РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.11.2025Справа № 910/11152/25
Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи

За позовом Державного підприємства «Морський торговельний порт «Південний» (65481, Одеська обл, м. Південне, вул. Берегова, буд. 13; ідентифікаційний код: 04704790)

до Державної податкової служби України (04053, м. Київ, Львівська площа, буд. 8; ідентифікаційний код: 43005393)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Хайтек Комерс Сангрін» (49044, Дніпропетровська обл, м. Дніпро, вул. Шевченка, буд. 49; ідентифікаційний код: 34949354)

про стягнення 10137,96 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

04.09.2025 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Державного підприємства «Морський торговельний порт «Південний» з вимогами до Державної податкової служби України про стягнення збитків у розмірі 10137,96 грн.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що податкові накладні №64 від 24.11.2017 (сума ПДВ 1809,00 грн) та №32 від 30.11.2017 (сума ПДВ 8328,96 грн) не були зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних з вини відповідача, що встановлено постановою П'ятого апеляційного адміністративного суду від 20.03.2019 у справі №1540/3853/18, у зв'язку з чим позивачу були завдані збитки сумою 10137,96 грн (розмір втраченого податкового кредиту), які підлягають відшкодуванню відповідачем на підставі ст. 1166, 1173, 1174 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.09.2025 відкрито провадження у справі №910/11152/25, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (без проведення судового засідання), залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Хайтек Комерс Сангрін», встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

24.09.2025 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач, зокрема, повідомив, що на виконання постанови П'ятого апеляційного адміністративного суду від 20.03.2019 у справі №1540/3853/18 податкову накладну №32 від 30.11.2017 було зареєстровано в ЄРПН 24.05.2019, у зв'язку з чим позовні вимоги Державного підприємства «Морський торговельний порт «Південний» в цій частині є необгрунтованими.

Крім того, відповідач просив суд здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті (ч. 2 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України).

У ч. 1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України визначено, що питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України у випадку, передбаченому частиною другою статті 247 цього Кодексу, за наслідками розгляду відповідного клопотання позивача суд з урахуванням конкретних обставин справи може: 1) задовольнити клопотання та визначити строк відповідачу для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження; або 2) відмовити в задоволенні клопотання та розглянути справу за правилами загального позовного провадження.

Згідно з ч. 3 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України, якщо суд за результатами розгляду клопотання позивача дійде висновку про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, він зазначає про це в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обгрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про: 1) залишення заяви відповідача без задоволення; 2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням 9ч. 4 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 5 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України, якщо відповідач не подасть у встановлений судом строк такі заперечення, він має право ініціювати перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження лише у випадку, якщо доведе, що пропустив строк з поважних причин.

Згідно з ч. 6 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України, якщо суд вирішив розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, але в подальшому за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи постановив ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, розгляд справи починається зі стадії відкриття провадження у справі. У такому випадку повернення до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження не допускається.

Водночас, у ч. 7 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що частини друга - шоста цієї статті не застосовуються, якщо відповідно до цього Кодексу справа підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного провадження.

Оскільки дана справа підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного провадження (зважаючи на предмет спору та ціну позову), суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

02.10.2025 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, яку суд долучив до матеріалів справи.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Восток-Сервіс-Юг», яке змінило своє найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю «Хайтек Комерс Сангрін» (продавець), виставило Державному підприємству «Морський торговельний порт «Південний» (покупець) рахунок-фактуру №СФ-0000247 від 06.11.2017 на суму 10854,00 грн, з яких ПДВ 1809,00 грн.

Відповідно до платіжної інструкції від 23.11.2017 №1738 позивач сплатив Товариству з обмеженою відповідальністю «Хайтек Комерс Сангрін» грошові кошти у сумі 10854,00 грн.

За видатковою накладною №РН-00271 від 29.11.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю «Хайтек Комерс Сангрін» поставило позивачу товар на суму 10854,00 грн.

У подальшому Товариство з обмеженою відповідальністю «Хайтек Комерс Сангрін» виписало податкову накладну №64 від 24.11.2017 на суму 10854,00 грн., в т. ч. ПДВ 1809,00 грн.

Проте, відповідно до відомостей з Електронного кабінету платника податків станом на дату подання позовної заяви, містяться наступні квитанції про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі - квитанція про реєстрацію):

1) від 15.12.2017 має статус «Документ прийнято. Реєстрація зупинена», виявлені помилки: «Відповідно до п. 201.16 ст.201 Податкового кодексу України, реєстрація ПН/РК зупинена. ПН/РК відповідає критеріям оцінки ступеням ризиків, визначеним пунктом 6 Критеріїв оцінки ступеня ризиків, достатніх для зупинення реєстрації ПН/РК в ЄРПН, затверджених наказом МФУ від 13.06.2017 №567. За результатами опрацювання СМКОР виявлена невідповідність обсягів постачання обсягам придбання по товарах з УКТ ЗЕД: 5804, 6307.<%REFINE>. Пропонуємо надати пояснення та/або копії документів, достатні для прийняття рішення про реєстрацію ПН/РК в ЄРПН відповідно до пункту «в» п.п. 201.16.1 п. 201.16 ст. 201 ПКУ, вичерпний перелік яких встановлено наказом МФУ від 13.06.2017 №567 та/або Таблицю даних платників податків, яка передбачена пунктом 4 цього наказу.»;

2) від 15.12.2017 має статус «ДОКУМЕНТ ПРИЙНЯТО ЗА РІШЕННЯМ СУДУ....Очікуйте повідомлення щодо реєстрації документа», проте відомості щодо дати та часу коли саме податковим органом було здійснено процедуру реєстрації ПН в ЄРПН - відсутній;

3) від 24.05.2019 має статус «Податкова накладна підлягає реєстрації на підставі рішення суду в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Виявлені помилки: Документ не може бути прийнятий - сума ПДВ в документі (1809.00) не може перевищувати суму ліміту на рахунку ПДВ (-27528.29) продавця», проте відомості щодо дати та часу коли саме було здійснено реєстрацію ПН податковим органом - відсутні.

Таким чином, відповідно до відомостей Електронного кабінету платника податків щодо податкової накладної №64 від 24.11.2017 податковим органом оформлено 3 квитанції про реєстрацію, проте жодна не містить інформації щодо її реєстрації податковим органом.

Також, Товариство з обмеженою відповідальністю «Восток-Сервіс-Юг», яке змінило своє найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю «Хайтек Комерс Сангрін» (продавець), виставило Державному підприємству «Морський торговельний порт «Південний» (покупець) рахунок-фактуру №СФ-0000270 від 21.11.2017 на суму 49973,76 грн, з яких ПДВ 8328,96 грн.

Відповідно до платіжної інструкції від 29.11.2017 №1889 позивач сплатив Товариству з обмеженою відповідальністю «Хайтек Комерс Сангрін» грошові кошти у сумі 49973,76 грн.

За видатковою накладною №РН-00285 від 13.12.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю «Хайтек Комерс Сангрін» поставило позивачу товар на суму 49973,76 грн.

У подальшому Товариство з обмеженою відповідальністю «Хайтек Комерс Сангрін» виписало податкову накладну №32 від 30.11.2017, проте за результатами обробки контролюючим податковим органом, надіслано квитанції про реєстрацію податкової накладної, в яких зазначено:

- від 13.12.2017: «Документ прийнято. Реєстрація зупинена. Виявлені помилки: Відповідно до п. 201.16 ст.201 Податкового кодексу України, реєстрація ПН/РК зупинена. ПН/РК відповідає критеріям оцінки ступеня ризиків, визначеним пунктом 6 Критеріїв оцінки ступеня ризиків, достатніх для зупинення реєстрації ПН/РК в ЄРПН, затверджених наказом МФУ від 13.06.2017 № 567. За результатами опрацювання СМКОР виявлена невідповідність обсягів постачання обсягам придбання по товарах з УКТ ЗЕД: 4203.<%REFINE>. Пропонуємо надати пояснення та/або копії документів, достатні для прийняття рішення про реєстрацію ІІН/РК в ЄРПН відповідно до пункту «в» п.п. 201.16.1 п. 201.16 ст. 201 ПКУ, вичерпний перелік яких встановлено наказом МФУ від 13.06.2017 № 567 та/або Таблицю даних платників податків, яка передбачена пунктом 4 цього наказу.».

- від 13.12.2017: «ДОКУМЕНТ ПРИЙНЯТО ЗА РІШЕННЯМ СУДУ. П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Номер рішення суду: 1540/3853/18 Дата реєстрації за рішенням суду: 13.12.2017 Очікуйте повідомлення щодо реєстрації документа»;

- від 24.05.2019: «Документ доставлено до ДФС України. Податкова накладна підлягає реєстрації на підставі рішення суду в Єдиному реєстрі податкових накладних. Виявлені помилки: Документ не може бути прийнятий - сума ПДВ в документі (8328.96) не може перевищувати суму ліміту на рахунку ПДВ (-27528.29) продавця»;

- від 24.05.2019: Документ прийнято за рішенням суду, проте відомості щодо дати та часу коли саме здійснено реєстрацію ПН податковим органом в ЄРПН - відсутні.

Таким чином, відповідно до відомостей Електронного кабінету платника податків, щодо податкової накладної №32 від 30.11.2017 податковим органом оформлено 4 квитанції про реєстрацію, проте жодна не містить дати та часу щодо її реєстрації податковим органом в ЄРПН.

Отже, загальна сума ПДВ за вказаними правочинами складає 10137,96 грн (1809,00 грн + 8328,96 грн).

31.07.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю «Хайтек Комерс Сангрін» звернулось до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Держаної фіскальної служби України, в якому просило суд визнати протиправними та скасувати рішення комісії Державної фіскальної служби України, яка приймає рішення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних або відмову в такій реєстрації: - №529905/34949354 від 03.01.2018 року; - №529911/34949354 від 03.01.2018 року; - №537922/34949354 від 04.01.2018 року; - №537923/34949354 від 04.01.2018 року; - №537924/34949354 від 04.01.2018 року; - №537925/34949354 від 04.01.2018 року; - №539937/34949354 від 05.01.2018 року; - №539938/34949354 від 05.01.2018 року; - №539939/34949354 від 05.01.2018 року; - №539940/34949354 від 05.01.2018 року та зобов'язати Державну фіскальну службу України здійснити дії, щодо реєстрації у Єдиному реєстрі податкових накладних: №32 від 30.112017 року, №64 від 24.11.2017 року, №67 від 29.11.2017 року, №30 від 29.11.2017 року, №18 від 20.11.2017 року, №11 від 14.11.2017 року, №63 від 20.11.2017 року, №66 від 20.11.2017 року, №56 від 17.11.2017 року, №6 від 08.11.2017 року (справа №1540/3853/18).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Хайтек Комерс Сангрін» у встановленому законодавством порядку складено та направлено до контролюючого органу податкові накладні, реєстрація яких необґрунтовано зупинена відповідачем. Підставою для зупинення комісією ДФС України зазначено відповідність податкової накладної п.6 Критеріїв оцінки ступеня ризиків, достатніх для зупинення реєстрації податкової накладної, затверджених наказом Міністерства фінансів України №564 від 13.06.2017 року.

Постановою П'ятого апеляційного адміністративного суду від 20.03.2019 у справі №1540/3853/18 визнано протиправним та скасовано рішення комісії Державної фіскальної служби України, яка приймає рішення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних або відмову в такій реєстрації; зобов'язано Державну фіскальну службу України здійснити дії щодо реєстрації у Єдиному реєстрі податкових накладних, зокрема, податкові накладні: №32 від 30.112017 року та №64 від 24.11.2017 року.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує, що податкові накладні №64 від 24.11.2017 (сума ПДВ 1809,00 грн) та №32 від 30.11.2017 (сума ПДВ 8328,96 грн) не були зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних з вини відповідача, що встановлено постановою П'ятого апеляційного адміністративного суду від 20.03.2019 у справі №1540/3853/18, у зв'язку з чим позивачу були завдані збитки сумою 10137,96 грн (розмір втраченого податкового кредиту), які підлягають відшкодуванню відповідачем на підставі ст. 1166, 1173, 1174 Цивільного кодексу України.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками згідно із частиною другої цієї статті є, зокрема, витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України унормовано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Утім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є необхідними для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 Цивільного кодексу України.

Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує її інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у неодержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконане боржником.

Доведення факту наявності таких збитків та їх розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, а отже, доведенню підлягає факт того, що його протиправні дії є причиною, а збитки - наслідком такої протиправної поведінки.

Відповідно до п. 201.1. ст. 201 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) на дату виникнення податкових зобов'язань платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Пунктом 201.7 ст. 201 Податкового кодексу України визначено, що податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Податкова накладна та/або розрахунок коригування до неї, складені та зареєстровані після 1 липня 2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження.

Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

Згідно з п.п. 14.1.156 п. 14.1 ст.14 Податкового кодексу України податкове зобов'язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Відповідно до п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст.14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій, зокрема, придбання або виготовлення товарів та послуг.

За приписами абзаців 1, 3, 5 п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати складення податкової накладної/розрахунку коригування. У разі зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних згідно з пунктом 201.16 статті 201 цього Кодексу перебіг зазначеного строку переривається на період зупинення їх реєстрації та відновлюється з дня припинення процедури зупинення їх реєстрації згідно з підпунктом 201.16.4 пункту 201.16 статті 201 цього Кодексу.

Суми податку, сплачені (нараховані) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, зазначені в податкових накладних/розрахунках коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних з порушенням строку реєстрації, включаються до податкового кредиту за звітний податковий період, в якому зареєстровано податкові накладні/розрахунки коригування до таких податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, але не пізніше ніж через 365 календарних днів з дати складення податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних, у тому числі для платників податку, які застосовують касовий метод.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо стабілізації розрахунків на Оптовому ринку електричної енергії України» № 2198-VIII від 09.11.2017, який набрав чинності 03.12.2017 внесено зміни у наведених вище абзацах четвертому і п'ятому пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, а саме: цифри « 365» замінено цифрами « 1095».

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України у разі допущення продавцем товарів/послуг помилок при зазначенні обов'язкових реквізитів податкової накладної, передбачених пунктом 201.1 статті 201 цього Кодексу, та/або порушення продавцем/покупцем граничних термінів реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних (крім податкових накладних/розрахунків коригування, реєстрація яких зупинена згідно з пунктом 201.16 цієї статті) податкової накладної та/або розрахунку коригування покупець/продавець таких товарів/послуг має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву із скаргою на такого продавця/покупця. Таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів, що настають за граничним терміном подання податкової декларації за звітний (податковий) період, у якому не надано податкову накладну або допущено помилки при зазначенні обов'язкових реквізитів податкової накладної та/або порушено граничні терміни реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних. До заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку у зв'язку з придбанням таких товарів/послуг, або копії первинних документів, складених відповідно до Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, що підтверджують факт отримання таких товарів/послуг.

Як вже зазначалося, згідно з п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України на продавця товарів/послуг покладено обов'язок в установлені терміни скласти податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних, чим зумовлено обґрунтоване сподівання контрагента на те, що це зобов'язання буде виконано, оскільки тільки підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних суми податку можуть бути віднесені до складу податкового кредиту.

Пункт 21.3 ст. 21 Податкового кодексу України передбачає, що шкода, завдана платнику податків неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи контролюючого органу, відшкодовується за рахунок коштів державного бюджету, передбачених для фінансування цього органу, незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до п. 114.1 ст. 114 Податкового кодексу України особа, чиї права та/або законні інтереси порушено, має право на відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб. Шкода, заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, відшкодовується державою за рахунок коштів державного бюджету незалежно від вини контролюючого органу, його посадових (службових) осіб.

Пунктом 114.2 ст. 114 Податкового кодексу України визначено, що шкода, заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, що визнаються податковими правопорушеннями відповідно до цього Кодексу, відшкодовується в повному обсязі в порядку, передбаченому законодавством про відшкодування шкоди.

Постановою П'ятого апеляційного адміністративного суду від 20.03.2019 у справі № 1540/3853/18 встановлено наступне.

Відповідно до абз. 1 постанови Кабміну України «Про встановлення підстав для прийняття рішення комісією Державної фіскальної служби про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних або про відмову в такій реєстрації» № 190 від 29.03.2017 (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), комісія Державної фіскальної служби приймає рішення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних або про відмову в такій реєстрації на підставі отриманих від платника податку на додану вартість відповідно до підпункту «в» підпункту 201.16.1 пункту 201.16 статті 201 Податкового кодексу України (далі - Кодекс) письмових пояснень щодо підтвердження інформації, зазначеної у податковій накладній/розрахунку коригування, та/або копій документів, які платник податку має право подати до органу Державної фіскальної служби протягом 365 календарних днів, що настають за датою виникнення податкового зобов'язання, відображеного у податковій накладній/розрахунку коригування.

Абзацом 2 зазначеної постанови №190 визначено, що підставами для прийняття комісією ДФС рішення про відмову в реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування є:

- ненадання платником податку письмових пояснень стосовно підтвердження інформації, зазначеної у податковій накладній / розрахунку коригування, до якої/якого застосована процедура зупинення реєстрації згідно з пунктом 201.16 статті 201 Кодексу;

- ненадання платником податку копій документів відповідно до підпункту «в» підпункту 201.16.1 пункту 201.16 статті 201 Кодексу;

- надання платником податку копій документів, які складені з порушенням законодавства та/або не є достатніми для прийняття комісією ДФС рішення про реєстрацію податкової накладної / розрахунку коригування.

Всі рішення відповідача про відмову в реєстрації ПН містять однакову підставу: надання платником податку копій документів, які складені з порушенням законодавства та/або не є достатніми для прийняття комісією ДФС рішення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування.

Як зазначає ДФС України, позивачем разом із повідомленням щодо подачі документів про підтвердження реальності здійснення господарських операцій по ПН/РК, реєстрація яких зупинена надіслано відповідачу повний пакет документів, які підтверджують реальність здійснення господарських операцій, зокрема:

- по податкові накладній №32 від 30.11.2017 року: рахунок - фактура №СФ-0000270 від 21.11.2017 року, видаткова накладна №РН-00286 від 13.12.2017 року, платіжне доручення №1889 від 29.11.2017 року, договір оренди №1/2017 від 01.01.2017 року, ТТН №В-00000112 від 06.11.2017 року, видаткова накладна № В-00000112 від 06.11.2017 року;

- по податковій накладній № 64 від 24.11.2017 року: видаткова накладна №РН-00271 від 29.11.2017 року, видаткова накладна №3392 від 28.11.2017 року, платіжне доручення № 1503 віл 02.11.2017 року, договір оренди, платіжне доручення №1558 від 28.11.2017 року, видаткова накладна №от-00007749 від 03.11.2017 року.

Не зважаючи на наявність передбачених законодавством документів, які свідчать про проведення господарських операцій між позивачем та його контрагентом по виконанню поставки продукції господарського призначення, що були надані в електронному варіанті відповідачу, ДФС України відмовило Товариству з обмеженою відповідальністю «Хайтек Комерс Сангрін» в реєстрації зазначених податкових накладних на підставі того, що «надання платником податку копій документів, які складені з порушенням законодавства та/або не є достатніми для прийняття комісією ДФС рішення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування».

Враховуючи надання позивачем достатніх первинних документів для підтвердження здійснення операцій поставки, судова колегія у справі №1540/3853/18 дійшла висновку, що оскаржувані рішення про відмову у реєстрації податкових накладних є необґрунтованими та підлягають скасуванню.

З матеріалів справи вбачається, що податкова накладна №64 від 24.11.2017 (сума ПДВ 1809,00 грн.) відповідачем не зареєстрована, що також було підтверджено відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Тобто, відповідач тривалий час не реєструє податкову накладну №64 від 24.11.2017 (сума ПДВ 1809,00 грн.), яка мала бути зареєстрована у ЄРПН датою її подання.

Більше того, податковий орган не виконує постанову П'ятого апеляційного адміністративного суду від 20.03.2019 у справі № 1540/3853/18, яка набрала законної сили, що також є порушенням закону і є неприпустимим для державного органу.

Отже, станом на дату прийняття судом рішення у даній справи податкова накладна №64 від 24.11.2017 (сума ПДВ 1809,00 грн.) є незареєстрованою.

За таких обставин суд дійшов висновку, що у зв'язку зі спливом 1095 календарних днів з дати складення Товариством з обмеженою відповідальністю «Хайтек Комерс Сангрін» податкової накладної №64 від 24.11.2017 (сума ПДВ 1809,00 грн.) та її нереєстрації, позивач став позбавленим права включити суми ПДВ до складу податкового кредиту та, відповідно, скористатись правом на зменшення податкового зобов'язання на суму 1809,00 грн. З огляду на викладене, у даному випадку є прямий причинно-наслідковий зв'язок між фактом не реєстрації податкової накладної №64 від 24.11.2017 (сума ПДВ 1809,00 грн.) та неможливістю включення сум ПДВ до податкового кредиту позивача, а також, відповідно, зменшення податкового зобов'язання на зазначену суму, яка фактично є збитками позивача.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2025 у справі №910/9590/24.

Що стосується податкової накладної №32 від 30.11.2017 (сума ПДВ 8328,96 грн), суд зазначає, що вказана податкова накладна була зареєстрована відповідачем 24.05.2019, що вбачається з Квитанції про реєстрацію вказаної податкової накладної, у зв'язку з чим суд вважає обгрунтованими заперечення відповідача у вказаній частині позовних вимог.

Отже, стосовно податкової накладної №32 від 30.11.2017 (сума ПДВ 8328,96 грн) позивачем не доведено існування всіх елементів складу цивільного правопорушення, оскільки не доведено, що позивач втратив право на податковий кредит на суму 8328,96 грн саме через неправомірну поведінку (бездіяльність) відповідача - у зв'язку з тим, що саме податковий орган не реєстрував податкову накладну протягом 1095 днів.

Зважаючи на викладені обставини, суд дійшов висновку частково задовольнити позовні вимоги Державного підприємства «Морський торговельний порт «Південний» та стягнути на користь позивача збитки у розмірі 1809,00 грн (за податковою накладною №64 від 24.11.2017).

Суд також вважає за необхідне звернути увагу, на висновки Європейського Суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04), підкреслено особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункт 120, «Онер'їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), заява № 48939/99, пункт 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, пункт 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, «Тошкуца та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер'їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), пункт 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, пункт 40, «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, пункт 67).

Разом з цим, суд наголошує, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі Конвенція), визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

При цьому, Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу, що «право на суд», яке передбачено статтею 6 Конвенції, відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні (рішення Суду у справах Буланов та Купчик проти України, no. 7714/06 та 23654/08, від 09.12.2010 р., Чуйкіна проти України, no. 28924/04, від 13.01.2011р.).

Тож, встановивши вищенаведені обставини у даній справі, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту порушених прав позивача є ефективним, а порушені права позивача будуть відновлені та захищені в обраний ним спосіб.

Стосовно посилання скаржника на постанову Великої Палати Верховного суду від 01.03.2023 у справі №925/556/21, а також доводів про те, що оскільки контрагент позивача звернувся до адміністративного суду з позовом і судом відновлено його право на реєстрацію податкової накладної, обраний позивачем в межах цієї справи спосіб захисту є неналежним, слід зазначити наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси /між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України та пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і в разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Суд зазначає, що правовідносини у справі №925/556/21 та даній справі не є подібними.

Так, у справі №925/556/21 продавцем заявлені вимоги про стягнення збитків у розмірі суми, сплаченої як відшкодування втраченого майнового інтересу покупця.

При цьому, судом встановлено, що продавець реалізував своє право як платника податків у податкових відносинах і вчинив дії, спрямовані на відновлення майнового інтересу контрагента на одержання права на податковий кредит, а саме звернулось до адміністративного суду з позовом, за результатами вирішення якої податковий орган зареєстрував у ЄРПН Податкову накладну датою її подання на реєстрацію. Виконання судового рішення в зазначеній справі мало наслідком реалізацію майнового інтересу покупця на виникнення прав на податковий кредит, оскільки відповідно до абзацу другого пункту 201.10 статті 201 ПК України податкова накладна, складена та зареєстрована в ЄРПН платником податку, який здійснює операції з постачання товарів / послуг, є для покупця таких товарів / послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Натомість, у даній справі позов пред'явлено покупцем, а рішення в адміністративній справі про зобов'язання податкового органу здійснити реєстрацію податкових накладних виконано не було.

Отже, у даній справі, на відміну від справи №925/556/21, реалізація майнового інтересу покупця на виникнення прав на податковий кредит не відбулась.

За наведених обставин, висновки Верховного Суду, наведені у постанові у справі №925/556/21, не можуть бути застосовані до даних правовідносин.

Що стосується визначеного позивачем у даній справі відповідача - Державної податкової служби України, яка є органом державної влади, суд зазначає, що шкода, завдана юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою.

Тобто, стягнення грошових коштів, у випадку задоволення судом позову, відбувається не з безпосередньо органу, яким завдано шкоду, а з Державного бюджету України.

Втім, зважаючи, що предметом доказування у таких спорах є протиправна поведінка (дія/бездіяльність) саме державного органу, беручи до уваги, що держава виступає в судовому процесі в особі відповідного органу (в даному випадку в особі Державної податкової служби України), суд дійшов висновку, що стягнення шкоди з державного бюджету, а не безпосередньо із Державної податкової служби України, не є виходом за межі позовних вимог, а є гарантією особи, якій завдано шкоду, на отримання справедливої сатисфакції.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного бюджету України за рахунок коштів державного бюджету, передбачених для фінансування Державної податкової служби України, на користь Державного підприємства «Морський торговельний порт «Південний» (65481, Одеська обл, м. Південне, вул. Берегова, буд. 13; ідентифікаційний код: 04704790) грошові кошти у розмірі 1809 (одна тисяча вісімсот дев'ять) грн 00 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.М. Спичак