і майна відповідача повністю заблокує його господарську діяльність, що унеможливить виконання Відповідачем зобов`язань перед Позивачем, а також перед третіми особами, в тому числі щодо сплати заробітних плат, обов`язкових податків та зборів, з огляду на таке.

В частині другій статті 48 Закону України "Про виконавче провадження" наведено невичерпний перелік коштів, на які забороняється звернення стягнення та накладення арешту. Зокрема, вказано, про недопустимість накладення арешту та/або звернення стягнення на кошти боржника, що знаходяться на рахунках, накладення арешту або звернення стягнення на які заборонено законом.

Згідно з частиною третьою статті 52 Закону України "Про виконавче провадження", не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Перелік коштів (виплат), на які не може бути звернуто стягнення, наведений і в статті 73 Закону України "Про виконавче провадження".

Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону (абзац другий частини другої статті 59 Закону України "Про виконавче провадження").

Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі №905/361/19 (провадження №12-28гс20) викладений висновок, що стаття 48 Закону України "Про виконавче провадження" встановлює невичерпний перелік рахунків, на кошти на яких накладати арешт заборонено, зазначаючи, що законом можуть бути визначені й інші кошти на рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено. Отже, виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України "Про виконавче провадження".

Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (частина четверта статті 59 Закону України "Про виконавче провадження").

Відповідно питання щодо правової природи коштів, що перебувають на рахунках боржника, на які накладено арешт, вирішується на стадії виконавчого провадження відповідно до Закону України "Про виконавче провадження".

Отже, накладаючи арешт на грошові кошти відповідача, суд першої інстанції не заборонив апелянту як власнику володіти та користуватись нерухомим майном і основними засобами.

Тобто, захід забезпечення позову, який був застосований судом, а саме, накладення арешту на грошові кошти, не обмежують апелянта у праві володіти та користуватися власним майном і здійснювати господарську діяльність.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що суд не розглянув питання зустрічного забезпечення, передбаченого ст. 141 ГПК України.

Однак, в оскаржуваній ухвалі суд зазначив, що оскільки на теперішній час у суду відсутня інформація з приводу можливих збитків відповідача та їх розміру, правові передумови для зустрічного забезпечення наразі не вбачаються. Разом з тим, відповідач не позбавлений права подати до суду відповідне клопотання, яке підлягає розгляду протягом строків, встановлених ст.141 ГПК України.

Варто наголосити, що відсутність у заяві про забезпечення позову пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення та не вирішення судом питання зустрічного забезпечення не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки не позбавляє відповідача права звернутися з клопотанням про зустрічне забезпечення окремо у встановленому законом порядку.

Подібні висновки висловлено у постановах Верховного Суду від 21.12.2020 у справі № 487/5726/19, від 30.06.2021 у справі № 752/2342/19, від 23.12.2022 у справі №760/34352/21, від 02.03.2023 у справі № 643/14180/21.

До того ж, суд самостійно оцінює необхідність зустрічного забезпечення. За загальним правилом, вирішення цього питання має диспозитивний характер. Тобто реалізація заходів зустрічного забезпечення є правом суду, а не його обов`язком.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 10.02.2022 у справі № 910/9907/21.

В свою чергу, слід зауважити, що метою зустрічного забезпечення є забезпечення відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову. На відміну від забезпечення позову, метою якого є захист інтересів позивача, зустрічне забезпечення направлено, перш за все, на захист інтересів відповідача. Крім того, фактично цей інститут права зберігає існуючий status quo між сторонами до ухвалення рішення суду по суті спору.

Умовою застосування заходів зустрічного забезпечення є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів з урахуванням обставин справи може утруднити чи зробити неможливим відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову. Заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову.

При цьому у вирішенні питання про зустрічне забезпечення господарський суд має здійснити оцінку доказів щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності заходів зустрічного забезпечення, а також наявності зв`язку між конкретним заходом зустрічного забезпечення і заходами забезпечення позову.

Отже, з вищенаведеного вбачається необхідність доказування відповідними доказами можливості виникнення у відповідача збитків, їх розміру, підстав виникнення тощо.

Натомість апелянтом не доведено суду належними доказами заподіяння чи можливості понесення збитків, спричинених вжитими судом заходами забезпечення позову, що зумовлювало б потребу у застосуванні заходів зустрічного забезпечення.

Вжиті судом заходи забезпечення в межах даної справи є тимчасовим обмеженням, яке жодним чином не блокує можливість здійснення господарської діяльності відповідача, отримання доходів, сплати податків, тощо.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням того, що наведені в апеляційній скарзі порушення не знайшли свого підтвердження, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 у справі №916/3203/25.

За таких обставин, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМФОРТСТРІТ" на ухвалу Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 у справі №916/3203/25 задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі залишається без змін.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМФОРТСТРІТ" на ухвалу Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 у справі №916/3203/25 - залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 у справі №916/3203/25 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі статтями 286-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 27.11.2025.

Головуючий суддя А.І. Ярош

судді К.В. Богатир

Л.В. Поліщук