21 листопада 2025 року
cправа № 910/6072/24
суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду Малашенкової Т.М., Бенедисюка I.М.,
на ухвалу об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.11.2025
у справі за касаційною скаргою Державної казначейської служби України (далі - Казначейство, відповідач, скаржник)
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.04.2025
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Окко-Бізнес Партнер» (далі - ТОВ «Окко-Бізнес Партнер», позивач)
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: 1) Товариство з обмеженою відповідальністю Аграрне підприємство «Колос-2» (далі - ТОВ «Колос-2», третя особа-1)
2) Товариство з обмеженою відповідальністю «Волев-Інвест» (далі ТОВ «Волев-Інвест», третя особа-2)
3) Приватне підприємство «Енерго Ліс» (далі - ПП «Енерго Ліс», третя особа-3)
4) Державна податкова служба України (далі - ДПС, третя особа-4)
про стягнення 5 364 250 грн.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. Короткий зміст позовних вимог
1.1. ТОВ «Окко-Бізнес Партнер» звернулося до суду з позовом до Казначейства про стягнення з Державного бюджету України 5 364 250 грн безпідставно набутих коштів у вигляді податків і зборів.
1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що зазначені податки й збори були перераховані до державного бюджету третіми особами за рахунок коштів позивача, отриманих внаслідок шахрайських дій. З огляду на викладене, позивач просив стягнути на його користь 5 364 250 грн на підставі статті 1212 Цивільного кодексу (далі - ЦК)України.
2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
2.1. Господарський суд міста Києва рішення від 03.10.2024 у справі № 910/6072/24 у задоволенні позову відмовив з наступних підстав:
- позивачем не доведено факт перерахування до Державного бюджету України усієї спірної суми коштів, а також обставин набуття державою такого майна без достатньої правової підстави та того, що відповідна правова підстава на час розгляду даного спору судом відпала;
- неможливо врахувати матеріали досудового розслідування під час розгляду даного спору з огляду на відсутність письмового дозволу слідчого або прокурора на розкриття відомостей досудового розслідування, в межах якого встановлювалися факти та обставини щодо перерахування спірних коштів на рахунок відповідача від імені третіх осіб з неналежних їм рахунків, а також відсутність вироку по кримінальній справі;
- питання дотримання порядку справляння обов`язкових платежів, податків та зборів третіми особами у цій справі належить до виключної компетенції податкових органів, тому дослідження правомірності дій цих органів виходить за межі предмету господарського спору у цій справі і підлягає розгляду виключно в порядку адміністративного судочинства;
- відповідно до статей 5, 64 Бюджетного кодексу України та Положення про рух коштів єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 12.02.2016 №54, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - ЄСВ) у розмірі 2 849 000 грн та податок на доходи фізичних осіб (далі - ПДФО) в розмірі 1 392 600 грн були зараховані не до Державного бюджету України, з якого позивач просить повернути спірні кошти, а до відповідних позабюджетних фондів та місцевих бюджетів, тому вказані суми не можуть бути стягнуті з відповідача;
- спірні правовідносини регулюються затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787 Порядком повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів. Водночас не звернення третіх осіб у справі до уповноваженого органу з вимогою про повернення коштів відповідно до вимог статті 13 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" ставить під сумнів доводи позивача про неправомірність утримання його коштів саме відповідачем, а не вищезгаданими третіми особами.
2.2. Північний апеляційний господарський суд постановою від 16.04.2025 скасував рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2024 у справі № 910/6072/24 та ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог. Стягнув з Державного бюджету України на користь позивача 5 364 250 грн безпідставно набутих коштів та розподілив судові витрати.
2.3. Скасовуючи рішення місцевого господарського суду у цій справі, суд апеляційної інстанції виходив з встановлених Господарським судом Тернопільської області обставин у справі № 921/607/21, згідно з якими належні позивачеві кошти, перераховані від імені третіх осіб на рахунок Банку Казначейства України, з подальшим їх отриманням невідомими особами на підставі підроблених документів готівкою, як заробітної плати працівників третіх осіб та сплатою задля отримання готівки суми податків та інших платежів, були безпідставно сплачені за рахунок коштів позивача, оскільки у третіх осіб не виникли зобов`язання по сплаті з цих коштів сум ПДФО, військового збору та ЄСВ, адже вони (треті особи) не здійснювали господарську діяльність і відповідно не нараховували та не виплачували працівникам заробітну плату, а також не включали вказані кошти до фонду оплати праці.
3. Короткий зміст вимог касаційної скарги
3.1. Казначейство звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.04.2025 в частині задоволення позову щодо стягнення з Державного бюджету України на користь позивача коштів (ЄСВ) у загальному розмірі 2 849 000 грн та залишити в силі рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2024 про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
4.1. Підставою касаційного оскарження відповідач зазначає пункт 2 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК) України та вважає, що суд апеляційної інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин частини другу, третю статті 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", згідно з якими кошти, що надходять від сплати єдиного внеску та застосування фінансових санкцій відповідно до цього закону, не можуть зараховуватися до Державного бюджету України та бюджетів інших рівнів.
4.2. Скаржник вважає, що держава не є особою, яка згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України набула 2 849 000 грн ЄСВ за рахунок позивача без достатньої правової підстави. Питання щодо стягнення цих коштів має вирішуватися у порядку, визначеному нормами КПК України.
4.5. У зв`язку з наведеним, скаржник ставить питання щодо можливості застосування частини першої статті 1212 ЦК України в частині покладення на державу обов`язку зі сплати коштів за рахунок Державного бюджету України, якщо такі кошти не надходили та в силу приписів законодавства не мали надходити на рахунки Державного бюджету України (зважаючи, що спірна сума коштів у розумінні Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) фактично є майновою шкодою, заподіяною протиправними діями фізичних осіб, щодо яких триває кримінальне провадження).
5. Доводи інших учасників справи
5.1. У відзиві на касаційну скаргу ДПС підтримало касаційну скаргу Казначейства.
6. Підстави передачі справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (далі - об`єднана палата)
6.5. З посиланням на положення статті 95 Конституції України, пункту 8 частини першої статті 7, частини першої статті 23 Бюджетного кодексу (далі - БК) України, згідно з якими: виключно Законом України про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави, розмір і цільове спрямування цих видатків; бюджетна система України ґрунтується, зокрема, на принципі цільового використання бюджетних коштів; будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, скаржник стверджує про те, що не будь-яке рішення про стягнення (списання) коштів державного бюджету може бути виконано Казначейством.
6.6. У підпункті 8 пункту 9 розділу VI БК України передбачено, що рішення суду, що передбачають списання коштів за видатками, бюджетні призначення щодо яких не визначені законом про Державний бюджет України, підлягають оскарженню органами державної влади (органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування) в апеляційному, касаційному порядку. Списання коштів державного бюджету на виконання рішень судів здійснюється з часу встановлення щодо таких видатків бюджетних призначень у законі про Державний бюджет України або у змінах до них.
6.10. Колегія суддів Касаційного господарського суду в ухвалі про передачу справи на розгляд Об`єднаної палати вказує, що Порядком повернення коштів, помилково або надміру врахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787 (далі - Порядок № 787), передбачена можливість та регламентований алгоритм дій у випадку, коли до бюджету кошти були перераховані в результаті помилки або в надмірному розмірі.
6.11. З огляду на встановлені у справі № 910/6072/24 обставини, відсутні підстави вважати, що сплата від імені третіх осіб податків за відсутності фактичних підстав для цього не підпадають під дію вказаного Порядку № 787.
6.12. Згідно з положеннями Порядку № 787 для повернення заявленої суми коштів має звернутися платник податків, зборів та інших доходів, від імені якого суми податків були сплачені безпідставно. Якщо в свою чергу кошти, за рахунок яких були перераховані податки та збори до бюджету, не належали третім особам, а належали позивачеві, вони належать поверненню третіми особами позивачу після повернення їм коштів з бюджету.
6.13. Таким чином, права позивача можуть бути захищені шляхом застосування правової процедури, передбаченої Порядком № 787, за участю третіх осіб. Водночас при розгляді вимоги про пряме стягнення спірних сум податків з бюджету на рахунок позивача виникає обґрунтований сумнів в отриманні державою спірної суми платежів саме за рахунок коштів позивача.
6.14. Колегія суддів зауважила, що в ході ведення господарської діяльності оборот коштів проходить в безперервному режимі, кошти проходять через низку банківських операцій зі здійснення переказів з різним цільовим призначенням на рахунки різних суб`єктів, у зв`язку з чим твердження про належність спірних коштів саме позивачу та про необхідність повернення їх з бюджету саме позивачеві повинно мати серйозні правові та фактичні підстави.
6.15. У справі, що розглядається, позивач добровільно з власної волі переказав кошти на рахунок третьої особи-1 як оплату товару за договором. Згодом виявилося, що підстава для такої оплати відпала у зв`язку повідомленням третьої особи-1 про те, що відповідна господарська операція є такою, що не відбулася. Тому неможливо стверджувати, що на цьому етапі кошти було перераховано поза волею позивача. І лише в подальшому, за наслідками відслідковування руху коштів на рахунках третьої особи-1, третьої особи-2, третьої особи-3, виявлено, що частина з цих коштів була перерахована на рахунки Банку Казначейства України від імені названих третіх осіб як сплата ПДФО, військового збору та ЄСВ із заробітної плати у той час, як підстави для сплати таких податків і зборів були відсутні.
6.16. Колегія суддів Касаційного господарського суду вказує, що за вищевказаних обставин незастосування до спірних правовідносин Порядку № 787 з одночасним твердженням про безпідставність отримання державою спірної суми платежів за рахунок коштів позивача, призведе до відсутності можливості у Казначейства здійснити відповідне повернення саме позивачу, і як наслідок, поновлення порушених прав позивача.
7. Мотиви незгоди з ухвалою об`єднаної палати
7.1. За приписами частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» основною функцією Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою є забезпечення сталості та єдності судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
7.2. Відповідно до частини другої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.
7.3. Згідно з частиною четвертою статті 303 ГПК України про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 302 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 302 цього Кодексу.
7.4. Під час вирішення питання щодо дотримання статті 302 ГПК України, судді Малашенкова Т.М. та Бенедисюк I.М. виходять з того, що Велика Палата Верховного Суду тлумачить, що правовий висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або низки норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору(див., зокрема, пункт 18.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2024 у справі №191/4364/21).
7.5. Таке ж тлумачення застосовує і об`єднана палата, про що свідчить зміст ухвал, якими повертає справи відповідним колегіям (див. ухвали від 23.05.2024 у справі №910/2440/23, від 03.09.2024 у справі №925/555/21, від 17.01.2025 у справі №922/1137/20, від 21.02.2025 у справі №922/444/24, від 06.06.2025 у справі №910/4017/24, від 24.06.2025 у справі №910/7487/24 тощо).
7.6. Отже, підставою для передачі для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати, є конкретний висновок, який сформований саме Верховним Судом (Верховним Судом України) в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати у подібних правовідносинах про те, як саме повинна застосовуватися норма права, а не будь-якого висновку чи правової оцінки, зробленого судом касаційної інстанції для обґрунтування мотивувальної частини постанови.
7.7. В ухвалі від 27.09.2024 у cправі №922/3929/23 Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив, що наявності висновків в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати щодо застосування норми права у певній справі недостатньо. Так, обов`язковою умовою є застосування таких норм права у правовідносинах, які є подібними правовідносинам у справі, що передається від яких колегії суддів або палати вважає за необхідне відступити.
7.8. Застосування юридичної норми може здійснюватися шляхом буквального, звужувального чи розширювального тлумачення відповідної норми із застосуванням належних способів щодо такого тлумачення.
7.9. З огляду на викладене, висновком щодо застосування норми права в подібних правовідносинах якраз і є тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом під час розгляду конкретної справи про те, як саме повинна застосовуватися норма права, та який (висновок) має міститися в мотивувальній частині постанови суду касаційної інстанції.
7.10. Отже, підставою для передачі для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні.
7.11. Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати, є конкретний висновок, який здійснений саме Верховним Судом (Верховним Судом України) в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати у подібних правовідносинах, про те, як саме повинна застосовуватися норма права, а не будь-якого висновку чи правової оцінки, зробленого судом касаційної інстанції для обґрунтування мотивувальної частини постанови.
7.12. Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в ухвалі від 11.07.2024 у справі № 909/1167/17 дійшов висновку про те, що умовами (підставами) для передачі справи на розгляд об`єднаної палати, як і підставами для здійснення розгляду справи об`єднаною палатою, є:
1) наявність висновку щодо застосування конкретної норми (норм) права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати;
2) такий висновок має бути зроблено в подібних правовідносинах.
«Суд апеляційної інстанції зазначив, що для повернення заявленої суми коштів відповідно до Порядку повернення коштів, помилково або надміру врахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787 має звернутися саме платник податків, зборів та інших доходів, а не позивач. Проте наведене, за встановлених обставин конкретної справи, зокрема перерахування поза волею позивача належних йому коштів на рахунок третіх осіб (за відсутності господарських відносин між ними, волевиявлення третіх осіб та вчинення ними жодних дій на відкриття рахунків) з подальшим їх отриманням невідомими особами на підставі підроблених документів готівкою як заробітної плати працівників третіх осіб та сплатою задля отримання готівки суми податків та інших платежів (предмет цього позову) за відсутності нарахування третіми особами та виплати заробітної плати за рахунок цих коштів, включення зазначених коштів до фонду оплати праці, жодним чином не спростовує безпідставного отримання державою спірної суми платежів за рахунок коштів позивача».
7.22. Наведене в ухвалі колегії суддів Касаційного господарського суду обґрунтування, зокрема щодо:
- наявності чи відсутності у позивача волевиявлення щодо переказу спірної суми коштів на рахунок третьої особи-1;
- відсутності можливості у Казначейства здійснити повернення коштів саме позивачу у випадку незастосування до спірних правовідносин Порядку № 787 з одночасним твердженням про безпідставність отримання державою спірної суми платежів за рахунок коштів позивача;
7.23. За своєю суттю наведені мотиви зводяться, зокрема, до необхідності встановлення належності визначеного позивачем відповідача (тобто складу сторін), позаяк, в ухвалі від 23.09.2025 колегія суддів зазначила про те, що у розумінні Порядку № 787 до органу казначейства спочатку мають звернутися треті особи у справі, з рахунків яких і були сплачені спірні кошти на рахунки Казначейства, а вже потім вказані треті особи мають перерахувати (сплатити) відповідні кошти позивачеві.
7.25. В будь-якому випадку, виникнення на стадії виконання судового рішення обставин, які створюють перешкоди у виконанні такого рішення, є підставою для звернення до суду з відповідною заявою (скаргою) з цього питання, а не передумовою для здійснення в межах іншого судового провадження ревізії ухваленого у іншій справі судового рішення, яке набрало законної сили та переглянуто судами всіх трьох інстанцій, з підстав помилковості викладених у цьому рішенні висновків суду.
7.26. Питання щодо наявності або відсутності волевиявлення позивача на перерахування спірної суми грошових коштів, належності цих коштів саме позивачеві, як і наявність передумов для повернення коштів з бюджету, є фактичними обставинами справи, які були встановлені судами першої та апеляційної інстанцій у справі № 910/6072/24, з огляду на які колегія суддів Касаційного господарського суду має перевірити висновки щодо застосування статті 1212 ЦК України, викладені в оскаржуваному у справі № 910/6072/24 судовому рішенні.
7.30. Виходячи з положень частини другої статті 302 ГПК України, підставою передачі справи на розгляд об`єднаної палати є необхідність відступлення від раніше сформульованого висновку, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати у подібних правовідносинах, саме щодо застосування конкретної норми (норм) матеріального або процесуального права про те, як саме повинна застосовуватися норма права.
7.31. З урахуванням вище викладеного, зазначаємо про відсутність належного обґрунтування в ухвалі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.09.2025 у справі № 910/6072/24 наявності критерію (а саме - питання відступу від висновку Верховного Суду щодо застосування конкретної норми (норм) матеріального або процесуального права у справі за подібних правовідносин) для розгляду цієї справи об`єднаною палатою, а тому справа №910/6072/24 підлягала поверненню відповідній колегії суддів для розгляду.
Окрему думку викладено у порядку статті 34 ГПК України.
Суддя Т. Малашенкова
Суддя І. Бенедисюк