ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" листопада 2025 р. м. Рівне Справа № 918/570/25

Господарський суд Рівненської області у складі головуючої судді Бережнюк В.В., розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Техпостач"

до відповідача ОСОБА_1

про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Секретар судового засідання Коваль С.М.

Представники:

від позивача Пархомчук О.Є.

від відповідача Євгеюк О.Є.

Суть спору:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Техпостач" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до відповідача ОСОБА_1 , у якому просить суд витребувати від ОСОБА_1 на користь ТОВ "Техпостач" нежитлове приміщення, будівлю ТОП, загальною площею 516.9 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач безвідплатно набув майно в порядку спадкування за законом після смерті свого батька, якому таке майно не належало.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

За твердженням позивача, Яким ОСОБА_2 передав своє майно, в тому числі, спірну будівлю ТОП, в статутний капітал ТОВ "Техпостач". Позивач вважає, що після цього майно перейшло у власність товариства. При виході з Товариства ОСОБА_3 отримав еквівалентну грошову компенсацію відповідно до вартості своєї частки. Майно в натурі останньому при виході з товариства не передавалось. Спірне майно приміщення технічного обмінного пункту, перебуває на праві власності у ТзОВ "Техпостач" з 04.04.2001 р., хоч і не було зареєстровано у реєстрах прав власності до цього часу. Відсутність реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за позивачем відповідно до Закону України "Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. Відсутність реєстрації права власності на зазначене майно зумовлює виключно обмеження у праві розпорядження.

Тому ТзОВ "Техпостач", вважаючи себе власником спірного об`єкта нерухомого майна, і заявляє віндикаційний позов до ОСОБА_1 про витребування нежитлового приміщення - приміщення технічного обмінного пункту, загальною площею 516.9 кв.м., що знаходиться за адресою Рівненська обл., м. Костопіль, вул.Дружби, 3.

Відповідач подав відзив на позов, який зареєстрований у канцелярії суду 01.08.2025. У відзиві просить суд відмовити у задоволенні позову. Серед іншого вказує, що ТзОВ "Костопільський агропостач" юридично не оформило за собою право колективної власності на спірну будівлю ТОП у процесі реорганізації від ЗАТ "Костопільський агропостач" у ТзОВ "Костопільський агропостач". Тоді як первинна реєстрація прав власності на цілісний майновий комплекс Костопільського міжрайонного підприємства матеріально-технічного забезпечення була проведена БТІ 11.11.1998 року за ЗАТ "Костопільський агропостач" на підставі договору купівлі-продажу державного майна, посвідченого Костопільською ДНК 15.12.1993 р. №5345. Це вказано у Висновку про неможливість оформлення права колективної власності на об`єкти нерухомого майна, складеного КП "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації" №239 у березні 2002 року. Відповідач зауважує, що ТзОВ "Костопільський агропостач" не мав зареєстрованого права власності на спірний об`єкт нерухомого майна нежитлову будівлю ТОП. А отже не міг передати вказану будівлю як об`єкт нерухомого майна до статутного фонду ТзОВ "Техпостач".

Крім того, як вказано у Висновку про неможливість оформлення права колективної власності на об`єкти нерухомого майна, складеного КП "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації" №239 у березні 2002 р., відповідно до вимог п.2.4. Інструкції "Про порядок державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб", затвердженої наказом Держбуду України 09.06.1998 року №121 та зареєстровані в Мінюсті України 29.06.1998 за №399/2839, після проведеної первинної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, БТІ повинно здійснювати державну реєстрацію всіх змін у правовому питанні цього об`єкта, тобто проводити поточну реєстрацію. Поточна реєстрація це реєстрація переходу права власності від одних власників до інших(п.2.5.).

Відповідач наполягає на тому, що ТзОВ "Костопільський агропостач" не був засновником та учасником ТзОВ "Техпостач" та не міг вносити частку до статутного фонду ТзОВ "Техпостач" або виступати довіреною особою з передачі частки іншого учасника до статутного фонду ТзОВ "Техпостач". Вважає, що доводи позивача про виникнення у нього права власності на нежитлову будівлю ТОП спростовуються положеннями діючого на той час законодавства України. Більше того, встановлено, що такий об`єкт нерухомого майна як нежитлова будівля ТОП взагалі не був зареєстрований в БТІ як об`єкт нерухомого майна до 2006 року, тим більше за ТзОВ "Костопільський агропостач" чи за ТзОВ "Техпостач".

Також відповідач важає, що позивачем пропущені строки позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Тому на підставі ст.261 ЦК України просить відмовити у позові у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою від 10.07.2025 відкрито провадження у справі. Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 12 серпня 2025 р. на 11:15 год.

01 серпня 2025 року від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на позов.

Ухвалою від 12.08.2025 підготовче засідання відкладено на 16 вересня 2025 р. на 10:15 год.

Ухвалою від 16.09.2025 закрито підготовче провадження у справі № 918/570/25. Призначено справу до судового розгляду по суті на "21" жовтня 2025 р. на 11:00 год.

У судовому засіданні 21.10.2025 розпочато слухання справи по суті. Позивач та відповідач надали пояснення щодо спору. Позивач просить позов задоволити. У свою чергу відповідач позов не визнає та просить відмовити у його задоволенні.

Суд дослідив докази, які містяться у справі.

21.10.2025 оголошено перерву до 12 листопада 2025 року на 10:00 год. для підготовки сторін до судових дебатів.

12.11.2025 позивач та відповідач виступили у судових дебатах.

Суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

27 квітня 2000 року відбулись загальні збори ТОВ "Костопільський агропостач", які оформлені Протоколом №2 (арк.с. 13-14, 113-115). Порядок денний загальних зборів Товариства складався з двох питань:

1. Про вихід членів Товариства в зв`язку з його реорганізацією.

2. Різне.

Згідно вказаного Протоколу, загальними зборами ТОВ "Костопільський агропостач" вирішено: у зв`язку з відсутністю грошових коштів, задовольнити заяви членів Товариства ( ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ) та розрахуватися майном Товариства згідно поданих заяв. Перелік виділеного майна членам Товариства, що виходили з Товариства, додавався до Протоколу.

Загальна сума майна, відповідно до Переліку, становила 424 779 гривень.

До цього Переліку входив, в тому числі, спірний об`єкт: нежитлова будівля технічного обмінного пункту, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (пункт 35 переліку), який виділявся для ОСОБА_9 .

У подальшому, 30.08.2000 відбулися установчі збори, про що складений Протокол №1 установчих зборів ТЗОВ "Технопостач" (арк.с. 15). Був визначений наступний порядок денний:

1. Створення Товариства.

2. Затвердження Статуту Товариства та Установчого договору.

3. Порядок формування статутного фонду.

4. Вибори директора.

На зборах ТзОВ "Техпостач" вирішили:

1. Створити на базі майна ТОВ "Костопільський агропостач" нове Товариство з обмеженою відповідальністю "ТЕХПОСТАЧ".

2. Затвердити Установчий договір та Статут Товариства "ТЕХПОСТАЧ".

3. Статутний фонд формувати за рахунок долей засновників в частині майна ТзОВ "Костопільський агропостач" та зазначити порядок його розподілу в п.9 Установчого договору.

4. Обрати директором ТзОВ "ТЕХПОСТАЧ" - ОСОБА_3

30.08.2000 усі колишні учасники ТОВ "Костопільський агропостач», що вийшли з відповідного товариства, а саме: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , підписали Установчий договір про створення ТзОВ "Техпостач" від 30.08.2000, відповідно до якого сторони створили ТзОВ "Техпостач" на базі майна виділеного в процесі реорганізації ТзОВ "Костопільський агропостач". (арк.с. 16-18).

Згідно п.9 даного Установчого договору, для забезпечення діяльності Товариства за рахунок внесків учасників створюється статутний фонд у розмірі 424 779 гривень. У створенні статутного фонду беруть участь: ОСОБА_4 , сума внеску 40103 грн. - 9,6% в статутному фонді; ОСОБА_3 , сума внеску 106963 грн. - 25,2% в статутному фонді; ОСОБА_6 , сума внеску 53054 грн. - 12,5% в статутному фонді; ОСОБА_7 , сума внеску 49826 грн. - 11,73% в статутному фонді; ОСОБА_8 , сума внеску 104400 грн. - 24,57% в статутному фонді; ОСОБА_5 , сума внеску 69833 грн. - 16,4% в статутному фонді.

Також 30.08.2000 затверджено Статут ТзОВ "Техпостач" (арк.с. 19-24).

Згідно пункту 4.2. Статуту ТзОВ "ТЕХПОСТАЧ" є власником майна переданого йому Учасниками в процесі реорганізації ТзОВ "Костопільський агропостач".

04.04.2001 ТОВ "Костопільский агропостач" в особі директора ОСОБА_10 та ТзОВ "Техпостач" в особі директора ОСОБА_9 склали Акт прийому-передачі про те, що у відповідності з рішенням загальних зборів ТзОВ "Костопільський агропостач" від 27.04.2000 року, здійснено передачу майна з балансу ТзОВ "Костопільський агропостач" на баланс ТзОВ "Техпостач" згідно переліку, що додався до цього акту. (арк.с.25-26).

2002 році ОСОБА_11 як директор ТзОВ "Техпостач" звертався із заявою до Рівненського обласного бюро технічної інвентаризації з метою оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, в тому числі, на технічний обмінний пункт, за ТзОВ "Техпостач".

Яким ОСОБА_2 отримав відповідь (висновок) КП "РОБТІ" №239 від березня 2002, в якій вказано про неможливість оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна за ТзОВ "Техпостач" у зв`язку з тим, що: "… реєстрація переходу права власності на об`єти нерухомості (поточна реєстрація) від ЗАТ "Костопільський агропостач" до ТзОВ "Костопільський агропостач", а далі реєстрація права власності за вищевказаними громадянами, які вийшли з товариства та створили ТОВ "Техпостач" на базі майна ТзОВ "Костопільський агропостач", виділеного в процесі реорганізації останнього, в бюро не проводилась. Тобто, спочатку, ТзОВ "Костопільський агропостач" юридично не оформило за собою право колективної власності на вищевказані будівлі, а потім громадяни не оформили право власності на об`єкти нерухомості ". (арк.с. 27).

Пізніше, 15.09.2006 ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , звертався в суд з позовною заявою про визнання права власності на нежитлові приміщення, в тому числі, на спірну будівлю ТОП. Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що рішенням загальних зборів відповідача від 27 квітня 2000 року йому виділено у рахунок належної частки у товаристві частину майна на суму 89 837, 66 гривень, а саме приміщення технічного обмінного пункту, 2/3 частини трансформаторної та 1/5 складу. Ці приміщення передано йому відповідно до акту приймання-передачі. Оскільки первинної реєстрації права власності на спірні приміщення здійснено не було, а 05 березня 2002 року Комунальним підприємством "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації" відмовлено у її проведенні, тому просив задовольнити позов. (арк.с. 30).

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 10.10.2006 р. у справ №2-1111/2006 визнано за ОСОБА_3 право власності, в тому числі, на приміщення технічного обмінного пункту, що розташований по АДРЕСА_1 . (арк.с. 31).

ТзОВ "Техпостач" оскаржив вказане судове рішення у вересні 2023 року.

28.11.2023 Рівненський апеляційний суд прийняв постанову, якою апеляційну скаргу ТзОВ "Техпостач" задоволено частково, рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 10 жовтня 2006 року скасовано, а провадження у справі закрито. (арк.с. 32-35).

Постановою Верховного суду від 17.04.2024 Касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Рівненського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. (арк.с. 37-41).

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 23.07.2024 р. у справі №2-1111/2006 (провадження 22-ц/802/649/24) закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника особи, яка не брала участі у справі, Товариства з обмеженою відповідальністю "Техпостач" ОСОБА_12 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 10 жовтня 2006 року у справі за позовом ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , до Товариства з обмеженою відповідальністю "Костопільський агропостач" про визнання права власності на нежитлове приміщення. (арк.с. 42-44).

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.11.2024 року у справі № 2-1111/2006 (провадження № 61-11640св24) ухвалу Волинського апеляційного суду від 23.07.2024 залишено без змін. (арк.с. 45-48).

Відтак, рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 10.10.2006 р. у справі №2-1111/2006 є чинним.

10.12.2012 року ОСОБА_11 подав загальним зборам засновників (учасників) ТзОВ "Техпостач" власну нотаріально завірену заяву про вихід зі складу учасників (засновників) товариства. Цією заявою останній стверджував, що не має ніяких претензій, в тому числі і майнових, до ТзОВ "Техпостач" та інших його учасників. (арк.с. 51).

Відповідно до протоколу №4 загальних зборів учасників ТОВ "Техпостач" від 10.12.2012 року було затверджено рішення про вихід із Товариства: ОСОБА_3 34% Статутного фонду, що складає 129 504, 03 грн. та здійснення розрахунку з ОСОБА_3 у відповідності із чинним законодавством України та Статутом Товариства. (арк.с. 52-55).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_11 помер.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_13 (сину померлого) було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого останній являється власником нежитлової будівлі технічного обмінного пункту Літ.-К, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, які встановлені в ухвалі Волинського апеляційного суду від 23.07.2024 р. у справі №2-1111/2006 (провадження 22-ц/802/649/24), в які брали участь ті ж самі сторони, що і в справі №918/570/25: "Для належного оформлення права власності на майно за новоствореним ТОВ «Техпостач» 04 квітня 2001 року ТОВ «Костопільський агропостач» в особі директора ОСОБА_8 та ТОВ «Техпостач» в особі директора ОСОБА_3 оформили акт прийому-передачі майна з балансу ТОВ «Костопільський агропостач» на баланс ТОВ «Техпостач» згідно з переліком, відповідно до якого майно, передане ТОВ «Костопільський агропостач» ОСОБА_3 , передано на користь ТОВ «Техпостач».

Однак, за зверненням директора ТОВ «Техпостач» до Рівненського обласного БТІ йому було відмовлено в реєстрації права власності за товариством вказаних у переліку об`єктів нерухомого майна.

З висновку КП «Рівненського ОБТІ» від 05 березня 2002 року «Про неможливість оформлення права колективної власності на об`єкти нерухомого майна», виданого директору ТОВ «Техпостач» ОСОБА_3 , слідує наступне. Первинна реєстрація права власності на цілісний майновий комплекс Костопільського міжрайонного товариства матеріально-технічного забезпечення «Міжрайагропостач» проведена в БТІ 11 листопада 1998 року за ЗАТ «Костопільський агропостач» на підставі договору купівлі-продажу державного майна, посвідченого Костопільською ДНК 15 грудня 1993 року № 5345. Проте, реєстрація переходу права власності на об`єкти нерухомості від ЗАТ «Костопільський агропостач» до ТОВ «Костопільський агропостач», а далі за громадянами, які вийшли з товариства ( ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 ) та створили ТОВ «Техпостач», в БТІ не проводилась. Тобто, спочатку ТОВ «Костопільський агропостач» юридично не оформило за собою право колективної власності на вказані будівлі, а потім громадяни не оформили право приватної власності на дані об`єкти нерухомості. У зв`язку з цим БТІ повідомило про неможливість оформлення права власності на це майно за ТОМ «Техпостач».

З цього слідує, що його суб`єктивне право власності на будівлі приміщення технічногообмінного пункту, 2/3 частини трансформаторної та 1/5 складу по АДРЕСА_1 не визнавалось на день звернення ОСОБА_3 з позовом до ТОВ "Костопільський агропостач" про визнання права власності на зазначені речі (об`єкти нерухомості) через відсутність первинної державної реєстрації за попереднім власником. Тобто, юридично ОСОБА_3 не був повноважним власником спірного майна, яке в подальшому він передав у статутний капітал апелянта, оскільки була відсутня первинна державна реєстрація права колективної власності за попереднім власником, а потім і за ним.

Таким чином, станом на час виходу ОСОБА_3 разом з іншими учасниками з ТОВ «Костопільський агропостач» з ним було проведено розрахунок майном згідно з наданим суду списком як додатком до протоколу загальних зборів товариства від 27.04.2000 року, куди входили об`єкти, що є предметом оскарженого рішення суду.

Однак, представник ТОВ «Техпостач» стверджує, що в додатку до протоколу перелік майна передавався безпосередньо товариству «Техпостач», а не конкретним особам, які вибули з товариства і бажали створити нове товариство.

Разом з тим, колегія суддів не бере до уваги сумніви особи, яка не брала участі у справі, щодо достовірності додатку до вказаного протоколу, оскільки на день його складення - 27.04.2000 року такої юридичної особи як ТОВ «Техпостач» не існувало, воно було зареєстроване лише 30.03.2001 року, а перші установчі збори ТОВ «Техпостач» також було скликано лише через чотири місяці після виходу його учасників з попереднього товариства, про що свідчить протокол № 1 та установчий договір від 30 серпня 2000 року.

З наведеного слідує, що при створенні ТОВ «Техпостач» його статутний фонд сформовано за рахунок часток засновників. Однак, оскільки право власності на виділене нерухоме майно не було оформлено належним чином за кожним із засновників, тому слід дійти висновку, що ТОВ «Техпостач» також не набуло відповідних прав на нього, а тому і відсутнє порушення права чи інтересу апелянта."

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29 листопада 2024 року у справі № 2-1111/2006 (провадження № 61-11640св24), залишаючи без змін увалу Волинського апеляційного суду від 23.07.2024 р., вказав наступне у п.33 та п.35: "33. В спірних правовідносинах правильними є висновки апеляційного суду про те, що при створені ТОВ «Техпостач» його статутний фонд сформовано за рахунок часток засновників. Однак, оскільки право власності на виділене нерухоме майно не було оформлене належним чином за кожним із засновників, апеляційний суд обґрунтовано виснував, що ТОВ «Техпостач» також не набуло відповідних прав на нього, а тому і відсутнє порушення його права."

ТзОВ "Техпостач" вважає себе власником спірного об`єкта нерухомого майна, і заявляє віндикаційний позов до ОСОБА_1 про витребування нежитлового приміщення - приміщення технічного обмінного пункту, загальною площею 516.9 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

У свою чергу представник ОСОБА_1 вказує, що ТзОВ "Костопільський агропостач" не був засновником та учасником ТзОВ "Техпостач" та не міг вносити частку до статутного фонду ТзОВ "Техпостач", нежитлова будівля ТОП взагалі не була зареєстрований в БТІ як об`єкт нерухомого майна до 2006 року, тим більше за ТзОВ "Костопільський агропостач" чи за ТзОВ "Техпостач".

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів сторін.

Предметом позову у даній справі є витребування від ОСОБА_1 на користь ТОВ "Техпостач" нежитлове приміщення, будівлю ТОП, загальною площею 516.9 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до статей 317 і 319 Цивільного кодексу України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до частини 1 статті 321 названого Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 Цивільного кодексу України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.

Крім того, стаття 400 Цивільного кодексу України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Стаття 388 Цивільного кодексу України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, від волевиявлення власника щодо вибуття майна, від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, а також від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).

Віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно.

Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

При цьому, до кола обставин, що підлягають доказуванню за віндикаційним позовом, належить, зокрема, встановлення судом факту виникнення (набуття) позивачем права власності на спірне майно, чи є особа власником індивідуально-визначеного майна, яке вона просить витребувати. Обов`язок доказування таких обставин покладається на позивача, в той час коли відповідач має право спростувати такі обставини.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18 виснувала, що відповідно до ст. 387 ЦК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, при цьому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову. Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилась, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень ЦК України. Такі ж способи захисту застосовуються і до речей, визначених родовими ознаками, оскільки із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ.

Крім того, однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, і тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, і який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 р. у справі № 522/7636/14-ц, Постанова Великої Палати Верховного Суду 04.07.2018 р. у справі № 653/1096/16-ц)

В обґрунтування наявності права власності на вказане нерухоме майно позивач посилається на ту обставину, що Яким Василюк передав своє майно, в тому числі, спірну будівлю ТОП, в статутний капітал ТОВ "Техпостач". Позивач вважає, що після цього майно перейшло у власність товариства. При виході з Товариства ОСОБА_3 отримав еквівалентну грошову компенсацію відповідно до вартості своєї частки. Майно в натурі останньому при виході з товариства не передавалось. Спірне майно приміщення технічного обмінного пункту, перебуває на праві власності у ТзОВ "Техпостач" з 04.04.2001 р., хоч і не було зареєстровано у реєстрах прав власності до цього часу. Відсутність реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за позивачем відповідно до Закону України "Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. Відсутність реєстрації права власності на зазначене майно зумовлює виключно обмеження у праві розпорядження.

Проте суд не погоджується з такими твердженнями позивача з огляду на таке.

Матеріалами справи підтверджено, що ТзОВ "Костопільський агропостач" юридично не оформило за собою право колективної власності на спірну будівлю ТОП у процесі реорганізації від ЗАТ "Костопільський агропостач" у ТзОВ "Костопільський агропостач". Тоді як первинна реєстрація прав власності на цілісний майновий комплекс Костопільського міжрайонного підприємства матеріально-технічного забезпечення була проведена БТІ 11.11.1998 року за ЗАТ "Костопільський агропостач" на підставі договору купівлі-продажу державного майна, посвідченого Костопільською ДНК 15.12.1993 р. №5345. Про що вказано у Висновку про неможливість оформлення права колективної власності на об`єкти нерухомого майна, складеного КП "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації" №239 у березні 2002 р.

В Україні станом на дату первинної реєстрації БТІ права власності на цілісний майновий комплекс за ЗАТ "Костопільський агропостач" у листопаді 1998 року, діяли Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.95 N 56 (із змінами), зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 р. за N 31/1056, що втратили чинність на підставі Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства N 327від 02.07.2012.

Згідно п. 1.3., 1.4.. 1.5 Правил, правила діють на території України і є обов`язковими для виконання всіма міністерствами, відомствами, місцевими органами державної виконавчої влади та місцевого самоврядування, підприємствами, установами і організаціями.

Державну реєстрацію об`єктів нерухомого майна здійснюють державні підприємства - бюро технічної інвентаризації місцевих органів державної виконавчої влади на підставі відповідних правовстановлюючих документів (додаток N 1), за рахунок коштів власників нерухомого майна. До об`єктів нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації, відносяться, зокрема: б) нежилі будинки, дачі, садові будинки, гаражі, будівлі.

Згідно п.4.1. Порядку оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності за зразком, наведеним в додатку N 12: а) місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування, зокрема, фізичним та юридичним особам на підставі документів, встановлених законодавством, які підтверджують іх право власності на об`єкти нерухомого майна.

Як вказано у Висновку про неможливість оформлення права колективної власності на об`єкти нерухомого майна, складеного КП "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації" №239 у березні 2002 р., відповідно до вимог п.2.4. Інструкції "Про порядок державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб", затвердженої наказом Держбуду України 09.06.1998 року №121 та зареєстровані в Мінюсті України 29.06.1998 за №399/2839, після проведеної первинної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, БТІ повинно здійснювати державну реєстрацію всіх змін у правовому питанні цього об`єкта, тобто проводити поточну реєстрації. Поточна реєстрація це реєстрація переходу права власності від одних власників до інших (п.2.5.).

У п.2.5. згаданої інструкції було зазначено, що Правовстановлювальний документ, що свідчить про перехід права власності на об`єкт нерухомого майна, не може бути зареєстрований в бюро технічної інвентаризації, якщо не проведена первинна реєстрація права власності на цей об`єкт.

Суд нагадує, що згідно ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, які встановлені в ухвалі Волинського апеляційного суду від 23.07.2024 р. у справі №2-1111/2006 (провадження 22-ц/802/649/24), в які брали участь ті ж самі сторони, що і в справі №918/570/25: ".... Таким чином, станом на час виходу ОСОБА_3 разом з іншими учасниками з ТОВ «Костопільський агропостач» з ним було проведено розрахунок майном згідно з наданим суду списком як додатком до протоколу загальних зборів товариства від 27.04.2000 року, куди входили об`єкти, що є предметом оскарженого рішення суду.

Однак, представник ТОВ «Техпостач» стверджує, що в додатку до протоколу перелік майна передавався безпосередньо товариству «Техпостач», а не конкретним особам, які вибули з товариства і бажали створити нове товариство.

Разом з тим, колегія суддів не бере до уваги сумніви особи, яка не брала участі у справі, щодо достовірності додатку до вказаного протоколу, оскільки на день його складення - 27.04.2000 року такої юридичної особи як ТОВ «Техпостач» не існувало, воно було зареєстроване лише 30.03.2001 року, а перші установчі збори ТОВ «Техпостач» також було скликано лише через чотири місяці після виходу його учасників з попереднього товариства, про що свідчить протокол № 1 та установчий договір від 30 серпня 2000 року.

З наведеного слідує, що при створенні ТОВ «Техпостач» його статутний фонд сформовано за рахунок часток засновників. Однак, оскільки право власності на виділене нерухоме майно не було оформлено належним чином за кожним із засновників, тому слід дійти висновку, що ТОВ «Техпостач» також не набуло відповідних прав на нього, а тому і відсутнє порушення права чи інтересу апелянта."

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29 листопада 2024 року у справі № 2-1111/2006 (провадження № 61-11640св24), залишаючи без змін увалу Волинського апеляційного суду від 23.07.2024 р., вказав наступне у п.33 та п.35: "33. В спірних правовідносинах правильними є висновки апеляційного суду про те, що при створені ТОВ «Техпостач» його статутний фонд сформовано за рахунок часток засновників. Однак, оскільки право власності на виділене нерухоме майно не було оформлене належним чином за кожним із засновників, апеляційний суд обґрунтовано виснував, що ТОВ «Техпостач» також не набуло відповідних прав на нього, а тому і відсутнє порушення його права."

Таким чином, судовоми рішеннями встановлено, що ТОВ "Техпостач" у свій час не набуло прав на спірне майно.

Отже, помилковими є твердження позивача про те, що хоч і право власності на спірне майно приміщення технічного обмінного пункту, не було зареєстровано у реєстрах прав власності за позивачем, відсутність реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за позивачем не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Натомість судом встановлено, що позивач ТОВ "Техпостач" не набув відповідних прав на спірне майно, також не довів наявність права власності на це майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Відтак у позивача відсутні підстави для витребування будівлі ТОП від ОСОБА_1 .

За приписами ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що останній є власником спірного майна - нежитлового приміщення, будівлі ТОП, загальною площею 516.9 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , як і не доведено той факт, що вказане майно вибуло з його володіння без відповідної правової підстави.

Тож, у суду відсутні підстави для витребування з володіння ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Техпостач" вказаного майна, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

Інші аргументи позивача не можуть слугувати підставою для задоволення позову.

Щодо заяви позивача про застосування строків позовної давності.

Згідно з приписами статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної даності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною третьою статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 ст. 267 ЦК України).

Водночас, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Оскільки судом не встановлено порушення права позивача у даному спору, відсутні підстави для вирішення питання про сплив строку позовної давності.

Згідно з п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04) зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, § 54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

З огляду на викладене суд вважає, що при розгляді даної справи судом надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки суду.

Враховуючи вищенаведене, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (ч. 1 ст. 124 ГПК України).

Позивач при поданні позову сплатив судовий збір в розмірі 2 422,40 грн. Інших витрат заявлено не було.

Відповідач надав попередній орієнтовний розрахунок судових витрат, що складають 20000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 та п.1 ч.4 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови у позові - на позивача.

На підставі ст. 129 ГПК України, у зв`язку з відмовою у позові, витрати по сплаті судового збору в сумі 2 422,40 залишаються за позичвачем.

Щодо витрат на правову допомогу відповідача, суд зазначає наступне.

Статтею 123 ГПК України унормовано, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено ст. 16 ГПК України.

Відповідно до частин 1-3 статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

За змістом наведених законодавчих приписів необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу відповідачем надано: договір про надання правничої допомоги №212/24 від 29.07.2025, укладений між Адвокатським бюро "Євгеюка Олександра" та Василюком Валентином Якимовичем, ордер на надання правничої допомоги від 30.07.2025, Акт приймання-передачі наданої правничої допомоги від 11.11.2025.

За змістом частини 3 статті 237 ЦК України однією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (пункт 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

За приписами частини третьої статті 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката залежно від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Згідно п.1.1. Договору Адвокатське бюро приймає доручення Клієнта та бере на себе зобов`язання надати Клієнту наступну правничу допомогу: Подати відзив на позову заяву, а також інші необхідні процесуальні документі) у справі №918/570/25 за позовом Товариства з обмеженою відпокідальністю "Техпостач" до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння; Представляти інтереси ОСОБА_1 у суді першої інстанції у справі №918/570/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Техпостач" до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння із наданням усіх прав представнику відповідача, передбачених нормами ГПК України.

П.1.2. Клієнт надає Бюро наступні повноваження: бути представником Клієнта у судових органах України, апеляційної інстанції, з усіма необхідними для того повноваженнями, які надано законом позивачеві, з питань, пов`язаних із захистом прав, у тому числі право: подати від імені Клієнта та у його інтересах апеляційну скаргу; брати участь у судових засіданнях: заявляти клопотання та відводи: давати усні та письмові пояснення у судах, які розглядають справу Клієнта; повністю або частково відмовлятися від позовних вимог; укладати мирові угоди: передавати справу на розгляд третейського суду: оскаржувати рішення (ухвали, постанови) суду та користуватись іншими процесуальними правами, що передбачені законом; отримувати рішення (ухвали, постанови) суду (їх завірені у встановленому порядку копії); а також отримувати, підписувати та подавати від імені Клієнта та у його інтересах усі необхідні документи і серед іншого, але не виключно, заяви, клопотання, скарги, доповнення до них, додаткові документи тощо; представляти інтереси Клієнта усіма законними способами у судових органах та перед іншими органами, діяльність яких пов`язана із вирішенням питань, передбачених Договором; ознайомлюватися з матеріалами справи; робити виписки та копії з документів, що є в матеріалах справи та порушувати питання про їх засвідчення у встановленому для того порядку; заявляти відводи у випадках, передбачених чинним законодавством України; брати участь у судових засіданнях та у дослідженні доказів; замовляти проведення експертизи; наводити свої доводи і міркування з усіх питань, що виникнуть у ході судового процесу, якщо це дозволяється процесуальним законодавством; заперечувати проти клопотань, доводів та міркувань інших учасників процесу; сплачувати судовий збір, обов`язкові збори та інші необхідні платежі; вчиняти всі інші дії, передбачені чинним законодавством України для такого роду уповноважень, та які, на думку Бюро, будуть доцільними для правильного і ефективного виконання зобов`язань, передбачених цим Договором.

Відповідно до пунктів 3.1., 3.2. Договору розмір гонорару, який Клієнт сплачує Бюро за надану в межах цього Договору правничу допомогу, визначається сторонами у сталому розмірі 20000 (двадцять тисяч) грн. Порядок оплати гонорару: гонорар сплачується Клієнтом у готівковій/безготівковій формі в авансовому порядку згідно виставлених Бюро рахунків на протязі 5 (п`яти) банківських днів.

11 листопада 2025 року між Адвокатським бюро "Євгеюка Олександра" та ОСОБА_1 підписано Акт приймання-передачі наданої правничої допомоги.

Згідно акту Бюро надало Клієнту правничу допомогу відповідно до Договору 212/24 про надання правничої допомоги від 29.07.2025 р. згідно з розрахунком, шо додається. Розмір гонорару Бюро становить 20000 (двадцять тисяч) грн., шо складається з: підготовка та подача до господарського суду Рівненської області відзиву на позову мзаяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Техпостач" у справі №918/570/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Техпостач" до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння; участь в якості представника Клієнта у господарському суді Рівненської ооласп у справі №918/570/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Техпостач" до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння. Підписанням цього Акта Сторони підтверджують факт надання правничої допомоги відповідно до положень Договору №212/24 про надання правничої допомоги від 29.07.2025 р. та проведення повного розрахунку Клієнта за надану правничу допомогу у розмірі 20000 грн. Підписавши та скріпивши печаткою вказаний акт, сторони засвідчили відсутність жодних претензій та зауважень щодо наданих послуг.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 ГПК України).

Відповідна правова позиція викладена у постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі №910/906/18, а також у додатковій постанові Верховного Суду від 04.03.2020 у справі №914/633/18, які в силу частини 4 статті 236 ГПК України підлягають врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

У частині 4 статті 129 ГПК України закріплено загальне правило розподілу судових витрат.

Проте у частині 5 наведеної норми ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 ГПК України.

Зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

У даному випадку представник позивача заперечив проти заявленої представником відповідача суми компенсації витрат на правничу допомогу. Вважає її завищеною та неспівмірною з обсягом виконаної роботи та витраченим часом.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5 та 6 статті 126 ГПК України).

При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).

З огляду на викладене, враховуючи категорію складності справи, розумну необхідність витрат для даної справи у суді, зважаючи на обсяг наданих адвокатських послуг та предмет позову, на переконання суду, компенсація витрат відповідача на професійну правничу допомогу в сумі 20 000,00 грн є справедливою. Натомість заперечення позивача у цій частині необгрунтовані. У зв`язку з чим заява відповідача про компенсацію витрат на правову допомогу підлягає задоволенню.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати відповідача, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги у розмірі 20 000,00 грн, на підставі статті 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у задоволенні позову.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Техпостач" (35000, Рівненська обл., м.Костопіль, вул.Дружби, 3, ) на користь Василюка Валентина Якимовича ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 20 000 (двадцять тисяч) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду Рівненської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Північно-західного апеляційного господарського суду в порядку встановленому ст.ст. 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 13 листопада 2025 року.

Суддя Бережнюк В.В.