ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" листопада 2025 р. м. Рівне Справа № 918/666/25
Господарський суд Рівненської області у складі головуючої судді Н.Церковної при секретарі судового засідання І.Шилан, розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕРТЕП" до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Рівненська обласна державна адміністрація про визнання права та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою
за участю представників сторін: Представник позивача - Рещук В. В. (Господарський суд рівненської області) Представник відповідача - Шевчук Є.В. (поза межами суду)
У липні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ВЕРТЕП" звернулось до Господарського суду Рівненської області з позовом до відповідача Державного спеціалізованого господарства підприємства "Ліси України" про визнання права та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.
Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
Таким чином, Рівненська обласна адміністрація вважає, що позивач ТОВ «ВЕРТЕП» має право користування спірною земельною ділянкою на підставі спецдозволу №5236 на користування надрами, виданим Державною службою геології та надр України та укладеною Угодою №55 від 18.03.2025 про проведення розвідувальних та видобувних робіт на ділянках бурштиноносних надр .
Прийняті у справі судові рішення та інші процесуальні дії.
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 28 липня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 918/666/25. Справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 20 серпня 2025 року.
19 серпня 2025 року через підсистему електронний суд від позивача надійшло клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 20 серпня 2025 року відкладено розгляд підготовчого засідання на 17 вересня 2025 року та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача Рівненську обласну державну адміністрацію.
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 17.09.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 07.10.2025 встановлено третій особі строк для подачі письмових пояснень - 07.10.2025 .
07 жовтня 2025 року через підсистему електронний суд від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача Рівненської обласної державної адміністрації надійшла заява про поновлення процесуального строку в якій просив продовжити строк для подання письмових пояснень.
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 07 жовтня 2025 року відкладено розгляд справи на 29 жовтня 2025 року та продовжено Рівненській обласній державній адміністрації строк на подання письмових пояснень з приводу позовних вимог.
У судовому засіданні 29 жовтня 2025 року оголошено перерву до 05 листопада 2025.
В зв`язку з відсутністю інтернет-з`єднання у приміщенні Господарського суду Рівненської області, судове засідання призначене на 05 листопада 2025 року на 11 год. 00 хв. не відбулося, про що складено відповідний акт, а розгляд справи відкладено на 19.11.2025 .
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
Заслухавши в судових засіданнях представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.
08 липня 2021 року, у відповідності до вимог ст.16 Кодексу України про надра Державною службою геології та надр України було видано ТОВ «ВЕРТЕП» Спеціальний дозвіл №5236 на користування надрами.
18 вересня 2023 року Державою Україна в особі Рівненської обласної державної адміністрації було укладено Угоду №44 про проведення розвідувальних та видобувних робіт на ділянках бурштиноносних надр.
Відповідно до умов цієї Угоди сторона 1 передає, а сторона 2 приймає у строкове платне користування земельну ділянку площею 1,34 га відповідно до спеціального дозволу на користування надрами ділянки «Нечаївська» від 08.07.2021 №5236. Відомості щодо земельної ділянки: ділянка «Нечаївська», розташована у Сарненському районі, Рівненській області, на відстані 2,2 км на південний схід від села Вільне, частина ділянки площею 1,34 га знаходиться на землях лісогосподарського призначення, що перебувають в постійному користуванні Державного підприємства (ДП) «Ліси України», як правонаступника Державного підприємства (ДП) «Сарненське лісове господарство», відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07.09.2022 №1003 «Деякі питання реформування управління лісової галузі».
На підставі наказу Держаної служби геології та надр України №495 від 29.10.2024 межі дії Спеціального дозволу на користування надрами №5236 від 08.07.2021 було розширено. Географічні координати вказані у спеціальному дозволі на користування надрами.
У зв`язку з чим, 18 березня 2025 року між Рівненською обласною державною адміністрацією (сторона 1), як власником земельної ділянки розширення меж спеціального дозволу на користування надрами родовища бурштину «Нечаївське», та ТОВ «ВЕРТЕП» (сторона 2) було укладено Угоду №55 про проведення розвідувальних та видобувних робіт на ділянці розширення меж спеціального дозволу на користування надрами родовища бурштину Нечаївське.
Відповідно до умов цієї Угоди сторона 1 передала, а сторона 2 прийняла у строкове платне користування частину земельної ділянки розширення меж спеціального дозволу на користування надрами родовища бурштину «Нечаївське» площею 3,86 га, цільове призначення 09.01 для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг. (далі ділянка розширення меж) відповідно до спеціального дозволу на користування надрами від 08.07.2021 №5236 (зі змінами). Відомості щодо земельної ділянки: ділянка розширення меж розташована у Сарненському районі, Рівненській області, на відстані 2,2 км на південний схід від села Вільне, на землях лісогосподарського призначення, що перебувають в постійному користуванні Державного спеціалізованого господарського підприємства (ДП) «Ліси України». Географічні координати вказані в спеціальному дозволі на користування надрами від 08 липня 2021 року №5236, який виданий Державною службою геології та надр України за №008130.
Ділянка розширення меж була передана стороні 2 на підставі спеціального дозволу на користування надрами ділянки розширення меж родовища бурштину Нечаївське від 08.07.2021 №5236 для геологічного вивчення бурштиноносних надр, у тому числі дослідно-промислової розробки родовищ з подальшим видобуванням бурштину (промисловою розробкою родовищ).
У зв`язку з тим, що відносно земельної ділянки наявне право користування ДП «Ліси України», ТОВ «ВЕРТЕП» зобов`язане погодити проведення геологічного вивчення бурштиноносних надр, у тому числі дослідно-промислової розробки родовищ з подальшим видобуванням бурштину (промисловою розробкою родовищ), з вказаним землекористувачем.
На виконання вимог угоди, 20 березня 2025 року, ТОВ «ВЕРТЕП» звернулося до ДП «ЛІСИ УКРАЇНИ» за отриманням погодження проведення розвідувальних та видобувних робіт, а також обрахування збитків.
16 квітня 2025 року від ДП «ЛІСИ УКРАЇНИ» було отримано відмову у погодженні проведення таких робіт, оскільки, на думку ДП «ЛІСИ УКРАЇНИ», угоду від 18.03.2025 № 55 про проведення розвідувальних та видобувних робіт на ділянці розширення меж спеціального дозволу на користування надрами родовища бурштину Нечаївське між ТОВ «Вертеп» та Рівненською обласною державною адміністрацією було укладено без погодження з ДП «Ліси України», як постійним землекористувачем, чим було порушено вимоги статті 97-1 Земельного кодексу України.
22 квітня 2025 року ТОВ «ВЕРТЕП» звернулося до Рівненської обласної державної адміністрації, як власника земельних ділянок та сторони Угоди, з проханням висловити свою позицію землекористувачу - ДП «Ліси України» з приводу погодження проведення геологічного вивчення бурштиноносних надр, у тому числі дослідно-промислову розробку родовищ з подальшим видобуванням бурштину (промисловою розробкою родовищ) на частинах ділянки розширення меж ділянки бурштиноносних надр Нечаївська згідно Угоди №55 від 18 березня 2025 року.
22 травня 2025 року від Рівненської ОДА було отримано відповідь на звернення, згідно якої Рівненська ОДА вважає Угоду №55 від 18.03.2025 року дійсною, та такою, що укладена Рівненською ОДА як власником лісових земель державної власності та у формі Типової Угоди про проведення розвідувальних та видобувних робіт на ділянках бурштиноносних надр.
У свою чергу Рівненська обласна державна адміністрація у своїх поясненнях зокрема зазначила, що виходячи із змісту статті 97-1 Земельного кодексу України, яка стосується лише обов`язків користувачів бурштиноносних надр, вбачається, що геологічне вивчення надр із метою пошуку родовищ бурштину здійснюється на підставі угоди, Типову форму якої затвердив Кабінет Міністрів України. Угода з власником земельної ділянки, яка укладається з дотриманням положень Типової угоди, є самостійною підставою виникнення права використання земельної ділянки для цілей реалізації спеціального дозволу на користування надрами. При цьому, законодавець не передбачає згоди третіх осіб для її укладення.
Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України).
Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду.
Таким чином, на переконання Рівненської обласної адміністрації позивач ТОВ «ВЕРТЕП» має право користування спірною земельною ділянкою на підставі спецдозволу №5236 на користування надрами, виданим Державною службою геології та надр України та укладеною Угодою №55 від 18.03.2025 про проведення розвідувальних та видобувних робіт на ділянках бурштиноносних надр.
При цьому, відповідач зазначив, що відповідно до умов цієї Угоди сторона 1 передала, а сторона 2 прийняла у строкове платне користування частину земельної ділянки розширення меж спеціального дозволу на користування надрами родовища бурштину «Нечаївське» площею 3,86 га, цільове призначення 09.01 для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг. (далі ділянка розширення меж) відповідно до спеціального дозволу на користування надрами від 08.07.2021 №5236 (зі змінами). Відомості щодо земельної ділянки: ділянка розширення меж розташована у Сарненському районі, Рівненській області, на відстані 2,2 км на південний схід від села Вільне, на землях лісогосподарського призначення, що перебувають в постійному користуванні Державного спеціалізованого господарського підприємства (ДП) «Ліси України».
Географічні координати вказані в спеціальному дозволі на користування надрами від 08 липня 2021 року №5236, виданий Державною службою геології та надр України за №008130.
Ділянка розширення меж була передана стороні 2 на підставі спеціального дозволу на користування надрами ділянки розширення меж родовища бурштину «Нечаївське» від 08.07.2021 №5236 для геологічного вивчення бурштиноносних надр, у тому числі дослідно-промислової розробки родовищ з подальшим видобуванням бурштину (промисловою розробкою родовищ). У зв`язку з тим, що відносно земельної ділянки наявне право користування ДП «Ліси України», ТОВ «ВЕРТЕП» зобов`язане погодити проведення геологічного вивчення бурштиноносних надр, у тому числі дослідно-промислової розробки родовищ з подальшим видобуванням бурштину (промисловою розробкою родовищ), з вказаним землекористувачем.
На виконання вимог угоди, 20 березня 2025 року, ТОВ «ВЕРТЕП» звернулося до ДП «Ліси України» за отриманням погодження проведення розвідувальних та видобувних робіт, а також обрахування збитків. 16 квітня 2025 року від ДП «Ліси України» було отримано відмову у погодженні проведення таких робіт, оскільки, угоду від 18.03.2025 № 55 про проведення розвідувальних та видобувних робіт на ділянці розширення меж спеціального дозволу на користування надрами родовища бурштину «Нечаївське» між ТОВ «Вертеп» та Рівненською обласною державною адміністрацією було укладено без погодження з ДП «Ліси України», як постійним землекористувачем, чим було порушено вимоги статті 97-1 Земельного кодексу України.
Після розширення меж дії Спеціального дозволу на користування надрами №5236 від 08.07.2021 відповідно до наказу Держаної служби геології та надр України №495 від 29 жовтня 2024 року, зверненню ТОВ «ВЕРТЕП» до ДП «Ліси України» від 20.03.2025 передувало звернення № 1/12/24 від 18 грудня 2024 року.
Ігноруючи вищезазначену пропозицію, без врахування позиції та інтересів ДП «Ліси України», як постійного землекористувача, без його участі та згоди, 18 березня 2025 року між Рівненською обласною державною адміністрацією (сторона 1), як власником земельної ділянки розширення меж спеціального дозволу на користування надрами родовища бурштину «Нечаївське», та ТОВ «ВЕРТЕП» (сторона 2) було укладено Угоду №55 про проведення розвідувальних та видобувних робіт на ділянці розширення меж спеціального дозволу на користування надрами родовища бурштину «Нечаївське».
Норми права, що підлягають до застосування, мотиви їх застосування, оцінка аргументів, наведених сторонами.
Корисні копалини за своїм значенням поділяються на корисні копалини загальнодержавного і місцевого значення. Віднесення корисних копалин до загальнодержавного та місцевого значення здійснюється Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища (ст. 6 Кодексу України про надра).
Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 12 грудня 1994 року № 827 бурштин внесений до переліку корисних копалин загальнодержавного значення як ювелірна сировина (дорогоцінне каміння).
Надра надаються у користування для геологічного вивчення бурштиноносних надр, у тому числі дослідно-промислової розробки родовищ з подальшим видобуванням бурштину (промисловою розробкою родовищ) (ст. 14 Кодексу України про надра).
Згідно ст.19 Кодексу України про надра, надра надаються у користування підприємствам, установам, організаціям і громадянам лише за наявності у них спеціального дозволу на користування ділянкою надр.
Користування надрами здійснюється без надання гірничого відводу чи спеціального дозволу у випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч.ч. 4-5 ст. 15 Кодексу України про надра, спеціальний дозвіл на геологічне вивчення бурштиноносних надр, у тому числі дослідно-промислову розробку родовищ з подальшим видобуванням бурштину (промисловою розробкою родовищ), надається строком на п`ять років.
Перебіг строку користування надрами починається з дня одержання спеціального дозволу (ліцензії) на користування надрами, якщо в ньому не передбачено інше, а в разі укладення угоди про розподіл продукції - з дня, зазначеного в такій угоді.
Відповідно до ст.18 Кодексу України про надра, надання земельних ділянок для потреб, пов`язаних з користуванням надрами, провадиться в порядку, встановленому земельним законодавством України.
Земельні ділянки для користування надрами, крім випадків, передбачених статтею 23 цього Кодексу, надаються користувачам надр після одержання ними спеціальних дозволів на користування надрами чи гірничих відводів. Не потребують гірничого відводу користувачі нафтогазоносними та бурштиноносними надрами, які отримали спеціальний дозвіл на користування такими надрами (ч.7 ст.17 Кодексу України про надра).
Відповідно до ст.24 Кодексу України про надра, права та обов`язки користувача надр виникають з дня отримання спеціального дозволу на користування надрами, а в разі надання права користування надрами на умовах угоди про розподіл продукції - з дня набрання чинності такою угодою, якщо інше не передбачено самою угодою, та діють до завершення строку дії спеціального дозволу на користування надрами або до набрання законної сили рішенням суду про дострокове припинення права користування надрами (анулювання спеціального дозволу на користування надрами) з підстав, встановлених цим Кодексом.
Користувачі надр мають право, в тому числі, здійснювати на наданій їм ділянці надр геологічне вивчення, комплексну розробку родовищ корисних копалин та інші роботи згідно з умовами спеціального дозволу або угоди про розподіл продукції;
Користувачі надр зобов`язані: 1) використовувати надра відповідно до цілей, для яких їх було надано; 2) забезпечувати повноту геологічного вивчення, раціональне, комплексне використання та охорону надр;3) забезпечувати безпеку людей, майна та навколишнього природного середовища;4) приводити земельні ділянки, порушені при користуванні надрами, в стан, придатний для подальшого їх використання у суспільному виробництві;
Відповідно до ст.25 Кодексу України про надра, права користувачів надр охороняються законом і можуть бути обмежені лише у випадках, передбачених законодавством України. Збитки, завдані порушенням прав користувачів надр, підлягають відшкодуванню в повному обсязі відповідно до законодавчих актів України.
Статтею 97-1 Земельного кодексу України визначено, що власнику спеціального дозволу на користування бурштиноносними надрами дозволяється використовувати земельну ділянку на підставі угоди про проведення розвідувальних та видобувних робіт, що укладається із власником землі та/або за погодженням із землекористувачем, із обов`язковим затвердженням оцінки запасів у встановленому законодавством порядку після проведення геологічного вивчення на відповідній ділянці бурштиноносних надр. Типова форма зазначеної угоди затверджується Кабінетом Міністрів України.
Як було встановлено вище, Відповідач відмовив Позивачу надати погодження на укладення Типової угоди з власником землі - Третьою особою на стороні Відповідача.
Відповідно до ч. 1 ст. 92 Земельного кодексу України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Статтею 5 Лісового кодексу України визначено, що до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства.
Відповідно до ст. 62 Лісового кодексу України, використання земельних лісових ділянок для видобування корисних копалин (крім видобування корисних копалин місцевого значення для власних потреб), прокладання кабельних ліній, трубопроводів та інших комунікацій, здійснення бурових, підривних та інших робіт, не пов`язаних із веденням лісового господарства, здійснюється після надання таких ділянок для зазначених цілей у порядку, встановленому Земельним кодексом України. Зазначені роботи повинні вестися способами і методами, що не призводять до погіршення протипожежного і санітарного стану лісів та умов їх відтворення.
Відповідно до ст. 23 Лісового кодексу України, лісовий сервітут - право на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною лісовою ділянкою.
Права власників лісів або лісокористувачів можуть бути обмежені на користь інших заінтересованих осіб на підставі закону, договорів, заповіту або за рішенням суду.
Установлення лісового сервітуту не веде до позбавлення власника земельної лісової ділянки, щодо якої встановлений лісовий сервітут, права володіння, користування та розпоряджання нею, а користувача - володіння, користування.
Лісовий сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника лісів або користувача земельної лісової ділянки, щодо якої він установлений.
Положення Цивільного та Земельного кодексів України застосовуються до лісових сервітутів у частині, що не суперечить вимогам цього Кодексу.
Поряд з цим, згідно зі статтею 395 Цивільного кодексу України сервітут є речовим правом на чуже майно, яке полягає в обмеженому користуванні чужим майном для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 401 Цивільного кодексу України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).
Частиною 1 ст. 402 Цивільного кодексу України визначені способи встановлення сервітуту. Так, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 402 Цивільного кодексу України, земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки або особою, яка використовує земельну ділянку на праві емфітевзису, суперфіцію. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.
Згідно ч. 3 ст. 402 Цивільного кодексу України, у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.
Відповідно до ч.4 ст. 66 Земельного кодексу України, надання земельних ділянок для потреб, пов`язаних з користуванням надрами, проводиться після оформлення в установленому порядку прав користування надрами і відновлення земель згідно із затвердженим відповідним робочим проектом землеустрою на раніше відпрацьованих площах у встановлені строки.
Земельні ділянки усіх форм власності та категорій надаються власникам спеціальних дозволів на дослідно-промислову розробку родовищ бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення та/або видобування бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення шляхом встановлення земельних сервітутів згідно з межами та строками дії відповідних спеціальних дозволів на користування надрами (із автоматичним продовженням строку дії сервітуту в разі продовження строку дії відповідного спеціального дозволу на користування надрами) без зміни цільового призначення цих земельних ділянок, крім земель природно-заповідного фонду, оздоровчого призначення, рекреаційного призначення, історико-культурного призначення та водного фонду.
Частина четверта статті 66 Земельного кодексу України була доповнена на підставі положень ЗУ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення законодавства про видобуток бурштину та інших корисних копалин".
Згідно з положеннями статті 98 Земельного кодексу України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Строк дії земельного сервітуту, що встановлюється договором між особою, яка вимагає його встановлення, та землекористувачем, не може бути більшим за строк, на який така земельна ділянка передана у користування землекористувачу. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
Пунктом "в3" статті 99 Земельного кодексу України обумовлено, право на користування земельною ділянкою для потреб геологічного вивчення, у тому числі дослідно-промислової розробки, корисних копалин з подальшим видобуванням корисних копалин (промислової розробки родовищ) загальнодержавного та місцевого значення та (або) для видобування корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення з правом будівництва та розміщення споруд/об`єктів, пов`язаних із зазначеним видом діяльності, за умови що при цьому не порушуються права землевласника, передбачені статтею 98 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 100 Земельного кодексу України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.
Відповідно до ч. ч. 3, 5 ст. 403 ЦК України, особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.
Частинами 1 та 2 статті 404 ЦК України встановлено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.
Оскільки сервітут - це право обмеженого користування чужим майном (земельною ділянкою, іншими природними ресурсами, нерухомим майном), то потреба у встановленні сервітуту виникає у тих випадках, коли особа не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №905/3280/16, від 23.09.2020 у справі № 917/133/17 у подібних відносинах. Договір про встановлення сервітуту має бути направлений на реалізацію зазначеної потреби і слугувати цілі за якої нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. Отже потреби, які можуть бути задоволені за рахунок користування чужим майном шляхом встановлення сервітуту, повинні мати характер вимушених.
Законом чітко передбачена можливість укладання договору про встановлення земельного сервітуту для потреб дослідно-промислової розробки родовищ бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення та/або видобування бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення, за умови що при цьому не порушуються права землевласника, передбачені статтею 98 цього Кодексу.
Верховним Судом висловлювалася позиція про те, що обов`язковою умовою для встановлення сервітуту є вжиття особою (позивачем), яка вимагає такого встановлення, заходів щодо встановлення сервітуту в добровільному порядку (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 918/370/17), а якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 925/603/18).
Статтею 124-1 Земельного кодексу України визначається порядок встановлення земельних сервітутів на землях державної, комунальної власності. Особа, заінтересована у встановленні земельного сервітуту на землях державної, комунальної власності, звертається з клопотанням у разі, якщо земельна ділянка перебуває у користуванні - до органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, що здійснює розпорядження земельною ділянкою державної, комунальної власності, або до землекористувача (п. "б" ч. 1 ст. 124 ЗК України).
У клопотанні має бути зазначена мета встановлення земельного сервітуту.
До клопотання додаються: а) копії документів, що підтверджують право власності заявника на будівлі, споруди, що розташовані на земельній ділянці (за наявності); б) письмове погодження землекористувача (у разі встановлення земельного сервітуту щодо сформованої земельної ділянки, яка перебуває у користуванні, за договором з органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування, що здійснює розпорядження земельною ділянкою державної, комунальної власності), справжність підпису на якому засвідчується нотаріально; в) проект договору про встановлення земельного сервітуту (у разі встановлення земельного сервітуту щодо сформованої земельної ділянки); г) графічні матеріали із зазначенням орієнтовного місця розташування та площі земельної ділянки, яку передбачається сформувати з метою встановлення земельного сервітуту (у разі необхідності формування земельної ділянки державної, комунальної власності з метою встановлення земельного сервітуту); г) технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту, що розробляється без одержання дозволу на її розроблення (у разі встановлення земельного сервітуту щодо сформованої земельної ділянки).
У разі необхідності встановлення земельного сервітуту на сформованій земельній ділянці (ч.2 ст. 124-13К України) особа відповідно до пункту "б" частини першої цієї статті забезпечує укладення договору про встановлення земельного сервітуту або надає мотивовану відмову у його встановленні.
Укладення договору про встановлення земельного сервітуту з органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування здійснюється на підставі рішення цього органу. У разі відмови в укладенні договору про встановлення земельного сервітуту щодо сформованої земельної ділянки державної, комунальної власності такий договір визнається укладеним за рішенням суду.
Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї (ч. 9 ст. 79-1 ЗК України).
Відповідно до ст. 79-1 Земельного кодексу України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Державній реєстрації прав підлягають речові права на нерухоме майно, похідні від права власності, зокрема право користування (сервітут) (п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").
Згідно з ч. 6 ст. 21 Закону України "Про Державний земельний кадастр" відомості про межі частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту, вносяться до Державного земельного кадастру на підставі затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту, а також на підставі інших видів документації із землеустрою, за якою здійснюється формування земельної ділянки.
Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 186 Земельного кодексу України, технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту, погоджується землевласником (у разі встановлення сервітуту щодо земельної ділянки, що не перебуває у користуванні, або у разі встановлення сервітуту щодо земельної ділянки, що перебуває у користуванні, - за договором з її власником) або землекористувачем (в інших випадках) і затверджується особою, яка набуває право суборенди, сервітуту.
Проте, як вірно зауважує третя сторона у своїх поясненнях, що у відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України).
Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду.
Подібна за змістом позиція висловлена Касаційним господарським судом Верховного Суду з приводу договорів у постанові від 05.12.2022 у справі № 914/2654/20 у пункті 7.23 якої вказано, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, а не назву, з`ясовуючи правовідносин сторін договору, суди мають виходити з умов договору, його буквального та логічного змісту, з намірів сторін саме того договору, з приводу якого виник спір, а також із того, що сторони правовідносин мають діяти добросовісно. Близька за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 17.01.2019 у справі № 923/241/18, від 21.05.2019 у справі № 925/550/18, від 19.06.2019 у справі № 923/496/18, від 12.08.2021 у справі № 910/7914/20, від 21.10.2021 у справі № 908/3027/20. У п. 47 постанови ВС від 14.09.2023 у праві №906/402/22 та п. 52 постанови ВС від 30.08.2023 у справі №906/436/22 суд касаційної інстанції виснував, що після попереднього погодження із відповідним органом питання про надання земельної ділянки для потреб надрокористування у потенційного надрокористувача дійсно виникає законний інтерес щодо отримання відповідної земельної ділянки для надрокористування, який за наслідками оформлення спеціального дозволу на користування надрами трансформується вже у право на отримання такої земельної ділянки, яке може бути реалізоване, зокрема, і шляхом встановлення земельного сервітуту. У постанові КГС ВС від 07.02.2023 у справі №918/86/22 зазначено, що встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання.
Висновки суду за результатами вирішення спору.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
За частиною другою статті 5 Господарського процесуального кодексу України суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у своєму рішенні спосіб захисту, який не встановлений законом, лише за умови, що законом не встановлено ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу. Отже, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах його позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду.
Враховуючи вищевикладене, з огляду на предмет, підставу позову та вимоги позивача , суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає встановленим законом способам захисту цивільних прав та інтересів, оскільки вимога позивача за своєю правовою природою є вимогою про зобов`язання вчинити дії без встановлення факту порушеного відповідачем обов`язку, а не вимогою про захист порушеного або оспорюваного права чи інтересу. Водночас, вимога щодо встановлення певних фактів не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належить встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Підсумовуючи вище викладене, позивачем обрано спосіб захисту, який не є ефективним, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у справі.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивачем обрано неналежний та неефективний спосіб захисту, що також є підставою для відмови у задоволенні позову.
Розподіл судових витрат.
Судовий збір відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.
Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
В задоволені позову відмовити.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повний текст рішення складено та підписано 25.11.2025 року.

Суддя Н.Церковна