РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.11.2025Справа № 910/8706/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Лиськова М.О., розглянувши без виклику сторін у порядку спрощеного позовного провадження справу

За позовом Київського міського центру зайнятості

(01033, м. Київ, вул. Жилянська, буд. 47-Б;

ідентифікаційний код: 03491091)

до Головного управління Держпродспоживслужби в місті Києві

(03151, м. Київ, вул. Волинська, буд. 12;

ідентифікаційний код: 40414833)

про стягнення 43 321,39 грн.

ВСТАНОВИВ:

Київський міський центр зайнятості (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Головного управління Держпродспоживслужби в місті Києві (далі - відповідач) про стягнення надлишково виплачених коштів матеріального забезпечення на випадок безробіття громадянину ОСОБА_1 за період з 28.07.2016 по 30.07.2017 у загальному розмірі 43 321,39 грн.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 16.07.2024 суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №910/8706/25 та постановив здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Даною ухвалою, суд у відповідності до ст. 165, 166 Господарського процесуального кодексу України встановив відповідачу строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповіді на відзив, а позивачу строк для подання відповіді на відзив.

29.07.2025 відповідачем подано відзив на позовну заяву, в котрому проти позову заперечує, вказує, що на порушення процедури складання Акту розслідування № 89 від 03.04.2025 та заявляє про сплив строку позовної давності.

04.08.2025 позивачем подано відповідь на відзив із спростуванням аргументів відповідача.

08.08.2025 відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив.

З моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк, для подання всіма учасниками справи своїх доводів, заперечень, відзивів, доказів тощо, у зв`язку з чим суд вважає за можливе здійснити розгляд даної справи по суті заявлених вимог.

Будь яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін до суду не надходило.

Оскільки наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.

При цьому судом враховано, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться (ч. 2 ст. 252 ГПК України).

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

До Оболонської районної філії Київського міського центру зайнятості (далі - Позивач Оболонська районна філія КМЦЗ, з 22.12.2022 Оболонське управління, з 15.04.2024 -Правобережне управління філії Київського міського центру зайнятості «Кар`єрний центр») 28.07.2016 звернувся гр. ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з заявами про надання (поновлення) статусу безробітного та про призначення (поновлення) виплати допомоги по безробіттю (оригінали письмових доказів наявні у Позивача).

Наказом Оболонської районної філії КМЦЗ № HT160802 від 02.08.2016, відповідно до ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення» від 05.07.2012 № 5067-VI та ст. ст. 22,23 Закону № 1533-III (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), гр. ОСОБА_1 надано статус безробітного, призначено виплату допомоги по безробіттю з 04.08.2016 по 29.07.2017.

Наказом Оболонської районної філії КМЦЗ № НТ160804 від 04.08.2016 гр. ОСОБА_1 розпочато виплату допомоги по безробіттю з 04.08.2016.

Відповідно до Закону № 5067-VI, Закону № 1533-III та Порядку професійної підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації зареєстрованих безробітних, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України, Міністерства освіти і науки України від 31 травня 2013 року № 318/655, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 червня 2013 року за № 1029/23561 (далі - Порядок), відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу України та п. 5.1. Договору № 00008 від 12 січня 2017 Центр зайнятості направив безробітного ОСОБА_1 в Національний педагогічний університет імені М.П. Драгоманова на професійне навчання за професією (спеціальністю, напрямом або галуззю знань) менеджмент зовнішньоекономічної діяльності, менеджмент зовнішньоекономічної діяльності з курсом ділової англійської мови, для проходження повного курсу підвищення кваліфікації відповідно до робочого навчального плану та робочих навчальних програм зі строком навчання 3 місяці з 12 січня 2017 до 10 квітня 2017.

Наказом Оболонської районної філії КМЦЗ від 31.07.2017 №НТ170731 гр. ОСОБА_1 припинено виплату допомоги по безробіттю у зв`язку із закінченням строку виплати відповідно до пп."12" п.1 ст.31 Закону № 1533-III (в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин).

Наказом Оболонської районної філії КМЦЗ від 01.08.2017 №HT170801 гр. ОСОБА_1 припинено реєстрацію у зв`язку з працевлаштуванням за наймом на умовах трудового договору (контракту) відповідно до абзацу 3 абзацу 2 пп 1 п. Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які пукають роботу, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 20 березня 2013 р. № 198 (Далі - Поряд №198) (що був чинний на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до наданих під час реєстрації документів встановлено, що останнім місцем роботи ОСОБА_1 зазначено Інспекція з питань захисту прав споживачів у м. Києві, на посаді заступника начальника, на підставі наказу від 01.06.2016 № 119-к, був звільнений з займаної посади з 02.06.2016 у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням про звільнення, гр. ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з вимогою визнати незаконним та зобов`язати голову комісії з реорганізації Держспоживінспекції України скасувати наказ від 01.06.2016 № 119-к щодо звільнення ОСОБА_1 3 посади заступника начальника Інспекції з питань захисту прав споживачів у м. Києві.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2017 року по справі № 826/9790/16 позовні вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним звільнення, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ голови комісії з реорганізації Держспоживінспекції України від 01.06.2016 № 119-к "Про звільнення ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Інспекції з питань захисту прав споживачів у м. Києві з 3 червня 2016 року» Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2018 Апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комісії з реорганізації Держспоживінспекції України, Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів, Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів, Головного управління Держпродспожив служби у м. Києві про визнання незаконним звільнення, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2017 року - без змін.

Київським міським центром зайнятості складено Акт розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення № 89 від 03.04.2025.

Розслідуванням встановлено:.. «За результатами обміну інформацією з Пенсійним фондом України виникла необхідність у проведенні звірки даних щодо поновлення на посаді ОСОБА_1 . Для проведення перевірки, засобами електронного зв`язку, установою надіслано наступні документи: Копія наказу про поновлення на посаді від 12.02.2020 № 43- к; Копія наказу про звільнення від 22.06.2020 № 160-k.

Висновок за результатами проведення розслідування: Відповідно до наказу Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 12.02.2020 № 43-к на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.12.2017 року по справі № 826/9790/16, скасовано наказ голови комісії з реорганізації Держспоживінспекції України від 01.06.2016 року № 119-к «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлено на посаді 03.06.2016 року. Наказом від 22.06.2020 № 160-к ОСОБА_1 звільнений 22.06.2020 року з посади заступника, начальника інспекції з питань захисту прав споживачів у місті Києві відповідно до пункту 1 частини першої ст. 87 Закону України « Про державну службу» у зв`язку з реорганізацією Інспекції з питань захисту споживачів у місті Києві.».

Згідно довідки розрахунку № 26 від 07.04.2025 сума надлишково виплачених коштів матеріального забезпечення на випадок безробіття гр. ОСОБА_1 за період з 28.07.2016 по 30.07.2017 становить 43 321 грн 39 коп., з яких 39 933,68 грн - допомога по безробіттю та 3 387,71 грн вартість навчання.

Наказом Правобережного управління філії Київського міського центру зайнятості «Кар`єрний центр» від 10.04.2025 №НТ250410 прийнято рішення про відшкодування Відповідачем суми матеріальної допомоги, виплаченої безробітній гр. ОСОБА_1 у зв`язку з поновленням його на посаді згідно рішення суду.

10.04.2025 з метою досудового врегулювання спору, Київським міським центром зайнятості було направлено Головному управлінню Держпродспоживслужби в місті Києві претензію на загальну суму 43321,39 грн.

Однак у відповіді на вказану претензію відповідач відмовив у поверненні надлишково виплачених коштів матеріального забезпечення, як і не відшкодував в добровільному порядку суму коштів, виплачених як допомога по безробіттю . ОСОБА_1 , у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь суму виплаченої допомоги по безробіттю в розмірі 43321,39 грн.

Згідно з частинами 1, 3 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначаються Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Пунктами 2, 6, 8 частини першої статті 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" визначено, що суб`єктами страхування на випадок безробіття є застраховані особи, а у випадках, передбачених цим Законом, також члени їх сімей та інші особи, страхувальники та страховик; об`єктом страхування на випадок безробіття є страховий випадок, із настанням якого у застрахованої особи (члена її сім`ї, іншої особи) виникає право на отримання матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг, передбачених статтею 7 цього Закону; страховий випадок - це, зокрема, подія, через яку застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу.

Частиною першою статті 6 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено, що застраховані особи мають право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" видом забезпечення за цим Законом, серед іншого, є допомога по безробіттю.

За визначенням, наведеним у п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про зайнятість населення", безробітний - це особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 43 Закону України "Про зайнятість населення" статусу безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.

Статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою (у тому числі поданою засобами електронної ідентифікації) у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування (ч. 2 ст. 43 Закону України "Про зайнятість населення").

Відповідно до частини 1 статті 45 Закону України "Про зайнятість населення" реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі: поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили (пункт 2); подання безробітним особисто письмової заяви про зняття його з реєстрації як безробітного або відмови від її послуг (пункт 3).

З наведеним кореспондуються приписи статті 31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", згідно з якими виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі, зокрема, поновлення безробітного на роботі за рішенням суду (пункт 2); подання письмової заяви про відмову від послуг державної служби зайнятості (пункт 10).

Частиною першою статті 34 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено право Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

Згідно з ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" із роботодавця утримуються, зокрема, сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Таким чином, положеннями статей 34, 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено право Фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та обов`язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

За визначенням, наведеним у ч. 1 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", роботодавці - це підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 втратив роботу з незалежних від нього обставин та в установленому законодавством порядку був зареєстрований як безробітний.

Позивач за період з 28.07.2016 по 30.07.2017 виплатив ОСОБА_1 допомогу по безробіттю в загальному розмірі 43 321,39 грн, що вбачається з Акту № 89 від 03.04.2025 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" від 27.01.2025 та Довідки-розрахунку № 26 від 07.04.2025.

Також матеріали справи свідчать про те, що призначення, звільнення та поновлення на роботі ОСОБА_1 здійснювалося відповідачем, який по відношенню до нього є роботодавцем у розумінні частини 4 статті 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", а тому саме на відповідача покладено обов`язок з відшкодування суми виплаченого матеріального забезпечення на випадок безробіття та вартості наданих соціальних послуг безробітній у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Суд відзначає, що обов`язок роботодавця відшкодувати центру зайнятості вартість послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, виникає тільки у тому випадку, коли працівника звільнено незаконно і саме через цю подію застрахована особа втратила заробітну плату і вимушена стати на облік як безробітна та отримувати страхові виплати.

Положеннями частин 1, 2 статті 8 та частини 6 статті 10 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" визначено, що Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття створюється для управління страхуванням на випадок безробіття, акумуляції страхових внесків, контролю за використанням коштів, виплати забезпечення та надання соціальних послуг, здійснення інших функцій згідно із цим Законом і статутом Фонду. Він є цільовим централізованим страховим фондом, некомерційною самоврядною організацією. Функції виконавчої дирекції Фонду виконує центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, та його територіальні органи, які здійснюють свою діяльність відповідно до Закону України "Про зайнятість населення" та цього Закону.

Центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України, є Державна служба зайнятості України, яка здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах, а також через міжрегіональні територіальні органи (п.п. 1, 7 Положення про Державну службу зайнятості України, затвердженого Указом Президента України від 16.01.2013 № 19/2013 "Про Державну службу зайнятості України").

З наведених норм законодавства вбачається, що основні функції Фонду, виконувані Державною службою зайнятості України (територіальним органом якої є позивач у цій справі), мають як владний характер, у тому числі щодо управління страхуванням на випадок безробіття, здійснення контролю за використанням коштів Фонду й застосування в установленому законодавством порядку фінансових санкцій та накладення адміністративних штрафів, так і такий, що не містить владної складової, а спрямований на здійснення виплат матеріального забезпечення та надання соціальних послуг відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Такий правовий статус Фонду, визначений наведеними нормами чинного законодавства, дає підстави для висновку про те, що центр зайнятості, діючи як виконавча дирекція Фонду, як юридична особа публічного права, може бути суб`єктом як публічно-правових, так і приватноправових відносин (зокрема під час здійснення виплат матеріального забезпечення та надання соціальних послуг відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття").

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 813/9165/13-а.

Зважаючи на те, що наказом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 12.02.2020 № 43-к на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.12.2017 року по справі № 826/9790/16, скасовано наказ голови комісії з реорганізації Держспоживінспекції України від 01.06.2016 року № 119-к «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлено на посаді 03.06.2016 року, то виплачена ОСОБА_1 позивачем сума допомоги по безробіттю - 43 321,39 грн з 28.07.2016 по 30.07.2017 підлягає стягненню з відповідача як з роботодавця безробітного, поновленого на роботі за рішенням суду.

Аналогічна позиція щодо стягнення виплаченої допомоги по безробіттю з роботодавця викладена в постановах Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 910/12913/17, від 22.03.2018 у справі № 914/913/17 та від 12.07.2018 у справі № 914/586/17.

Оскільки судове рішення про поновлення на роботі встановило факт незаконного звільнення, відповідно, роботодавець має нести відповідальність за негативні наслідки такого звільнення, зокрема - відшкодувати кошти, витрачені на виплату допомоги по безробіттю в зазначений період. У цьому випадку саме відповідач, як винна сторона, має компенсувати шкоду, заподіяну позивачу, у частині, яка стосується періоду з 28.07.2016 по 30.07.2017.

Зокрема, відповідно до ч. 4 ст. 35 Закону України №1533-III, у разі поновлення особи на роботі за рішенням суду, з роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг. Тобто, прямо передбачено не лише право Фонду на стягнення, але й обов`язок роботодавця відшкодувати кошти, що були витрачені на виплати безробітному внаслідок незаконного звільнення.

Таким чином, наявність судового рішення про поновлення на роботі ОСОБА_1 є достатньою правовою підставою для стягнення з Головного управління Держпродспоживслужби в місті Києві суми матеріального забезпечення, виплаченої у період до можливого порушення законодавства з боку самої особи.

Доказів повернення відповідачем вказаної суми допомоги по безробіттю на користь позивача матеріали справи не містять.

Доводи відповідача щодо порушень процедури складання Акту розслідування № 89 від 03.04.2025 до уваги судом не приймаються, як такі, що не впливають на обставини щодо ухвалення рішення у цій справі.

Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності, суд зазначає таке.

Заявляючи про сплив позовної давності, Відповідач вказує, що Позивачу стало відомо про порушення свого права щонайменше з 13.02.2020 у відповідності до єдиної інформаційно-аналітичної системи, зокрема, формують базу даних взаємодії з Пенсійним фондом України та відомостей які подаються роботодавцем у випадку поновлення на роботі працівника/звільнення.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За приписами частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як убачається із матеріалів справи, факт поновлення ОСОБА_1 на посаді станом на 03.06.2016 року був виявлений під час проведення перевірки, результати якої зафіксовано в Акті розслідування № 89 від 03.04.2025 року. Таким чином, моментом, що забезпечив юридичну визначеність та повну обізнаність Позивача, є дата складання Акту розслідування страхових випадків.

Доказів щодо повідомлення позивача відповідачем, ОСОБА_1 , чи іншими особами щодо обставин поновлення ОСОБА_1 на роботі за рішенням суду у період перебування його на обліку у центрі зайнятості до 03.04.2025року ніж встановлено судом матеріали справи не містять.

Належних доказів того, що Позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права раніше 03.04.2025 Відповідачем суду не надано.

Посилання відповідача на те, що Позивачу нібито стало відомо про факт поновлення ОСОБА_1 на посаді ще 13.02.2020 року, є припущенням, яке не ґрунтується на конкретних, задокументованих обставинах справи, а лише на загальних засадах функціонування інформаційної взаємодії з Пенсійним фондом України.

Враховуючи, що перебіг позовної давності почався після 03.04.2025, на момент звернення позивача до суду з цим позовом (14.07.2025) строк позовної давності щодо позовних вимог не сплив, тому заява відповідача про застосування позовної давності є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено обґрунтованість заявленого позову, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума виплаченої допомоги по безробіттю в розмірі 43 321,39 грн.

Згідно з приписами статей 78-79 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

За приписами статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі справи слід покласти на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 129, 233, 238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби в місті Києві (03151, м. Київ, вул. Волинська, буд. 12; ідентифікаційний код: 40414833) на користь Київського міського центру зайнятості (01033, місто Київ, вул. Жилянська, буд. 47-Б, ідентифікаційний код: 03491091) грошові кошти у розмірі 43 321,39 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 028,00 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України.

Суддя М.О. Лиськов