ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 року м. ЧернівціСправа № 926/3068/25

Господарський суд Чернівецької області у складі судді Гурина М.О., за участю секретаря судового засідання Скрипник Д.М., розглянувши матеріали справи

за позовом селянсько-фермерського господарства «Панська долина» (59215, Чернівецька обл., Вижницький р-н, с. Слобода-Банилів, )

до Вашківецької міської ради Вижницького району Чернівецької області (59210, Чернівецька обл., Вижницький р-н, м. Вашківці, вул. Героїв Майдану, буд.2, )

про визнання додаткової угоди до договору недійсним

Представники сторін:

від позивача Данилюк М.Д. представник;

від відповідача Сележан Ю.І. представник.

1. Стислий виклад позовних вимог.

Селянсько-фермерське господарство «Панська долина» звернулось до Господарського суду Чернівецької області з позовом до Вашківецької міської ради Вижницького району Чернівецької області в якому просить суд визнати недійсною додаткову угоду про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 28.10.2009 СФГ «Панська долина» від 22.02.2022 укладену між Вашківецькою міською радою та СФГ «Панська долина», відповідно до якої внесено зміни до п.5 та п.8 договору щодо земельної ділянки площею 5,0644 га, а саме:

- п.5 договору «нормативно-грошова оцінка земельної ділянки площею 5,0644 га становить 160676,16 грн (згідно витягу про нормативну грошову оцінку від 04.02.2022);

- п.8 договору «орендна плата вноситься у формі та розмірі 12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 19293,19 грн на рік).

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням вимог ст. 15 Закону України «Про оренду землі» при внесенні змін до договору, а саме, оспорювана додаткова угода не містить чіткого визначення розміру орендної плати. Зокрема, відсутні відомості щодо її індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Крім цього, позивач зазначає, що встановлений додатковою угодою грошовий розмір орендної плати не відповідає її відсотковому значенню. Також, в додатковій угоді відсутні кадастровий номер земельної ділянки та її місце розташування. Зі змісту додаткової угоди не зрозуміло яким чином внесено зміни до договору (викладено пункт договору у новій редакції, доповнено чи змінено тощо).

Позивач у позовній заяві зазначає про відсутність підстав для збільшення розміру орендної плати мотивуючи це тим, що зміна розміру орендної плати (у відсотках від нормативно-грошової оцінки), оформлена додатками до рішень міської ради про бюджет міста на певний рік, не може вважатися законодавчою підставою для внесення змін до договору оренди землі в частині розміру орендної плати, оскільки цими рішеннями законодавчо не встановлюються граничні (мінімальний та максимальний) розміри орендної плати за земельні ділянки комунальної власності. Водночас, такі рішення міської ради можуть бути підставою для внесення змін до договору оренди землі, якщо сторони договору оренди визначили безпосередньо в самому договорі таку підставу для перегляду розміру орендної плати, що узгоджується з принципом свободи договору, встановленим статтями 3, 6, 627 Цивільного кодексу України.

Згідно п. 12 Договору оренди земельної ділянки від 28.10.2009 сторонами визначено та погоджено вичерпний перелік обставин згідно яких розмір орендної плати переглядається щорічно, до яких не віднесено прийняття рішення органом місцевого самоврядування. З урахуванням викладеного, ні умовами договору оренди землі, ні нормами чинного на момент укладення договору законодавства, не передбачено обов`язкової підстави для внесення змін до договору оренди щодо збільшення розміру орендної плати за користування земельною ділянкою.

Відповідачем 02.10.2025 та 22.10.2025 подано відзив на позовну заяву, в якому він проти позовних вимог заперечив, просив відмовити у задоволенні позову. При цьому, відповідач посилається на те, що позивачем не правильно викладені фактичні обставини справи, у позовній заяві не надано доказів, які б обґрунтовували його вимоги. Відповідач зазначає, що зміни в договір вносились з урахуванням рішення міської ради «Про встановлення ставок орендної плати», додаткова угода є укладеною з моменту досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов та була підписана керівником позивача, який мав необхідний обсяг повноважень.

30.10.2025 через підсистему «Електронний суд» до Господарського суду Чернівецької області від представника позивача отримано додаткові пояснення в яких зазначено, що при підписанні додаткової угоди від 22.02.2022 орендодавцем в категоричній формі було заявлено, що підвищення орендної плати до 12 відсотків від нормативно-грошової оцінки землі є законодавчою зміною, обговоренню не підлягає і обов`язкове до виконання всіма землекористувачами і взаємної згоди сторін для цього не потрібно. Довірившись орендодавцю, як державному службовцю, орендар підписав додаткову угоду. Таким чином орендаря було введено в оману. Про відсутність наміру укладати додаткову угоду за згодою сторін в орендаря не було. Про це свідчить відсутність попереднього листа-повідомлення з проектом змін до існуючого договору оренди землі, а також прийняті рішення Вашківецької міської ради № 596-7/21 від 23.06.2021 року (п.2),96-16/22 від 23.06.2022 року (п.2), 128-26/23 від 13.07.2021 року (п.2), які мають виключно наказовий перегляд орендної плати діючих договорів оренди землі.

Крім того, представник позивача зазначає, що в додатку до додаткової угоди в розрахунку розміру орендної плати в графі «категорія земель» вказана «Не с/г». В ст. 19 Земельного Кодексу України така категорія земель відсутня. В ст.21 п.б Земельного Кодексу України вказано, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою визнання недійсними угод щодо земельних ділянок. Відсутність у розрахунку додаткової угоди визначення категорії землі унеможливлює об`єктивність такого розрахунку та реального настання наслідків правочину. Це свідчить про невиконання вимог ст. 15 Закону України «Про оренду землі в Україні», що є підставою для визнання додаткової угоди недійсною на підставі ст. 203 частина 1, 5 та ст. 215 Цивільного Кодексу України.

03.11.2025 до Господарського суду Чернівецької області надійшла відповідь на відзив.

2. Рух справи.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.09.2025 позовну заяву передано судді Гурину М.О.

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 22.09.2025 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 09.10.2025.

09.10.2025 в судовому засіданні оголошено перерву до 03.11.2025.

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 03.11.2025 закрито підготовче провадження у справі №926/3068/25, призначено справу до розгляду по суті на 20.11.2025.

Станом на день розгляду справи представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на задоволенні позову з підстав зазначених у позовній заяві та додаткових поясненнях.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову з мотивів викладених у відзиві на позов.

3. Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив таке.

28.10.2009 між Вижницькою районною державною адміністрацією та селянсько-фермерським господарством «Панська долина» було укладено договір оренди землі згідно яких орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 5,0644 га. для ведення фермерського господарства строком на 49 років та зобов`язується сплачувати орендну плату за користування земельною ділянкою в строки та розмірі передбачені договором.

Відповідно до п. 5 договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 72295 грн.

Згідно п. 8 договору, орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та розмірі 216,89 грн в рік, що становить трикратний розмір земельного податку.

Рішенням 32 сесії VII скликання Вижницької районної ради Чернівецької області № 143-32/19 від 20 грудня 2019 року встановлено межі населеного пункту с. Слобода-Банилів Слобода-Банилівської сільської ради Вижницького району Чернівецької області з додатковим включенням в його межі 726.5300 га (земель сільськогосподарського призначення 587.0705 га: земель житлової та громадської забудови 4.8760 га: земель лісогосподарського призначення 109.9124 га; земель водного фонду 18.0570 га: земель промисловості, транспорту, зв`язку, оборони та ін. призначення 6,6141га, встановивши остаточну площу населеного пункту с. Слобода-Банилів 962,0300 га.

На підставі цього рішення Вашківецька міська рада Вижницького району Чернівецької області в укладеному Вижницькою районною державною адміністрацією договорі оренди землі набула статусу «Орендодавця».

22.02.2022 сторонами було укладено додаткову угоду про внесення змін до договору оренди землі від 28.10.2009, а саме:

1. в п.5 договору «нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 5,0644 га становить 160676,16 грн (згідно витягу про нормативну грошову оцінку від 04.02.2022);

2. в п.8 внесено слідуючі зміни: «орендна плата вноситься у формі та розмірі 12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 19293,19 грн на рік.

Дана додаткова угода підписана міським головою Вашківецької міської ради, головою селянсько-фермерським господарством «Панська долина» та скріплена їхніми печатками.

4. Мотиви, якими керується суд та застосоване ним законодавство.

Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Верховний Суд у постановах від 22.02.2022 у справі № 296/8719/16-ц та від 01.11.2023 у справі № 317/2213/21 роз`яснює, що згадана презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Виходячи із презумпції правомірності правочину, обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Згідно з частиною першою статті 4 ГПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 236 ГПК України).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (пункт перший частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).

Згідно із статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою-третьою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Судом встановлено, що позивачем не зазначено жодних підстав та не надано будь-якого обґрунтування, які б слугували підставами для визнання недійсною додаткової угоди від 22.02.2022 про внесення змін до договору оренди землі від 28.10.2009 в частині внесення змін в п.5 договору, яким визначено, що нормативно-грошова оцінка земельної ділянки площею 5,0644 га становить 160676,16 грн (згідно витягу про нормативну грошову оцінку від 04.02.2022).

Однією з підстав для визнання додаткової угоди недійсною, позивач зазначає порушенням вимог ст. 15 Закону України «Про оренду землі» при внесенні змін до договору, а саме, оспорювана додаткова угода не містить чіткого визначення розміру орендної плати. Зокрема, відсутні відомості щодо її індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Так, ст. 15 Закону України «Про оренду землі» визначає, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

Як встановлено судом, 22.02.2022 сторонами було укладено додаткову угоду про внесення змін до договору оренди землі від 28.10.2009, в тому числі в п.8 внесено наступні зміни: «орендна плата вноситься у формі та розмірі 12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 19293,19 грн на рік.

Попередня редакція даного пункту договору була такого змісту: - «орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та розмірі 216,89 грн в рік, що становить трикратний розмір земельного податку».

Таким чином, сторонами чітко визначено виключно орендну плату із зазначенням її розміру та внесено зміни тільки в цю частину договору.

В той час, як дата укладення та строк дії договору оренди, індексація розміру орендної плати, спосіб та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату визначаються іншими пунктами договору, а саме пунктами 7, 9-13, які сторонами не змінювались.

Щодо твердження позивача, що в додатковій угоді відсутні кадастровий номер земельної ділянки та її місце розташування, суд зазначає, що пункти 5, 8 договору, в які вносились зміни додатковою угодою, не містили дану інформацію як до внесення змін в договір так і після такого внесення.

Факт відсутності даної інформації в додатковій угоді ніяким чином не впливає на її дійсність, оскільки нею вносились зміни виключно в частині встановлення розміру орендної плати, а не в частині визначення об`єкту оренди.

Стосовно твердження представника позивача про відсутність у голови селянсько-фермерського господарства «Панська долина» необхідного обсягу цивільної дієздатності при підписанні додаткової угоди, оскільки вона незатверджена загальними зборами господарства, суд зазначає, що голова селянсько-фермерського господарства на момент підписання додаткової угоди (22.02.2022) мав необхідний обсяг повноважень для її укладення, оскільки відповідно до розділу VII Статуту позивача до виключної компетенції зборів господарства не належало та не належить затвердження чи не затвердження укладених від імені позивача його керівником будь-якого виду угод.

Відтак, у суду відсутні підстави для визнання додаткової угоди недійсною на підставі статті 215 Цивільного кодексу України.

Щодо твердження представника позивача що позивача, як орендаря земельної ділянки, було введено в оману, оскільки при підписанні додаткової угоди від 22.02.2022 орендодавцем в категоричній формі було заявлено, що підвищення орендної плати до 12 відсотків від нормативно-грошової оцінки землі є законодавчою зміною, обговоренню не підлягає і обов`язкове до виконання всіма землекористувачами і взаємної згоди сторін для цього не потрібно, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

При цьому, враховуючи положення ст. 230 ЦК України, під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення.

Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин.

Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які він повинен був зробити (зокрема, умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо).

Аналогічні висновки Верховного суду викладені у постановах від 19.10.2022 у справі № 522/21730/19, від 01.02.2023 у справі № 755/17313/17.

Позивачем не надано належних та достатніх доказів у підтвердження того, що спірна додаткова угода була укладена ним під впливом обману. Зміст цього правочину не міг бути не зрозумілий представнику позивача. Крім того, рішення Вашківецької міської ради №596-7/21 від 23.06.2021 «Про встановлення ставок орендної плати за землю в 2022», яким встановлено з 01.01.2022 на території Вашківецької міської ради ставку орендної плати за земельні ділянки сільськогосподарського призначення в розмірі 12 відсотків від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, є обов`язковим до виконання всіма суб`єктами на яких воно поширюється, в тому числі й на позивача, що не може свідчити про недобросовісність дій з боку відповідача чи умисл з його сторони на вчинення обману.

Відтак, у суду відсутні підстави для визнання договору недійсним на підставі статті 230 Цивільного кодексу України.

Щодо твердження позивача, що встановлений додатковою угодою грошовий розмір орендної плати не відповідає її відсотковому значенню, суд зазначає, що дана обставина не може слугувати підставою для визнання додаткової угоди недійсною, а є самостійною підставою для звернення особи до контрагента для внесення відповідних змін до договору у зв`язку з необхідністю виправлення помилки в обчисленні суми орендної плати.

Це саме стосується й твердження позивача про відсутність підстав для збільшення розміру орендної плати. Суд зазначає, що дані підстави, чи їх відсутність, є підставами для внесення змін у відповідний договір і не можуть слугувати основою для визнання його чи додаткової угоди недійсною.

Крім того, суд звертає увагу, що обов`язковість врахування нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної та комунальної власності під час визначення розміру орендної плати встановлена законом (частина перша статті 13 Закону № 1378-IV). Отже, у разі зміни нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної та комунальної власності змінюється також розмір орендної плати. Зазначене відповідає приписам частини другої статті 632 ЦК України, відповідно до якої зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Разом з тим, з моменту початку застосування відповідно до п. 271.2 ст.271 ПК України зміненої нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної або комунальної власності, автоматично змінюються права та обов`язки сторін договору оренди у частині розміру орендної плати, визначеної у відсотковому співвідношенні до нормативної грошової оцінки. У таких правовідносинах відсутній обов`язок сторін вносити зміни до договору оренди шляхом укладення додаткової угоди, оскільки обов`язок сплачувати орендну плату відповідно до зміненої нормативної грошової оцінки земельної ділянки виникає в орендаря з моменту початку застосування такої нормативної грошової оцінки.

Аналогічна позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду 05.06.2024 у справі №914/2848/22, від 05.02.2025 у справі № 925/457/23.

Тобто, суд констатує, що наявність чи відсутність додаткової угоди до договору оренди землі, якою б змінювався розмір орендної плати, ніяким чином не впливає на обов`язок орендаря самостійно визначати та сплачувати орендну плату за землю у розмірі визначеному у відсотковому співвідношенні до нормативної грошової оцінки. При цьому, відповідний відсоток від нормативної грошової оцінки земельної ділянки встановлюється саме рішенням органу місцевого самоврядування.

5. Висновки за наслідками розгляду справи

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частинами 1, 2, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 ст. 76 ГПК України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).

Оцінюючи подані сторонами докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

6. Розподіл судових витрат.

Пунктом 2 частини 1, частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Враховуючи приписи статті 129 Господарського процесуального кодексу України, сплачений судовий збір залишити за позивачем у зв`язку із відмовою у задоволенні позову.

Керуючись ст. 123, 129, 232, 233, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 26.11.2025.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Західного апеляційного господарського суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Микола ГУРИН

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://cv.arbitr.gov.ua/sud5027/.