РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.11.2025Справа № 910/11029/25

Суддя Господарського суду міста Києва Нечай О.В., розглянувши без виклику сторін (без проведення судового засідання) у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовом Фізичної особи - підприємця Мойсеєнка Станіслава Анатолійовича ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Холдингсгрупп" (Україна, 02094, м. Київ, вул. Хоткевича Гната, буд. 12; ідентифікаційний код: 44593313)

про розірвання договору та стягнення 433 222,00 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа - підприємець Мойсеєнко Станіслав Анатолійович (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Холдингсгрупп" (далі - відповідач), в якій просить суд:

- розірвати Управлінський договір № 26 від 10.01.2025, укладений між позивачем та відповідачем;

- стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 413 222,00 грн, сплачені за Управлінським договором № 26 від 10.01.2025, та 20 000,00 грн моральної шкоди.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.09.2025 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, визнано справу малозначною, постановлено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) та серед іншого встановлено сторонам строки для подання ними відповідних заяв по суті справи.

Будь-яких заперечень від відповідача проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходило.

Частиною п`ятою статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Ухвала про відкриття провадження у справі була надіслана сторонам до їхніх електронних кабінетів 10.09.2025. Відповідно до повідомлення про доставлення процесуальних документів до електронного кабінету особи, 10.09.2025 судом отримано інформацію про доставку ухвали про відкриття провадження у справі в електронний кабінет відповідача.

Пунктом 2 частини шостої статті 242 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З огляду на неподання відповідачем відзиву на позовну заяву, справа підлягає розгляду за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Частиною восьмою статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

07.10.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мама, ну купи" (в подальшому змінило найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю "Холдингсгрупп") та Мойсеєнком Станіславом Анатолійовичем, як учасником було укладено Договір № 23 про об`єднання спільних дій, щодо спільного фінансування та залучення коштів Учасників з метою подальшого фінансування операційної діяльності, передачі в стратегічне управління та реалізації інвестиційних проектів Компанії "Мама, ну Купи".

Згідно з п. 1.2 Договору № 23 розмір профінансованого внеску Учасником договору становить гривневий еквівалент суми 10 000 доларів США, використовуючи офіційний курс гривні до іноземних валют, встановлений Національним банком України на дату оплати.

10.01.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мама, ну купи" та Фізичною особою - підприємцем Мойсеєнком Станіславом Анатолійовичем було укладено Додаткову угоду № 1 про розірвання Договору № 23 від 07.10.2023.

10.01.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мама, ну купи" (далі - виконавець, управляюча компанія) та Фізичною особою - підприємцем Мойсеєнком Станіславом Анатолійовичем (далі - замовник) було укладено Управлінський договір № 26 (далі - Договір).

Відповідно до п. 2.1 Договору виконавець зобов`язується придбати та встановити обладнання в місці установки, надати замовнику комплекс послуг з обслуговування обладнання щодо реалізації продукції; забезпечити наявність згоди власника місця (місць) установки або іншої особи, уповноваженої власником, на установку/розміщення обладнання. При цьому, замовник зобов`язується прийняти надані виконавцем відповідно до умов цього договору послуги і оплатити їх на умовах, зазначених в цьому договорі.

Пунктом 2.3 Договору передбачено, що обладнання, яке є власністю замовника, протягом усього часу дії цього договору знаходиться у користуванні виконавця, а тому замовник не має права здійснювати жодних дій, які б могли призвести до будь-якого юридичного обтяження права користування виконавця (зокрема, не має права передавати в оренду, заставу, продавати, дарувати та вчиняти будь-які інші дії).

Згідно з п. 3.1 Договору сторони дійшли згоди здійснювати господарську діяльність спільно в рамках даного договору для отримання прибутку. Вартість інвестування замовника становить 10 000 доларів США 00 центів, що становить 100 % вартості обладнання (частка вартості обладнання) та сплачується в національній валюті України - гривні, відповідно до офіційного курсу іноземних валют Національного банку України, або за домовленістю сторін. При цьому, виконавець за рахунок розробленої бізнес-економічної моделі, ділової репутації та власних бізнес зв`язків забезпечує функціонування даного обладнання з метою отримання замовником та виконавцем прибутку. Чистий прибуток від використання обладнання підлягає розподілу між замовником та виконавцем відповідно до пропорцій, передбачених п. 5.1 Договору.

Відповідно до п. 4.1 Договору виконавець у строки та на умовах, визначених окремими договорами, зобов`язаний придбати та встановити торгове обладнання або встановити торгове обладнання, яке вже перебуває у власності замовника та яке є предметом інвестування або часткового інвестування замовником відповідно до договору. Придбання та встановлення обладнання виконавцем в рамках цього договору здійснюється виключно з метою подальшого здійснення господарської діяльності, передбаченої даним договором.

Пунктом 5.1 Договору сторони погодили, що в результаті організації продажу продукції через торгове обладнання, сторони отримують прибуток, з якого віднімається собівартість продукції та всі інші операційні витрати (платежі за термінал, оплата послуг за інтернет, закупівля продукції, сплата податків, придбання деталей, ремонт, модернізація обладнання, маркетингові та рекламні послуги, послуги на закупівлю засобів чищення обладнання та послуг з прибирання від засмічення та обклеювання обладнання, встановлення камер спостереження, зберігання обладнання, орендні платежі, ремонтні послуги та замінні деталі, які надаються в післягарантійний строк та інше), в результаті чого отримується чистий прибуток. Всі операційні витрати повинні бути підтверджені документально або скріншотами про здійснення оплат.

Отриманий чистий прибуток розподіляється між сторонами пропорційно до сплаченої замовником вартості інвестування: 30% - виконавцю, 70% - замовнику. Частина прибутку, що належить замовнику, перераховується виконавцем щомісяця, до 5-го числа місяця наступного за який проводиться розрахунок. Дані стосовно чистого прибутку замовника формуються на підставі даних продажу та закупки продукції та/або на підставі інших документів, що підтверджують здійснення витрат під час використання торгового обладнання, які здійснюються виконавцем.

Частина прибутку, що належить виконавцю, залишається у власності виконавця.

Відповідно до п. 6.1 Договору вартість придбання частки торгового обладнання відповідно до умов договору є інвестиціями в спільну діяльність з боку замовника.

Згідно з п.п. 6.2, 6.2.1 Договору, у випадку розірвання договору чи після закінчення дії договору, сторони здійснюють розрахунок між собою відповідно до спільних домовленостей, які оформляються у вигляді додаткової угоди. Сторони, за спільною згодою, можуть розірвати цей договір та здійснити взаєморозрахунки в наступному порядку: - 100% вартості частки інвестування замовника сплачує виконавець замовнику, в такому разі право власності на торгове обладнання залишається у виконавця та всі зобов`язання перед замовником по цьому договору вважаються виконаними; або - в інший спосіб за домовленістю сторін. Вартість частки інвестування замовника на день розірвання договору становить суму коштів, зазначену в п. 3.1 договору.

10.01.2025 сторонами було укладено Додаткову угоду №1 до Договору, якою доповнено Договір пунктом 3.1.2 такого змісту:

"внесення Замовником Виконавцю вартості інвестування відповідно до п. 3.1 цього Договору здійснюється шляхом зарахування грошових коштів Замовника в сумі 10000 (десять тисяч) доларів США 00 центів, у вигляді вартості вендингового автомату серії , після розірвання Договору № 23 від 07.10.2023 про об`єднання спільних дій, щодо спільного фінансування та залучення коштів учасників з метою подальшого фінансування операційної діяльності, передачі в стратегічне управління та реалізації інвестиційних проектів ТОВ "Мама, ну купи", укладеного між стороною замовника та ТОВ "Мама, ну купи".

З огляду на те, що відповідачем було порушено умови Договору, зокрема, в частині обов`язків, передбачених п.п. 2.1, 3.2, 3.3, 3.5, 3.6, 5.1, 5.4 Договору, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить розірвати Договір, а також стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 413 222,00 грн, сплачені за Договором, та 20 000,00 грн моральної шкоди.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина перша статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений сторонами Договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 1130 Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності (ст. 1131 Цивільного кодексу України).

Зі змісту п. 3.1 Договору та Додаткової угоди №1 від 10.01.2025 до Договору вбачається, що позивачем було виконано зобов`язання з інвестування 100% вартості обладнання у розмірі 10 000,00 дол. США, шляхом зарахування грошових коштів замовника після розірвання Договору № 23 від 07.10.2023.

Водночас, умовами Договору визначено наступні зобов`язання відповідача.

Пунктом 3.2 Договору передбачено, що виконавець зобов`язується, зокрема, протягом всього терміну дії договору забезпечити постійне постачання продукції (пп. 3.2.2); забезпечити належне функціонування обладнання та всіх його вузлів протягом всього терміну дії договору на умовах, визначених в договорі (пп. 3.2.3); забезпечити можливість покупцям здійснювати оплати за придбану продукцію в обладнанні (пп. 3.2.5).

Відповідно до п. 3.3 Договору виконавець одноразово після укладення цього договору надає замовнику послугу "Монтаж обладнання і консультація замовника", що включає в себе збірку (монтаж), обклеювання, установку електронної автоматизованої системи на обладнання.

Пунктом 3.5 Договору передбачено, що виконавець на регулярній основі в період дії цього договору надає замовнику послугу "Обслуговування Обладнання", яка включає в себе: доставку продукції по місцях установки обладнання. Маршрути для доставки продукції виконавець розробляє самостійно (пп. 3.5.1); викладку продукції до відповідних комірок на полицях, що знаходяться в обладнанні (пп.3.5.2); виставлення цінників на полицях, що знаходяться в обладнанні відповідно до найменування продукції (пп.3.5.3); контроль за наявністю продукції, розміщеної в обладнанні, з вичерпаним терміном придатності (пп.3.5.4); надання відповідей на запити / претензії покупців (споживачів) (пп.3.5.5); надання консультацій покупцям (споживачам) з питання користування обладнанням (пп.3.5.6); надання консультацій з питань списання / повернення грошових коштів за придбану / непридбану продукцію, розміщену в обладнанні, з/на банківських/і карт/и покупців (споживачів) (пп.3.5.7).

Пунктом 3.6 Договору передбачено, що виконавець зобов`язується забезпечити покупців (споживачів) інформацією про: користування обладнанням - шляхом розміщення інформації на корпусі обладнання чи іншому доступному для покупців місці (пп. 3.6.1); розміщену в обладнанні продукцію - шляхом розміщення маркування на упаковці продукції. Під інформацією про реалізовану продукцію розуміється: відомості про основні споживчі властивості продукції, ціну і знижки на продукцію, виробника, інформація про сертифікацію продукції, що підлягає обов`язковій сертифікації, інша інформація, обов`язкова для надання споживачам відповідно до Закону України "Про захист прав споживачів" (пп. 3.6.2).

Згідно пункту 5.4 Договору виконавець зобов`язується організувати і забезпечити підключення обладнання до платіжної системи, що надає можливість покупцям (споживачам) оплачувати продукцію з використанням банківських платіжних карт.

Позивач зазначає, що відповідачем з моменту укладення Договору не виконано жодного зобов`язання, передбаченого п.п. 2.1, 3.2, 3.3, 3.5, 3.6, 5.1, 5.4 Договору.

У свою чергу, відповідачем не надано жодного доказу та заперечення на спростування доводів позивача.

Відповідно до статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно із статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою статті 611 Цивільного кодексу України визначено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Отже, істотним є таке порушення, що тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати у реальних збитках і (або) упущеної вигоди; її розмір, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України розірвання порушеного договору є способом захисту цивільних прав, оскільки розірвання кредитором порушеного договору спрямоване на припинення правовідношення у такому договорі. Такий спосіб захисту (1) застосовується у відповідь на порушення боржником договору (2) застосовується з ініціативи кредитора (3) спрямований на захист прав кредитора та (4) позбавляє боржника певних суб`єктивних прав. У такому разі боржник позбавляється права вимагати виконання договору кредитором, оскільки розірвання договору тягне для боржника, який допустив порушення, цілком конкретний негативний наслідок - він позбавляється суб`єктивних прав, наданих йому договором.

Згідно із статтею 19 Цивільного кодексу України особа має право на самозахист свого цивільного права від порушень і протиправних посягань. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства. Водночас частина друга статті 13 Цивільного кодексу України встановлює загальне правило, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Таким чином, частина друга статті 651 Цивільного кодексу України дозволяє розірвання договору лише тоді, коли порушення має істотний характер, оскільки має дотримуватися принцип пропорційності порушення і відповідальності.

Контрагент може порушити як основне зобов`язання, заради якого укладався договір, так і будь-який інший договірний обов`язок. Якщо має місце порушення будь-якого договірного обов`язку, у кредитора теоретично виникає право на розірвання договору, але і таке порушення має бути істотним для наділення кредитора правом на судове розірвання порушеного договору.

Оскільки частина друга статті 651 Цивільного кодексу України вказує на те, що договір може бути розірвано і в деяких випадках, передбачених законом або договором, то і в цьому випадку має застосовуватись критерій істотності порушення договірних умов, оскільки зворотнє може призвести до того, що кредитор, який має відповідно до закону або договору право на відмову від нього або розірвання, може ним скористатися за найменший відступ від умов договору. Таке положення є неприпустимим, оскільки може підірвати стабільність цивільного обороту і є надзвичайно несправедливим нехтуванням правовим принципом пропорційності тяжкості порушення і відповідальності.

Незастосування критерію істотності позбавляє порушника можливості заперечувати проти розірвання договору і провокує кредитора відмовлятися від договору (розривати) під прикриттям найменшого порушення.

При оцінці істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання необхідно враховувати такі чинники: 1) значущість шкоди від порушення; 2) фактор неможливості або ускладненості покладання відповідальності за збитки на боржника; 3) значущість порушення як такого; 4) втрату кредитором інтересу у виконанні договору; 5) втрату довіри до боржника; 6) фактор передбачуваних негативних наслідків порушення; 7) принциповість суворого дотримання умов договору; 8) інтерес боржника у збереженні договору; 9) ступінь виконання договору до моменту його розірвання; 10) відсутність інтересу боржника у збереженні договору; 11) не оспорювання боржником здійсненої кредитором односторонньої відмови протягом розумного строку; 12) звільнення боржника від відповідальності за допущене порушення; 13) недобросовісність боржника; 14) врахування вини кредитора і його добросовісності; 15) неодноразовість порушення (визначення істотності порушення за сукупністю); 16) публічний характер порушеного договору; 17) неусунення боржником порушення в додатковий термін; 18) ненадання боржникові можливості усунути порушення; 19) готовність боржника усунути порушення, виражена у вигляді відповідного запиту; 20) об`єктивну неможливість усунення порушення; 21) можливість легкого виправлення порушення силами кредитора або залучених ним осіб.

Одним із факторів, що може братися до уваги, є питання про те, наскільки боржник, який порушив договір, реально заінтересований у збереженні договору: чи не спричинить розірвання договору для нього значної шкоди. Розірвання порушеного договору як санкція має бути максимально збалансованим і відповідати тяжкості правопорушення.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, а й наявність шкоди, завданої цим порушенням другій стороні, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Одним із проявів добросовісності в зобов`язальних правовідносинах є те, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Тлумачення статті 629 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментальних принципів, на якому ґрунтується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язків (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 Цивільного кодексу України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватись з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та/або упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією із сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №183/262/17.

Враховуючи умови Договору та невиконання відповідачем договірних зобов`язань, суд встановив факт істотного порушення відповідачем умов Договору, що є підставою для його розірвання.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Частинами 2, 3 статті 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Аналогічні висновки наведені в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 16.09.2022 у справі № 913/703/20, постановах Верховного Суду від 06.02.2020 у справі № 910/13271/18, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18 та від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту.

Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду від 06.02.2020 у справі № 910/13271/18, від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18).

Відповідно до частини 1 статті 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Зважаючи на викладене, оскільки правова підстава набуття відповідачем грошових коштів у сумі 10 000,00 дол. США відпаде внаслідок розірвання Договору в судовому порядку, вказана сума підлягає поверненню позивачу в гривневому еквіваленті, за курсом НБУ станом на дату звернення до суду з позовом (41,3222 грн за 1 дол. США).

Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення 20 000,00 грн моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За загальним правилом, зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.

Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до положень частини 3 статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як зазначено Верховним Судом в постанові від 09.06.2022 у cправі № 910/4014/16, при визначенні розміру моральної шкоди слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірним із заподіяною шкодою.

Поряд із цим, вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, що належить до відшкодування, суд наголошує, що моральна шкода не може бути засобом отримання доходу, та звертає увагу на рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року в справі "Перна проти Італії" та від 09 лютого 2007 року у справі "Білуха проти України", в яких зазначено, що в окремих випадках визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за моральну шкоду, завдану особі.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 Цивільного кодексу України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Разом з цим, звертаючись з вимогою про відшкодування моральної шкоди позивач не надав суду жодного доказу, який би свідчив про факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Позивачем також не надано суду розрахунку заявленої ним до стягнення моральної шкоди та не зазначено, з чого він виходив, заявляючи вимогу про стягнення саме 20 000,00 грн.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено часткову обґрунтованість заявленого позову, відтак суд дійшов висновку про необхідність розірвання Управлінського договору № 26 від 10.01.2025, укладеного між позивачем та відповідачем, а також стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в сумі 413 222,00 грн.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 9226,33 грн. Решта сплаченого судового збору в розмірі 300,00 грн залишається за позивачем.

Керуючись статтями 129, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Розірвати Управлінський договір № 26 від 10.01.2025, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мама, ну купи" (Товариством з обмеженою відповідальністю "Холдингсгрупп") (Україна, 02094, м. Київ, вул. Хоткевича Гната, буд. 12; ідентифікаційний код: 44593313) та Фізичною особою - підприємцем Мойсеєнком Станіславом Анатолійовичем ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ).

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Холдингсгрупп" (Україна, 02094, м. Київ, вул. Хоткевича Гната, буд. 12; ідентифікаційний код: 44593313) на користь Фізичної особи - підприємця Мойсеєнка Станіслава Анатолійовича ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) грошові кошти в сумі 413222 (чотириста тринадцять тисяч двісті двадцять дві) грн 00 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 9226 (дев`ять тисяч двісті двадцять шість) грн 33 коп.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Витрати по сплаті судового збору в розмірі 300,00 грн покласти на позивача.

6. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 21.11.2025.

Суддя О.В. Нечай