ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2025 р. м. Рівне Справа № 918/891/25

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Пашкевич І.О.,за участю секретаря судового засідання Ярощук О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РВ ДАФ +» (33016, Рівненська обл., м. Рівне, вул. Богоявленська, 26Б, оф. 1-Г; )

до Фізичної особи підприємця Тимощук Інни Іванівни ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 )

про стягнення 206 741,70 грн збитків

у судовому засіданні приймали участь:

- від позивача: Єремов Михайло Сергійович;

- від відповідача: Ольховський Микола Вікторович

ВСТАНОВИВ:

Заяви і клопотання сторін, процесуальні рішення.

25 вересня 2025 року через підсистему Електронний суд ЄСІТС до Господарського суду Рівненської області надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «РВ ДАФ +» до Фізичної особи підприємця Тимощук Інни Іванівни про стягнення 206 741,70 грн збитків.

Ухвалою від 30.09.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 918/891/25. Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання для розгляду справи призначено на 28.10.2025. Визначено відповідачу строк для подання заяви з запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - 10 днів з дня вручення даної ухвали. Запропоновано сторонам подати заяви по суті спору та встановлено процесуальні строки для подання таких заяв. Повідомлено Тимощук Інну Іванівну про її право зареєструвати свій електронний кабінет та про можливість ознайомлення з матеріалами справи через Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему або її окрему підсистему (модуль), що забезпечує обмін документами.

02 жовтня 2025 року від позивача надійшло клопотання про долучення доказів, а саме: пакувального листа, перекладу Інвойсу, документів щодо перекладача та супровідного листа. Позивач просить суд визнати поважними причини неподання перекладів Пакувального листа та Інвойсу разом із позовною заявою, оскільки офіційний переклад було отримано лише 01.10.2025, а також зазначає, що про намір подати ці документи повідомлялося у позовній заяві.

15 жовтня 2025 року від Фізичної особи підприємця Тимощук Інни Іванівни надійшов відзив із запереченнями проти задоволення позовних вимог, у якому відповідач також просить суд покласти на позивача витрати у розмірі 20 000 грн 00 коп. понесені на професійну правничу допомогу адвоката Ольховського Миколи Вікторовича.

21 жовтня 2025 року від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій Товариство з обмеженою відповідальністю «РВ ДАФ +» просив суд поновити строк на подання доказів.

23 жовтня 2025 року відповідачем направлено до суду заперечення на відповідь на відзив.

У судовому засіданні 28.10.2025 суд, розглянувши клопотання від 02.10.2025, заслухавши представника позивача, встановив, що дійсно разом із позовною заявою позивач подав письмову заяву про намір подати офіційний переклад частини документів після його отримання. Офіційний переклад відповідних документів отримано 01.10.2025, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до ч. 4 ст. 80 ГПК України, у разі якщо доказ не може бути поданий у встановлений строк з об`єктивних причин, учасник справи зобов`язаний письмово повідомити суд із зазначенням доказу, причин його неподання та доказів того, що особа здійснила всі залежні від неї дії для його отримання. З огляду на викладене, суд визнав поважними причини неподання перекладів документів разом із позовною заявою та протокольною ухвалою долучити подані позивачем 02.10.2025 докази до матеріалів справи.

Також суд, розглянувши вимогу позивача про поновлення строку на подання доказів, долучених до відповіді на відзив, встановив наступне. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо здійснення процесуальних дій. Кожна сторона повинна довести обставини, на які посилається, та несе ризик наслідків невчинення процесуальних дій. Відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 80 ГПК України, позивач зобов`язаний подати докази разом із позовною заявою. Стаття 119 ГПК України передбачає, що пропущений строк може бути поновлений судом у разі наявності поважних причин. Відповідно до ст. 166 ГПК України у відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, аргументи щодо заперечень відповідача та мотиви їх визнання або відхилення. Пунктом 1 ч. 6 ст. 165 ГПК України передбачено, що до відзиву додаються. зокрема докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем. Системний аналіз вказаних положень процесуального законодавства свідчить про те, що суд надає (встановлює) позивачу строк на подання відповіді на відзив, до якої можуть додаватися докази, якими позивач може спростувати доводи відповідача, викладені ним у відзиві на позов. Суд установив, що позивач дотримався вимог ГПК України щодо подання доказів разом із відповіддю на відзив. З огляду на викладене, суд визнав поважними причини неподання доказів разом із позовною заявою та протокольною ухвалою долучив подані позивачем 20.10.2025 докази до матеріалів справи.

У судовому засіданні 28.10.2025 суд протокольною ухвалою оголосив перерву до 06.11.2025. Постановив провести судове засідання 06.11.2025 із представником відповідача адвокатом Ольховським Миколою Вікторовичем в режимі відеоконференції.

У судовому засіданні 06.11.2025, суд протокольною ухвалою оголосив перерву до 13.11.2025. Постановив провести судове засідання 13.11.2025 із представником відповідача адвокатом Ольховським Миколою Вікторовичем в режимі відеоконференції.

У судовому засіданні 13.11.2025 представники сторін підтримали свої доводи і заперечення по суті спору. Судом відкладено ухвалення та проголошення судового рішення у справі № 918/891/25 до 18.11.2025.

Стислий виклад правової позиції позивача у позовній заяві

ТОВ «РВДАФ+» як експедитор по Договору міжнародних автомобільних перевезень №?2882 від 16.09.2024, укладеному із відповідачем як перевізником, звернувся до суду із даним позовом про стягнення 206?741,70 грн збитків у зв`язку з пошкодженням внаслідок ДТП товару який перевозився (з яких: 191 441,70 грн (еквівалент 4 644,4 доларів США (68,30*68 од.)) і 15 300,00 грн вартість огляду, оформлення експертного висновку). Відповідно до Договору та транспортної заявки №?8542 від 16.09.2024, перевізник зобов`язався забезпечити збереження вантажу та доставку його у цілісному вигляді одержувачу. 24.09.2024 сталася ДТП, внаслідок якої вантаж було пошкоджено. Експертним висновком встановлено пошкодження 68 із 629 сонячних панелей які перевозилися. Позивач сплатив замовнику суму збитку і тепер вимагає відшкодування цих витрат від відповідача, оскільки останній не виконав умови договору та не забезпечив належне перевезення вантажу. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на порушення відповідачем укладеного між ними Договору, відповідно до умов якого відповідач несе повну матеріальну відповідальність за збереження вантажу від моменту прийняття до моменту передачі одержувачу (п.?3.3.9, п.?6.2, п.?6.12, п.?6.16 Договору).

Стислий виклад правової позиції відповідача у відзиві.

Відповідач вказує, що 16.09.2024 між ТОВ «РВ ДАФ+» та ФОП Тимощук І.І. було укладено Транспортну заявку № 8542 на перевезення вантажу (сонячні панелі, 22 т) з Гданська (Польща) до Одеси. Перевезення здійснено 18.09.2024, вантаж доставлено 26.09.2024, що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною № 446294-2. Однак 24.09.2024 на 455 км автодороги КиївОдеса сталася ДТП. При цьому автомобіль відповідача був припаркований, а пошкодження вантажу спричинив інший водій - ОСОБА_1 , що підтверджено постановою Біляївського районного суду Одеської області від 10.12.2024.

Відповідач стверджує, що він не є винуватцем пошкодження вантажу; шкода настала через протиправні дії третьої особи (ст. 924 ЦК України, ст. 314 ГК України). Відповідно до п. 3 Транспортної заявки та п. 6.16 Договору № 2882, перевізник не несе відповідальності за дії третіх осіб, які не були залучені до виконання перевезення. Для настання цивільної відповідальності необхідна наявність усіх елементів правопорушення: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок, вина (ст. 623 ЦК України). У даному випадку відсутні зі сторони відповідача протиправна поведінка, причинний зв`язок та вина. Оскільки позивач уже відшкодував шкоду замовнику вантажу (ТОВ «Ламан Шипінг»), тому має право регресної вимоги тільки до винної особи - ОСОБА_1 (ч. 1 ст. 1191 ЦК України).

Із урахуванням викладеного відповідач вважає, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки пошкодження вантажу сталося не з вини перевізника, а внаслідок дій третьої особи.

Окремо відповідач заявляє, що позивач не підписав Договір № 2882, на який посилається для визначення умов відповідальності. Відповідач виконував свої обов`язки за транспортною заявкою від 16.09.2024, а не Договором від 16.09.2024, і доставив вантаж до місця розвантаження.

Звертає увагу, що позивач не сплатив за надані послуги перевізника (101 473,9 грн за рахунком №46 від 26.09.2024), що свідчить про його недобросовісну поведінку.

Стислий виклад правової позиції позивача у відповіді на відзив.

Позивач акцентує увагу, що Договір перевезення № 2882 від 16.09.2024 та Транспортна заявка № 8542 від 16.09.2024 укладені. За Договором і заявкою визначено умови перевезення вантажу, автомобіль, водія та строки доставки. Усі ці істотні умови визнаються обома сторонами.

Позивач наполягає на тому, що збитки повинні бути відшкодовані за рахунок відповідача як перевізника, оскільки саме на перевізника було покладено такі обов`язки за Договором від 16.09.2025 як забезпечення перевезення, охорони та збереження вантажу (п. 3.3.3, 3.3.6, 3.3.9, 3.3.15 3.3.16), відповідальність за збереження вантажу та відшкодування збитків (п. 6.2, 6.12, 6.16), контроль за водіями та діями осіб, залучених до виконання перевезення; дотримання умов безпеки та належного зберігання вантажу. Перевізник несе відповідальність за дії своїх працівників. В той же час в матеріалах справи відсутні докази того, що водій ОСОБА_2 , який мав керувати автомобілем, ним керував. Відповідач не підтвердив, що вантаж пошкоджено через обставини, яких уникнути не міг, та не надав доказів участі іншого водія. Після отримання відзиву позивач отримав фото- та відеоматеріали стану автомобіля та координати місця ДТП, які підтверджують відсутність контролю з боку відповідача за товаром який перевозився та бездіяльність водія автомобіля відповідача.

Стислий виклад правової позиції відповідача у запереченнях на відповідь на відзив.

Відповідач зазначає, що доводи позивача у відповіді на відзив суперечать викладеним обставинам у позовній заяві, де позивач сам же й підтверджує, що пошкодження вантажу сталося внаслідок ДТП 24.09.2024 на а/д Київ-Одеса, 455 км, за участю автомобіля перевізника DAF НОМЕР_2 (керував ОСОБА_2 ) та автомобіля третьої особи DAF НОМЕР_3 (керував ОСОБА_1 ), який здійснив зіткнення з автомобілем перевізника. Постановою Біляївського районного суду Одеської області від 10.12.2024 встановлено винуватця ДТП ОСОБА_1 , дії якого призвели до пошкодження вантажу. При цьому автомобіль перевізника на момент ДТП був припаркований, порушень ПДР водієм ОСОБА_2 не виявлено.

Таким чином, пошкодження вантажу сталося внаслідок обставин, уникнути або передбачити які перевізник не міг.

Відповідач також надає схему ДТП, що підтверджує керування автомобілем перевізника водієм ОСОБА_2 .

Отже, відповідач заявляє, що дотримався всіх умов перевезення та зобов`язань за Договором №2882 від 16.09.2024 та Транспортною заявкою №8542 від 16.09.2024 і не несе відповідальності за пошкодження вантажу через дії третіх осіб, не залучених ним до перевезення.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються аргументи позивача та заперечення відповідача, об`єктивно оцінивши докази судом встановлено наступне.

Між позивачем (Виконавець) та ТОВ «Ламан Шипінг» (Замовник) 19.07.2023 було укладено Договір перевезення вантажів автотранспортом № 19/07/2023, за яким позивач зобов`язався перевезти вантаж по території України та/або за її межами, в міжнародному сполученні, і доставити його належному отримувачу, згідно з транспортною накладною (ТТН/CMR). Умовами цього договору, з урахуванням заяви № 287462 від 18.09.2024 визначено, що позивач доставляє сонячні панелі (Solar panel, вагою 20855.005, згідно з CMR). ПІБ водія - ОСОБА_2 .

В той же час з метою виконання умов вказаного Договору № 19/07/2023 між позивачем (експедитор) та відповідачем (перевізник) було укладено Договір на перевезення № 2882 від 16.09.2024, проект якого надіслано на електронну адресу відповідача 16.09.2024. Судом встановлено, що разом з проектом договору позивачем відповідачу надіслано також і підписану зі сторони позивача Транспортну заявку 8542 від 16.09.2024, про що свідчить скріншот листування електронною поштою між позивачем та представником відповідача.

16 вересня 2024 року на виконання умов Договору перевезення № 2882 від 16.09.2024, між позивачем та відповідачем укладено Транспортну заявку № 8542 від 16.09.2024 на перевезення вантажу, що є додатком до Договору перевезення.

Вказаною заявкою визначено перевізника (ФОП Тимощук І.І., відповідач), - дані водія: Петрочук І.; адресу, дату і час завантаження (Гданськ (Польща), 18.09.2024) і доставки (м. Одеса (згідно ЦМР), по нормативу), суму фрахту та умови оплати, вагу, інформацію про вантаж (обладнання, 22 т.), автомобіль ( НОМЕР_2 / НОМЕР_4 ), інші умови.

Менеджером по перевезенню в заявці вказано представника відповідача: Павлюковець Ольгу.

Відповідач доводить, що оскільки ані позивач ані відповідач не підписали Договір № 2882 від 16.09.2025, то Договір вважається не укладеним, а відповідач виконував свої обов`язки з доставки вантажу до місця розвантаження не на підставі Договору від 16.09.2024, а за транспортною заявкою від 16.09.2024.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд, оцінюючи доводи відповідача про відсутність укладеного договору № 2882 від 16.09.2024, керується принципом вірогідності доказів, закріпленим у ст. 79 ГПК України. Відповідно до цього принципу, суд оцінює докази не ізольовано, а у сукупності, у взаємозв`язку та відповідно до їх логічної та фактичної достовірності. У даній справі до доказів, що підтверджують укладення між сторонами Договору від 16.09.2024 належать: проект договору № 2882 від 16.09.2024, надісланий відповідачу електронною поштою того ж дня; транспортна заявка № 8542 від 16.09.2024, яка була надіслана разом із проектом договору, яка містить прямі посилання на умови договору та всі реквізити сторін; фактичне виконання перевізником зобов`язань яке не заперечується сторонами. Суд враховує, що виконання перевізником зобов`язань із перевезення свідчить про конклюдентні дії обох сторін щодо укладення договору, позаяк транспортна заявка № 8542 від 16.09.2024 містить прямі посилання на Договір перевезення № 2882 від 16.09.2024, що підтверджує ознайомлення обох сторін із його умовами. Позивачу і відповідачу були відомі умови договору, і всі положення договору фактично погоджені сторонами, про що свідчить факт подальшого виконання зобов`язань за договором. Крім того, судом не виявлено жодного листування або іншої переписки між сторонами, у якій би зазначалося, що договір не укладений або що умови договору не приймаються, що додатково підтверджує факт досягнення згоди і укладення договору.

Відтак суд виснує, що Договір перевезення № 2882 від 16.09.2024, який міститься в матеріалах справи, є укладеним, незважаючи на відсутність у ньому підписів сторін.

Згідно з пунктом 1.1 Договору перевезення в порядку та на умовах, визначених цим договором, Перевізник зобов`язується доставити довірений йому вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу.

Пунктом 9.1 Договору перевезення визначено, що він набрав чинності з дати його підписання і діє до 31.12.2024 включно з правом пролонгації. Закінчення строку дії цього Договору не звільняє жодну із сторін від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час його дії (п. 9.4).

Відповідно до Договору перевезення щодо організації перевезень (Розділ 2) визначено, зокрема, такі умови:

- Експедитор надає Перевізнику в оригіналі або за допомогою факсимільного, або електронного зв`язку заявку (контракт-заявку) - п. 2.1;

- в заявці (контракт-заявці) обов`язково вказується: адреса завантаження та розвантаження вантажу, дата та час подачі автомобіля під завантаження, найменування та характеристики (особливості) вантажу, його вага, назва митного переходу їй кордоні України (при міжнародній перевезеннях), термін доставки, відповідальні особи при завантажені та розвантаженні та їх контактні телефони, вартість перевезення, додаткові умови, підпис та печатка Експедитора.

При необхідності зміни дати завантаження - вона узгоджується сторонами додатково. Заявка (контракт-заявка), всі зміни та доповнення до неї, підтверджені письмово Сторонами є невід`ємною частиною цього договору п. 2.2;

- Перевізник, у випадку погодження умов заявки (контракт-заявки) підписує її та завіряє печаткою. Протягом одного робочого дня Перевізник у спосіб, в який було отримано заявку від Експедитора, направляє погоджену заявку (контракт-заявку) Експедитору. У випадку необхідності внести зміни на стадії погодження заявки (контракт-заявки) Перевізник погоджує такі зміни письмово із Експедитором. Зміни до заявки (контракту-заявки) вважаються погодженими Сторонами у випадку надання Експедитором письмового підтвердження Перевізнику про погодженім таких змін п. 2.3;

- умови, що обумовлені в конкретній заявці мають переважне право по відношенню до умов цього договору п. 2.5;

- вантаж вважається доставленим вантажоодержувачу за наявності друку інспектора митниці і печатки вантажоодержувача вантажу в міжнародній товарно-транспортній накладній (СМR) п. 2.6.

Права та обов`язки за Договором перевезення визначено у Розділі 3 договору, відповідно до якого, зокрема:

Експедитор зобов`язався

- підготувати вантаж до перевезення у строки, вказані в цьому договорі або заявці (контракт-заявці) п. 3.1.1.

Експедитор має право у випадку втрати та/або пошкодження вантажу та/або наявності претензій до Перевізника стосовно доставки перевезення) вантажу притримати оплату за здійснене перевезення до врегулювання всіх взаємовідносин із замовником без застосування будь-яких фінансових санкцій стосовно Експедитора п. 3.2.4.

Перевізник, у свою чергу, зобов`язався, зокрема:

- підтвердити прийняття заявки до виконання після отримання заявки від Експедитора, факсограмою або засобами електронного зв`язку п. 3.3.1;

- приймати вантаж до перевезення, якщо вантаж і документи на нього відповідають встановленим чинним законодавством вимогам. Стежити за правильністю завантаження, приймаючи вантаж до перевезення в цілісній упаковці і по кількості місць. Стежити за розміщенням і кріпленням вантажу на вантажній платформі, щоб уникнути пошкодження вантажу і рухомого складу під час навантаження і транспортування. При навантаженні (розвантаженні) звірити кількість і стан вантажу, завантаженого на транспортний засіб з кількістю і станом вантажу, занесеним у міжнародну товарно-транспортну накладну (СМR). Перевіряти правильність зроблених в провізних товарно-транспортних документах записів щодо числа вантажних місць, їх маркування і нумерації. Забезпечити оформлення необхідної документації, що гарантує безперешкодний проїзд через країни відправлення, призначення та транзиті п. 3.3.2;

- забезпечити перевезення вантажу у встановленому цим договором та чинним законодавством порядку та визначеними сторонами транспортними засобами п. 3.3.3;

- приймати вантажі на підставі належним чином оформлених товарно-транспортних документів, забезпечувати належну охорону та належне зберігання вантажу при перевезенні, забезпечувати доставку вантажу в узгоджені терміни (строки), здавати вантаж уповноваженій на одержання вантажу особі (одержувачу вантажу) на підставі належним чином оформлених товарно-транспортних документів п. 3.3.6;

- забезпечити збереження вантажу з моменту прийняття його до перевезенім до видачі вантажоодержувачу. Повністю відшкодувати Експедитору усі збитки, що виникли внаслідок втрати чи пошкодження ватажу та/або внаслідок безпідставної відмови Перевізника від прийняття вантажу до перевезення та/або внаслідок прострочення доставки вантажу п. 3.3.9;

- у разі переривання або припинення перевезення (доставки) вантажів з незалежних від Перевізника обставин, повідомити про це Експедитора і одержати від нього відповідне розпорядження щодо вантажу, в т.ч. у випадку втрати та/або пошкодження вантажу п. 3.3.10;

- при необхідності забезпечити наявність СМR - страхування вантажу у Перевізника п. 3.3.12;

- контролювати місця стоянок водіїв, які виникають у наслідок обов`язкового відстію автомобілів по показникам тахометрів вантажівок. п. 3.3.15;

- приймати всі можливі заходи безпеки, необхідні для збереження вантажів, які заявлені до перевезення. п. 3.3.16.

Згідно з Розділом 6 Договору перевезення (Відповідальність сторін):

- за невиконання та/або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим Договором винна Сторона зобов`язана відшкодувати іншій Стороні заподіяні таким невиконанням та/або неналежним виконанням збитки п. 6.2;

- Перевізник несе повну матеріальну відповідальність за збереження вантажу з моменту прийняття його до перевезення до моменту передачі вантажу вантажоодержувачу, вказаному в CMR. У разі пошкодження, втрати або повної загибелі вантажу Перевізник несе відповідальність в сумі пошкодженого вантажу по цінах, вказаних в Інвойсі, що супроводжує вантаж, а так само - вартість його митного очищення і інших витрат згідно Конвенції про договір міжнародного перевезеш« вантажів (КДМВ ООН, Женева 1956 p.) та сплачує експедитору усі збитки, що виникли у Експедитора внаслідок пошкодження, втрати або повної загибелі вантажу. Термін, позовної давності по стягненню збитків внаслідок пошкодження, втрати або повної загибелі вантажу становить три роки п. 6.10;

- у разі пошкодження вантажу при його транспортуванні, пошкоджений вантаж надається вантажоодержувачу. Якщо вантаж був пошкоджений в момент транспортування, Перевізник повинен відшкодувати всі завданні цим пошкодженням збитки та вартості вантажу протягом 10 (десяти) календарних днів від дня направлення вимоги (претензії). Перевізник у будь-якому випадку позбавлений права вимагати повернення йому пошкодженого вантажу. п. 6.12;

- датою від якої починає перебіг строку позовної давності чи строк пред`явлення претензії Перевізнику, вважається дата отримання претензії експедитором від одержувача/замовника вантажу, з якім укладено договір Експедитора. п. 6.13;

- сторони домовились, що при пошкодженні вантажу відшкодовується не сума, на яку зменшилося вартість товару згідно рахунку - фактури (invoice), а ринкова вартість самого товару який пошкоджено. Пошкодженням в даному випадку вважаться навіть втрата товарного виду. п. 6.14;

- Перевізник особисто несе відповідальність за свої дії та дії третіх осіб, які залучаються ним до виконання цього договору, як за свої власні у розмірі та на умовах, передбачених чинним законодавством та міжнародними договорами (конвенціями) в т.ч. за втрату та/або пошкодження вантажу п. 6.16.

Судом встановлено, що п. 3 Транспортної заявки № 8542 від 16.09.2024 на перевезення вантажу визначено, що:

- Перевізник несе повну матеріальну відповідальність за збереження вантажу з моменту прийняття його до перевезення до моменту передачі вантажу вантажоодержувачу, вказаному в CMR. У разі пошкодження, втрати або повної загибелі вантажу Перевізник несе відповідальність в сумі пошкодженого вантажу по цінах, вказаних в Інвойсі, що супроводжує вантаж, а так само - вартість його митного очищення і інших витрат згідно Конвенції про договір міжнародного перевезення вантажів (КДМВ ООН, Женева 1956 p.);

- умови доставки вантажу «по нормативу» - з розрахунком 500 км. доба.

В порядку виконання зазначеної заявки, 18 вересня 2024 року перевізником було забезпечено подачу транспортного засобу: автомобіль НОМЕР_2 / НОМЕР_4 .

Факт отримання вантажу відповідачем підтверджується Міжнародною товарно-транспортною накладною (CMR 446294-2 від 18.09.2024), згідно з якою відповідач 18.09.2025 завантажився на автомобіль НОМЕР_2 / НОМЕР_4 вантажем: (Solar Module), вагою 20855,005 KGS, у кількості 17 палет, відповідно до Рахунку (Інвойсу): ISCE24036 від 02.07.2024, специфікації № 1 та пакувального листа.

26 вересня 2024 року представник отримувача товару проставив відповідну відмітку на CMR 446294-2 від 18.09.2024.

В Рахунку (Інвойсі) ISCE24036 від 02.07.2024, специфікації № 1 та пакувальному листі, які є невід`ємною частиною CMR, і з якими ознайомився відповідач (в т.ч. водій), зазначено: Найменування товару: Solar panels, 580W LP-580MD; Кількість: 629 одиниць; Ціна за одиницю: 68,3 доларів США.

Крім того, відповідно до Договору перевезення відповідач надав позивачу рахунок на оплату № 46 від 26.09.2024.

В той же час, як видно із матеріалів справи у процесі здійснення перевезення, 24.09.2024 року о 09:00 год. на а/д Київ-Одеса, 455 км. сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої з автомобілем Відповідача DAF FT XF НОМЕР_2 / НОМЕР_4 , яким керував водій ОСОБА_2 , відбулося зіткнення, і був пошкоджений/знищений вантаж, який на той час перебував в автомобілі - сонячні панелі, що перевозилися відповідачем згідно з Договором перевезення.

26 вересня 2024 року вказаний вантаж було доставлено транспортним засобом д.н.з. НОМЕР_2 / НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , АС2875XG, який належить ФОП Тимощук І.І. на склад за адресою: м. Одеса, вул. Моторна, 8Б, що підтверджується дефектним актом №01 від 26.09.2024 та міжнародною товарно-транспортною накладною № 446294-2.

26 вересня 2024 року за участю представників ТОВ «ГРІНПІС» та фізичною особою - підприємцем Тимощук І.І. було складено дефектний акт №01 від 26.09.2024, де зазначено, що під час приймання товару, який був доставлений, виявлено наступні дефекти:

- сонячна палень Solar panel, 580W LP-580MD, в кількості 53 шт. - повністю знищено;

- сонячна палень Solar panel, 580W LP-580MD, в кількості 15 шт. - пошкоджено.

З огляду на це, 27.09.2024 на замовлення ТОВ «Ламан Шипінг», в присутності представника відповідача (Тимощука Владислава Сергійовича) Чорноморським підприємством Одеської регіональної ТПП складено Експертний висновок № ВЕ-8/136, відповідно до якого встановлено, що з переліку наявних сонячних панелей, які перевозилися Відповідачем (629 од.), було пошкоджено 68 сонячних панелей різного ступеня та характеру.

08 жовтня 2024 року ТОВ «Ламан Шипінг» було виставлено позивачу претензію № 446294 про відшкодування збитку в сумі 206 741,70 грн, що становить вартість пошкоджених 68 од. сонячних панелей.

Отримавши цю претензію, позивач надіслав на адресу відповідача аналогічну претензію від 08.10.2024 № 1-08, в якій вимагав сплатити на користь позивача вартість матеріальної шкоди (збитків). (відповідно до п. 6.10, 6.14 Договору перевезення та п. 3 Транспортної заявки № 8542 від 16.09.2024).

Вартість однієї одиниці сонячної панелі, як це передбачено Договором перевезення, встановлено в розмірі 68,30 доларів США. Відповідно, за пошкоджені 68 од. ТОВ «Ламан Шипінг» вимагав від Позивача сплатити 206 741,70 грн, з яких: 191 441,70 грн (еквівалент 4 644,4 доларів США (68,30*68 од.)) і 15 300,00 грн вартість огляду, оформлення експертного висновку.

Претензія позивача залишилася невиконаною зі сторони відповідача. ФОП Тимощук І.І. надіслала позивачу відповідь на претензію в якій повідомила, що на момент звернення з претензією ТОВ «РВ ДАФ+», як експедитор, не відшкодувало завдану шкоду замовнику - ТОВ «Ламан Шипінг» та також вказано про те, що 10.12.2024 постановою Біляївського районного суду Одеської області, ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, тобто в діях перевізника відсутня вина у заподіянні шкоді, тому відмовила у задоволенні претензії.

Залишаючись зобов`язаним перед ТОВ «Ламан Шипінг», Товариство з обмеженою відповідальністю «РВ ДАФ +» здійснило відшкодування пошкодженого товару та суму збитків в розмірі 206 741,70 грн для ТОВ «Ламан Шипінг», що підтверджується платіжною інструкцією № 14010 від 20.08.2025.

Після цього позивач звернувся до суду із даним позовом про стягнення збитків у розмірі 206 741,70 грн із відповідача (перевізника). Позивач доводить, що з моменту прийняття Відповідачем майна до перевезення, саме він як перевізник несе повну відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу. Крім того, він також зобов`язаний доставити вантаж чи багаж у пункт призначення і видати його уповноваженій особі. На переконання позивача оскільки відповідачем не було забезпечено належне виконання умов укладеного між ним та позивачем Договору перевезення та рухоме майно вантажоодержувачу доставлено з пошкодженням, не у відповідності до умов Договору перевезення, тому саме відповідач має відшкодувати позивачу вартість втраченого вантажу та витрат на огляд, експертну оцінку в сумі 206 741,70 грн (ціна позову).

Водночас як встановлено судом, 10.12.2024 Біляївським районним судом Одеської області винесено постанову у справі № 496/6436/24 (провадження № 3/496/4031/24), в якій зазначено: « ОСОБА_1 24.09.2024 року о 09:00 год. на а/д Київ-Одеса, 455 км., керуючи а/т DAF д.н.з. НОМЕР_3 із напівпричепом Benalu д.н.з. НОМЕР_7 не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з а/т DAF д.н.з. НОМЕР_2 із напівпричепом Krone д.н.з. НОМЕР_4 , який був припаркований. Після наїзду продовжив рух та скоїв наїзд на металево - бар`єрне огородження та фонарно-опорне освітлення на АЗС SOCAR. Своїми діями гр. ОСОБА_1 порушив вимоги п. 13.1 Правил дорожнього руху за яке настає відповідальність за ст. 124 КУпАП. Транспортні засоби отримали механічні пошкодження».

Вказаною постановою Біляївського районного суду Одеської області від 10 грудня 2024 року у справі № 496/6436/24 (провадження № 3/496/4031/24) підтверджується, що 24.09.2024 року на а/ д Київ-Одеса, 455 км. сталася дорожньо-транспортна пригода, за участю автомобіля перевізника (відповідача) DAF FT XF НОМЕР_2 / НОМЕР_4 , який здійснював перевезення вказаного вантажу та був припаркований.

Даною постановою Біляївського районного суду Одеської області визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП ОСОБА_1 та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 грн.

Саме внаслідок вказаного ДТП було частково пошкоджено та знищено вантаж, який перевозився відповідачем відповідно до Договору від 16.09.2024 та транспортної заявки на перевезення вантажу № 8542 від 16.09.2024 та міжнародною товарно-транспортною накладною № 446294-2.

Норми права, що підлягають до застосування, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів, наведених сторонами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються аргументи позивача та заперечення відповідача, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

За змістом ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 908 ЦК України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.

Згідно з част. 2 ст. 909 ЦК України договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

За змістом ст. 908 ЦК України та ст. 306 ГК України загальні умови перевезення вантажів визначаються цими Кодексами, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Частиною 1 ст. 307 ГК України передбачено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до ст. 920 ЦК України у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Разом з тим, перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини (ст. 924 ЦК України).

Згідно зі ст. 314 ГК України перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини. У транспортних кодексах чи статутах можуть бути передбачені випадки, коли доведення вини перевізника у втраті, нестачі або пошкодженні вантажу покладається на одержувача або відправника. За шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, перевізник відповідає: у разі втрати або нестачі вантажу - в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає; у разі пошкодження вантажу - в розмірі суми, на яку зменшилася його вартість; у разі втрати вантажу, зданого до перевезення з оголошенням його цінності, - у розмірі оголошеної цінності, якщо не буде доведено, що вона є нижчою від дійсної вартості вантажу.

Отже, ст. ст. 924 ЦК України та 314 ГК України визначено, що, зокрема, за втрату вантажу перевізник несе відповідальність у розмірі вартості вантажу, у разі пошкодження вантажу - в розмірі суми, на яку зменшилася його вартість, якщо не доведе, що це сталося не з його вини, або внаслідок обставин, яким останній не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало.

За змістом наведених норм обсяг відповідальності перевізника за договором перевезення може бути погоджений сторонами у відповідному договорі і не повинен суперечити положенням чинного законодавства.

Статтею 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що міжнародні перевезення пасажирів і вантажів - перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом з перетином державного кордону.

Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України Про дію міжнародних договорів на території України встановлено, що укладені і належним чином ратифіковані Україною міжнародні договори становлять невід`ємну частину національного законодавства України і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

За змістом ч. 1-2 ст. 3 ГПК України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.

Пунктом 10.1 Договору перевезення визначено, що відносини між сторонами, що не врегульовані положеннями (умовами) цього Договору, регулюються нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Законом України «Про транспортно-експедиторську діяльність», Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (КДМВ ООН, Женева 1956 р.), Митної конвенції МДП, Конвенції про перевезення небезпечних вантажів (ADR), Європейської угоди про режим праці і відпочинку водіїв (ESTR), а також вимоги міжурядових угод про міжнародні автомобільні перевезення, Правилами перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні та іншими нормативно-правовими актами України та міжнародними договорами.

Оскільки спір між позивачем та відповідачем виник з договору міжнародного перевезення вантажу автомобільним транспортом, враховуючи, що перевезення здійснювалось за міжнародним сполученням Гданськ (Польща) - м. Одеса (Україна), тому на спірні правовідносини сторін також поширюються положення Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, підписана в Женеві 19 травня 1956 року (далі - Конвенція).

Законом України "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" закріплено, що Україна приєдналася до зазначеної Конвенції. Конвенція набрала чинності для України 17 травня 2007 року.

Відповідно до статті 1 Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

З врахуванням статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України", статті 3 Господарського процесуального кодексу України до спірних правовідносин застосовуються положення Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, які мають пріоритет над правилами, передбаченими законодавством України.

Стаття 4 Конвенції передбачає, що договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної, зокрема, наданою сторонами СМR, якою підтверджується прийняття вантажу до перевезення. Відсутність, неправильність чи утрата вантажної накладної не впливають на існування та чинність договору перевезення, до якого й у цьому випадку застосовуються положення цієї Конвенції.

Статтею 9 Конвенції встановлено, що вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

З урахуванням норм чинного законодавства, факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується транспортними документами, які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Судом встановлено, що відповідачем було прийнято вантаж до перевезення, що підтверджується СМR накладною.

Основні умови здійснення транспортно-експедиційного обслуговування зовнішньоторговельних і транзитних вантажів визначено у Законі України "Про транспортно-експедиторську діяльність".

Згідно з ч. 3 ст. 8 Закону України Про транспортно-експедиторську діяльність експедитори за дорученням клієнтів забезпечують оптимальне транспортне обслуговування, а також організовують перевезення вантажів різними видами транспорту територією України та іноземних держав відповідно до договорів (контрактів), згідно з якими сторони мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим та іншими законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України Про транспортно-експедиторську діяльність, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

Статтею 920 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 924 ЦК України перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Статтями 924 ЦК України та 314 ГК України визначено, що, зокрема, за втрату вантажу перевізник несе відповідальність у розмірі вартості вантажу у разі, якщо не доведе, що це сталося не з його вини, або внаслідок обставин, яким останній не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало.

Згідно з правовою позицією, наведеною у постанові Верховного Суду від 17.05.2018 у справі № 907/603/17, норма статті 924 Цивільного кодексу України передбачає принцип винності в разі відповідальності перевізника за втрату, нестачу, псування й ушкодження вантажу, який є загальним для всіх видів транспорту. Перевізник несе відповідальність за нестачу, втрату, псування й ушкодження вантажу лише у випадках, коли він винен у несхоронності вантажу. При цьому обов`язок доведення своєї невинуватості лежить на ньому.

Отже, відповідальність перевізника побудована за принципом вини і діє, як правило, презумпція вини зобов`язаної сторони.

Перевізник несе відповідальність, якщо не доведе, що втрата, псування й ушкодження вантажу відбулися внаслідок обставин, яким він не міг запобігти чи усунення яких від нього не залежало, зокрема, внаслідок вини перевізника чи відправника вантажу; особливих природних властивостей перевезеного вантажу; недоліків тари й пакування, яких не можна було встановити шляхом зовнішнього огляду при прийманні вантажу до перевезення й інших обставин, передбачених законом.

Перевізник несе відповідальність щодо забезпечення схоронності вантажу чи багажу в період здійснення перевезення. Крім того, він також зобов`язаний доставити вантаж чи багаж у пункт призначення і видати його уповноваженій особі.

Невиконання цього обов`язку тягне відповідальність перевізника, який звільняється від відповідальності тільки у випадках, коли незбереження вантажу стало наслідком обставин, що характеризуються одночасно двома ознаками:

1) усунення цих обставин не залежало від перевізника. Це формулювання слід тлумачити в такий спосіб, що перевізник звільняється від відповідальності за незбереження вантажу, якщо відповідно до законодавства та договору перевезення він не несе обов`язку усунення зазначених обставин;

2) перевізник не міг запобігти цим обставинам.

Звідси слід зробити висновок про те, що перевізник звільняється від відповідальності за незбереження вантажу у випадках, коли причиною його незбереження була непереборна сила або обставини, які не залежали від нього.

За змістом статті 17 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (Женева, 19.05.1956, Закон України «Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів», надалі в тексті - Конвенція) перевізник несе відповідальність за повну чи часткову втрату вантажу або за його ушкодження, що сталися з моменту прийняття вантажу для перевезення і до його доставки, а також за будь-яку затримку доставки.

Однак, перевізник звільняється від відповідальності, якщо втрата вантажу, його ушкодження чи затримка його доставки стались внаслідок дій або недогляду позивача, внаслідок інструкцій позивача, не викликаних діями або недоглядом з боку перевізника, внаслідок дефекту вантажу чи внаслідок обставин, уникнути яких перевізник не міг і наслідки яких він не міг відвернути (відповідно до ч.2 ст. 17 Конвенції)

Верховний Суд у постанові від 05 жовтня 2021 року у справі № 907/746/17 зазначив, що враховуючи приписи статей 17, 18 Конвенції у співвідношенні із статтями 22, 611, 623, глави 64 (Перевезення) ЦК України, статтями 224, 225, глави 32 (Правове регулювання перевезення вантажів) Господарського кодексу України, уже надавав висновок про те, що для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; збитків; причинного зв`язку та вини. При цьому, Верховний Суд погодився із висновками судів попередніх інстанцій про те, що вина перевізника за втрату, нестачу, псування та ушкодження вантажу презюмується та не підлягає доведенню замовником.

У зазначеній вище постанові Верховний Суд акцентував увагу на тому, що з аналізу Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, глави 32 Господарського кодексу України та глави 64 ЦК України вбачається, що перевізник зобов`язаний доставити вантаж чи багаж у пункт призначення і видати його уповноваженій особі. Невиконання цього обов`язку тягне відповідальність перевізника. Перевізник несе відповідальність щодо забезпечення схоронності вантажу чи багажу в період здійснення перевезення.

Перевізник звільняється від відповідальності тільки у випадках, коли незбереження вантажу стало наслідком обставин, що характеризуються одночасно двома ознаками: усунення цих обставин не залежало від перевізника; перевізник не міг запобігти цим обставинам (внаслідок дій або недогляду відправника вантажу, особливих природних властивостей перевезеного вантажу, внаслідок інструкцій замовника перевезення, дефекту вантажу, недоліків тари й пакування, яких не можна було встановити шляхом зовнішнього огляду при прийманні вантажу до перевезення чи внаслідок обставин, уникнути яких перевізник не міг і наслідки яких він не міг відвернути, й інших обставин, передбачених законом).

Як передбачено п.6.16. Договору, Перевізник особисто несе відповідальність за свої дії та дії третіх осіб, які залучаються ним до виконання цього договору, як за свої власні у розмірі та на умовах, передбачених чинним законодавством та міжнародними договорами (конвенціями) в т.ч. за втрату та/або пошкодження вантажу.

Отже, виходячи зі змісту п.3 Транспортної заявки № 8542 від 16.09.2024 та п.6.16. Договору, перевізник, тобто відповідач, не несе відповідальності за пошкодження, втрати або повної загибелі вантажу внаслідок дій третіх осіб, які не залучалися ним до виконання перевезення.

За таких обставин, відповідач несе відповідальність за втрату та/або пошкодження вантажу на умовах, передбачених чинним законодавством та міжнародними договорами (конвенціями), тобто за наявності складу правопорушення.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності, відповідно до статті 623 ЦК України.

Згідно з ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Позивач просить стягнути з відповідача збитки, заподіяні пошкодженням товару, який був наданий для перевезення.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

За змістом статей 224, 225 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, необхідною умовою є наявність усіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправна поведінка; збитки; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданими збитками; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Підставою для відшкодування збитків відповідно до пункту 1 статті 611 ЦК та статті 224 ГК України є порушення зобов`язання.

Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) при зменшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

При цьому саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив відсутність всіх складових, які є необхідними для відшкодування збитків позивачу, зважаючи на таке.

Доводи позивача про те, що відповідач не довів необхідність зупинки транспортного засобу на відстій, є безпідставними та спростовуються вимогами законодавства.

По-перше, обов`язковість періодів відпочинку водія прямо встановлена Європейською угодою щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР), яка є обов`язковою для застосування під час міжнародного перевезення.

Згідно з положенням (поправка № 6) Європейської Угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, що виробляють міжнародні автомобільні перевезення, та Положенням про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 № 340, після керування протягом 4 годин 30 хвилин водій повинен зробити перерву для відпочинку та харчування тривалістю не менше 45 хвилин. Щоденний (міжзмінний) відпочинок водія вантажного автомобіля не може здійснюватися водієм у кабіні вантажного автомобіля, крім випадків, коли у вантажному автомобілі є спальне місце для відпочинку водія.

Тобто водій не має права знаходитися в автомобілі постійно, а зобов`язаний дотримуватись норм відпочинку. Тому неможливо фізично забезпечити постійне перебування водія в автомобілі саме через нормативне обмеження часу перебування за кермом.

Згідно з матеріалами справи на момент дорожньо-транспортної пригоди, автомобіль перевізника (відповідача) DAF FT XF НОМЕР_2 / НОМЕР_4 , який здійснював перевезення вказаного вантажу був припаркований.

Перевезення вантажу здійснювалось водієм ОСОБА_2 , що підтверджується схемою ДТП, в якій вказано водія перевізника - ОСОБА_2 , а також постановою Біляївського районного суду Одеської області від 10.12.2024 у справі № 496/6436/24 (провадження № 3/496/4031/24), в якій вказано прізвище ОСОБА_2 , який надавав пояснення.

Водій відповідача мав право перебувати припаркованим і відпочивати, що дозволено йому відповідно до законодавства України та міжнародних правил щодо робочого часу і відпочинку водіїв транспортних засобів, а також вимог безпеки руху під час міжнародних автомобільних перевезень.

Із відеозапису, дослідженого судом, вбачається, що автомобіль відповідача був припаркований у спеціально відведеній зоні для відстою вантажних транспортних засобів, що відповідає вимогам безпеки та нормам відпочинку водіїв. Протилежного позивачем не доведено.

Суд констатує, що в матеріалах справи відсутні докази того, що працівниками поліції під час оформлення матеріалів вказаної дорожньо-транспортної пригоди, виявлені порушення Правил дорожнього руху зі сторони водія автомобіля перевізника (відповідача) DAF FT XF НОМЕР_2 / НОМЕР_4 - ОСОБА_2 .

За таких обставин, пошкодження вантажу сталось внаслідок обставин, які перевізник не міг уникнути чи передбачити та виходячи зі змісту п.3 Транспортної заявки №8542 від 16.09.2024 перевізник, тобто відповідач не несе відповідальності за пошкодження, втрати або повної загибелі вантажу внаслідок дій третіх осіб, які не залучалися ним до виконання перевезення.

Суд встановив, що невиконання відповідачем зобов`язання по доставці неушкодженого вантажу у місце призначення відбулося виключно з підстави дорожньо-транспортної пригоди, тобто унаслідок обставини, яка не залежала від відповідача і перебувала поза межами його цивільно-правової відповідальності.

Так, постановою Біляївського районного суду Одеської області від 10.12.2024, ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення за наслідками ДТП.

Отже, часткове пошкодження та знищення вантажу, сталось не з вини перевізника чи його водія, а внаслідок протиправних дій третьої особи, зокрема гр. ОСОБА_1 , який керуючи транспортним засобом DAF д.н.з. НОМЕР_3 із напівпричепом Benalu д.н.з. НОМЕР_7 , не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з а/т DAF д.н.з. НОМЕР_2 із напівпричепом Krone д.н.з. НОМЕР_4 , який був припаркований.

В діях відповідача відсутня протиправна поведінка, як наслідок відсутній причинний зв`язок зі збитками потерпілої сторони.

Постанова Біляївського районного суду Одеської області від 10 грудня 2024 року, якою встановлено винуватця дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок протиправних дії якого, було частково пошкоджено та знищено вантаж, є належним та допустимим доказом, яким перевізник спростовує «презумпцію заподіювача шкоди».

Відтак відповідачем, як перевізником вантажу, доведено, що пошкодження вантажу викликано обставинами, які звільняють перевізника від відповідальності, тому вимоги позивача про стягнення збитків в розмірі 206 741,70 грн, що спричинені пошкодженням вантажу під час міжнародного автомобільного перевезення, є безпідставними та такими що не підлягають до задоволення.

Невиконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань по доставці вантажу у місце призначення, відбулось виключно з підстави ДТП, у якій винна інша особа - гр. ОСОБА_1 . Водій відповідача не здійснював рух під час ДТП, автомобіль був припаркований. Тобто невиконання зобов`язання відбулось з підстави, яка від відповідача ніяким чином не залежить та знаходиться поза межами його цивільно-правової відповідальності.

Доводи позивача про те, що відповідач не застрахував свою відповідальність або вантаж, і з цієї причини повинен нести відповідальність за наслідки ДТП, є помилковими та не ґрунтуються на умовах правовідносин і законодавстві. Як вбачається з транспортної заявки № 8542 від 16.09.2024, такий обов`язок на відповідача не покладено. Крім цього, відсутність страхування сама по собі не створює вини перевізника, оскільки відповідальність перевізника визначається фактом порушення ним своїх обов`язків та причинно-наслідковим зв`язком між його поведінкою і збитками. Позивач не довів, що відповідач порушив будь-які правила перевезення або заходи щодо збереження вантажу. Крім цього, пошкодження вантажу виникло виключно внаслідок дій третьої особи - водія іншого транспортного засобу, вина якого встановлена постановою Біляївського районного суду від 10.12.2024. Це є обставина, яку відповідач не міг ні передбачити, ні відвернути. Така подія відповідно до умов транспортної заявки та норм ЦК України звільняє перевізника від відповідальності, незалежно від наявності чи відсутності страхування. Таким чином, позивач фактично намагається підмінити обов`язок доведення вини перевізника посиланням на відсутність страхування, що не відповідає ні закону, ні змісту договірних відносин. Відтак вказані доводи не приймаються судом.

Крім цього, суд зауважує, що позивач перерахував на користь ТОВ «Ламан Шипінг» суму в розмірі 206 741,70 грн., тобто відшкодував шкоду. Відповідно до ч.1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Отже, позивач має право на зворотню вимогу саме до винної особи, а не до відповідача.

Крім цього, суд вважає за необхідне зазначити, що доводи відповідача про нібито недобросовісну поведінку позивача є необґрунтованими, адже предметом спору не є оплата за перевезення. Посилання позивача на несплату коштів за перевезення за транспортною заявкою №8542 від 16.09.2024 та рахунком №46 від 26.09.2024 не має правового значення для вирішення спору, оскільки ці обставини не стосуються фактичної події та порушення, яке є предметом розгляду.

Разом з тим, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому суд зазначає, що іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з фізичної особи підприємця Тимощук Інни Іванівни на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «РВ ДАФ+» збитків в розмірі 206741,70 грн, що спричинені пошкодженням вантажу під час міжнародного автомобільного перевезення.

Розподіл судового збору

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством, передбачено справляння судового збору.

У відповідності до підп. 1 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру - 1, 5 % ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Законом 2147 до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» включено частину третю, відповідно до якої при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору (підп. «б» підпункту 1 п. 17 § 1 розділу 4).

Особи, які після 04.10.2021 подають до суду документи через підсистему «Електронний суд», мають правомірні очікування, що розмір судового збору буде розрахований із застосуванням понижуючого коефіцієнта 0,8. (Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 916/228/22, Провадження № 12-26гс22).

За таких обставин, враховуючи, що позовну заяву подано через підсистему "Електронний суд", відповідно позивач зобов`язаний був сплатити судовий збір у розмірі 3 101 грн 13 коп.

Товариством з обмеженою відповідальністю «РВ ДАФ +» подано позовну заяву майнового характеру через підсистему "Електронний суд", ціна позову становить 206 741 грн 70 коп., відповідно позивач зобов`язаний був сплатити судовий збір у розмірі 3 101 грн 13 коп.

За подачу позовної заяви сплачено судовий збір у необхідному розмірі, що підтверджується платіжною інструкцією № 14480 від 22.09.2025.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із тим, що суд дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог то згідно з положеннями ст. 129 ГПК України судовий збір у розмірі 3 101 грн 13 коп. залишається за Товариством з обмеженою відповідальністю «РВ ДАФ +».

Розподіл витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Відповідач просить суд стягнути з позивача 20 000 грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

За приписами ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

У відповідності до ч. 2 ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

За змістом частин 1, 3 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Як вбачається із матеріалів справи, у відзиві зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які Фізична особа-підприємець Тимощук Інна Іванівна понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, яка складається із витрат на оплату професійної правової (правничої) допомоги у розмірі 20 000 грн 00 коп.

У відзиві відповідач просив суд судові витрати покласти на позивача.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ст. 16 ГПК України).

Розглянувши вимогу відповідача про стягнення з позивача 20 000 грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу адвоката, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога, суд встановив таке.

09 жовтня 2025 року між адвокатом Ольховським Миколою Вікторовичем, який діє на підставі Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 616 (видане на підставі рішення Волинської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 01.02.2012 р. № 6/194), (далі - адвокат), з однієї сторони, та фізичною особою-підприємцем Тимощук Інною Іванівною (далі - клієнт, з другої сторони, укладено даний Договір № 35/10 про надання правничої допомоги.

Згідно з п. 1.1. даного Договору Адвокат надає професійну правничу допомогу Клієнту з підготовки відзиву, заперечень, заяв, клопотань, процесуальних документів, представництва інтересів Клієнта в Господарському суді Рівненської області у справі №918/891/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РВ ДАФ +» до Фізичної особи підприємця Тимощук Інни Іванівни про стягнення 206 741,70 грн збитків, а Клієнт зобов`язується оплати вартість (гонорар) наданих Адвокатом послуг на умовах та в порядку передбаченому даним Договором.

Сторонами визначено обсяг прав та обов`язків.

Згідно з п. 3.1. Договору вартість послуг (гонорар) заданим Договором є фіксованим та становить 20 000 грн, які Клієнт зобов`язується сплатити Адвокату протягом 10 днів з моменту підписання Сторонами даного Договору на підставі рахунку наданого Адвокатом. Розмір гонорару не залежить від досягнення Адвокатом позитивного результату, якого бажає Клієнт.

Договір діє з моменту його підписання Сторонами до моменту виконання Сторонами своїх зобов`язань.

За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України.

Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару. Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту.

У ст. 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09.06.2017, передбачено, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час на виконання доручення.

Як встановлено судом, відповідач оплатив для адвоката Ольховського Миколи Вікторовича 20 000 грн 00 коп. за виконану останнім роботу з надання правничої допомоги у справі № 918/891/25, що підтверджується: платіжною інструкцією № 580 від 09.10.2025 (призначення платежу - оплата за надання правової допомоги згідно договору № 35/10 від 09.10.2025, без ПДВ).

Згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 126 ГПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В матеріалах справи відсутні письмові заперечення позивача проти стягнення заявленої суми витрат на оплату послуг адвоката відповідача в розмірі 20 000 грн 00 коп. В той же час у судовому засіданні 13.11.2025 представник позивача заперечив проти заявленої суми 20 000 грн 00 коп, вказавши що така є завищеною.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога господарський суд дійшов висновку про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу з огляду на наступне.

У постанові від 02.02.2024 у справі № 910/9714/22 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду сформулювала висновок про те, що заява про стягнення / розподіл судових витрат є фактично заявою про подання доказів щодо витрат, які понесені стороною у зв`язку з необхідністю відшкодування правової допомоги.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ст. 16 ГПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа Гімайдуліна і інші проти України від 10.12.2009, справа Баришевський проти України від 26.02.2015). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: East/West Alliance Limited проти України від 02.06.2014, за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим; Ла-вентс проти Латвії від 28.11.2002, за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Правова позиція щодо розумності та співмірності розміру витрат на правову допомогу також відображена у постановах Верховного Суду від 24.10.2019 у справі №905/1795/18 і від 01.08.2019 у справі №915/237/18.

Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того чи була їх сума обґрунтованою.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано сукупність доказів: договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Враховуючи викладене, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Така правова позиція викладена у додаткових постановах Верховного Суду від 22.03.2018 у справі №910/9111/17 та від 11.12.2018 у справі №910/2170/18.

Частинами 1-3 ст. 126 ГПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частина 3 ст.126 ГПК визначає, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

При цьому відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Судом встановлено, що у цьому судовому провадженні інтереси позивача представляв адвокат Ольховський Микола Вікторович, який діяв на підставі довіреності на справу № 918/891/25 від 13.10.2025, сформованій у підсистемі Електронний Суд ЄСІТС та ордеру на надання правничої допомоги серії АС № 1159794 від 09.10.2025, виданому на підставі Договору № 35/10 про надання правничої допомоги від 09.10.2025.

Відповідачем надано усю сукупність документів, якими стверджується, що адвокатом Ольховським Миколою Вікторовичем була надана правова правнича допомога у справі № 918/891/25. Адвокатом було здійснено підготовку та подання відзиву, заперечень на відповідь на відзив, що підтверджує фактичне надання професійної правничої допомоги у межах цього судового провадження.

Крім цього, адвокат був присутній у режимі ВКЗ у судових засіданнях 28.10.2025, 06.11.2025 та 13.11.2025 у справі.

Згідно з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, зробленим у постанові від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 дійшла висновку про те, чи потрібно надавати суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, у разі, якщо сторони погодили оплату у фіксованій сумі.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у наведеній вище постанові зазначила таке:

"140. подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

141. Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).

143 ч. 3 ст. 126 ГПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним.

144. Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис".

Суд зазначає, що при фіксованому розмірі гонорару адвоката, ні детальний опис робіт, ні акт виконаних робіт (наданих послуг) що містить перелік послуг, які надані адвокатом не вимагається.

При погодженому між адвокатом (адвокатським бюро / об`єднанням) та клієнтом фіксованому розмірі гонорару останній обчислюється без прив`язки до витрат часу адвоката на надання кожної окремої послуги, що виключає необхідність відображення інформації про понесені адвокатом витрати часу по кожному з видів робіт (наданих послуг) в детальному описі робіт (наданих послуг) чи іншому документі, що містить такий детальний опис. Фіксований розмір гонорару не залежить від витраченого адвокатом (адвокатським бюро / об`єднанням) часу на надання правничої допомоги клієнту.

Процесуальним законом від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, а достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, навіть без обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії (правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 16.05.2019 у справі №823/2638/18 та від 09.07.2019 у справі №923/726/18).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N19336/04).

Судом встановлено, що адвокатом підтверджено розмір наданої правової допомоги клієнту (відповідачу) на суму 20 000 грн 00 коп.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що витрати на професійну правничу допомогу, заявлені Фізичною особою-підприємцем Тимощук Інною Іванівною у справі відповідають таким критеріям як дійсність, обґрунтованість та розумність, співмірність до ціни позову, а також зі складністю справи.

Спір у даній справі є майновим, що виник у зв`язку із тим, що відбулося ДТП під час якого пошкодився товар, перевезення якого здійснювалося відповідачем. Вина відповідача у ДТП відсутня. Позивачем було заявлено до стягнення збитки. Справа розглядалася у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін у зв`язку із малозначністю.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 зробила висновок, що у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат, у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (п.146).

Суд зауважує, що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч. 4 ст. 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд констатує, що доводи позивача про неспівмірність заявлених до стягнення 20 000 грн витрат на професійну правничу допомогу є декларативними та не підтверджені жодними належними і допустимими доказами. Позивач не навів конкретних аргументів щодо невідповідності заявленої суми критеріям, визначеним ч. 4 ст. 126 ГПК України, не подав детальних розрахунків чи порівняльних даних, що свідчили б про завищеність витрат, а також не довів, у чому саме полягає їхня неспівмірність із складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт чи значенням спору.

Згідно зі ст. 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до ст. 16 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У п. 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини "Гурепка проти України № 2" наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Враховуючи викладене, в силу приписів наведених вище норм, для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову.

Надавши оцінку усім доданим до заяви доказам з урахуванням усіх аспектів і складності цієї справи, врахувавши критерії співмірності розміру заявлених витрат на правничу допомогу, визначені ч. 4 ст. 126 ГПК України, зокрема, критеріям розумності, суд дійшов висновку про те, що справедливим та співмірним є покладення всього розміру витрат (пропорційно відмовленим позовним вимогам) на професійну правничу допомогу, які понесені відповідачем, на позивача.

Вирішуючи вказане питання, суд також керується тим, що судовий розсуд - це право суду, яке передбачене та реалізується на підставі чинного законодавства, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення, встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), такий, що є найбільш оптимальним в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Згідно з ст. ст. 126, 129 ГПК України - стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує за рахунок іншої сторони витрати на професійну правничу допомогу.

Таким чином, оскільки у задоволенні позовних вимог по даній справі відмовлено, то суд покладає 20 000 грн 00 коп. витрат відповідача на професійну (правничу) допомогу адвоката - на позивача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 202, 233, 238, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "РВ ДАФ +" до Фізичної особи підприємця Тимощук Інни Іванівни про стягнення 206 741,70 грн збитків - відмовити.

2. Вимогу Фізичної особи підприємця Тимощук Інни Іванівни про стягнення витрат відповідача на професійну (правничу) допомогу адвоката - задовольнити.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «РВ ДАФ +» (33016, Рівненська обл., м. Рівне, вул. Богоявленська, 26Б, оф. 1-Г; ) на користь Фізичної особи підприємця Тимощук Інни Іванівни ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) 20 000 (двадцять тисяч) грн 00 коп. витрат на професійну (правничу) допомогу.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно - західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення у порядку визначеному ст. 257 ГПК України.

Повне рішення складене та підписане "18" листопада 2025 року.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Суддя І.О. Пашкевич