ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2025 року м.Дніпро Справа № 904/977/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Кощеєва І.М. ( доповідач )

суддів: Чус О.В., Дарміна М.О.

секретар судового засідання: Скородумова Л.В.

представники сторін:

від позивача: Рудь Д.О.

від відповідача: Бобровська К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса )

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.05.2025 р.

( суддя Мілєва І.В., м. Дніпро, повний текст рішення складено 21.05.2025 р.)

у справі

за позовом

Фізичної особи-підприємця Латиша Сергія Васильовича,

м. Ірпінь

до

Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса ),

м. Дніпро

про стягнення 1 057 042,03 грн.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.

Фізична особа-підприємець Латиш Сергій Васильович звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса ), про стягнення 1 057 042,03 грн., з яких: 1 010 880,00 грн. основний борг, 46 162,03 грн. інфляційні втрати.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням Відповідачем умов договору про закупівлю товару за державні кошти № БФП/64 від 26.09.2024 р..

2. Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 21.05.2025 р. у справі № 904/977/25 позов задоволено в повному обсязі. Стягнуто з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса ) на користь Фізичної особи-підприємцям Латиша Сергія Васильовича 1 069 726,53 грн., а саме: 1 057 042,03 грн., з яких: 1 010 880,00 грн. основний борг, 46 162,03 грн. інфляційні втрати, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 12 684,50грн..

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції ( м. Одеса ), через систему "Електронний суд", звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, Скаржник посилається на те, що при ухваленні рішення по даній справі, суд першої інстанції неповно встановив обставини, які мають значення для вирішення справи, неправильно застосував норми процесуального права, а саме пункт 2 частини 1 ст. 231 ГПК України, частину 5 ст. 236 ГПК України, не враховував норми матеріального права, а саме пункт 19 Порядку та частини другої ст. 697 ЦК України, що в сукупності призвело до неправильного вирішення даної справи по суті та ухвалення рішення, що не відповідає нормам законності та обґрунтованості судових рішень.

Водночас, на думку Скаржника, суд першої інстанції не звернув увагу, що міжрегіональне управління є бюджетною установою, а в період воєнного стану діє Порядок виконання повноважень Державною казначейською службою в особливому режимі в умовах воєнного стану, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.06.2021 р. № 590 ( далі Порядок ), яким встановлено певний перелік почергових платежів, які здійснюють Казначейство та органи Казначейства за дорученням клієнтів з урахуванням ресурсної забезпеченості єдиного казначейського рахунка. Пункт 19 Порядку визначає черговість розрахунків Казначейства та органів Казначейства та органів Казначейства, які здійснюють платежі за дорученням клієнтів з урахуванням ресурсною забезпеченості єдиного казначейського рахунка, тобто здійснюють платежі за фактично поставлені товари в порядку черговості черги.

При цьому, Скаржник зазначає, що було запропоновано повернути багатофункціональні пристрої у кількості 64 штуки, фактично поставлених в межах Договору, відповідно до норм частини 2 ст. 697 ЦК України, однак відповіді на цю пропозицію ФОП Латишем С.В. надано не було. Товар, який був отриманий від ФОП Латиш С.В. частково перебував у користуванні, а саме: 35 багатофункціональних пристроїв по Запорізькій області. Інші багатофункціональні пристрої: 7 по Запорізькій області та 22 по Кіровоградській області є новими.

Скаржник наголошує на тому, що міжрегіональне управління позбавлене можливості оплатити будь-які послуги без урахування ресурсної забезпеченості єдиного казначейського рахунка поза черговістю, встановленою Порядком.

Також, Скаржник повністю заперечує нарахування інфляційного збільшення та вважає, що суд першої інстанції не врахував обставини за якими сталося порушення строків виконання зобов`язань міжрегіональним управлінням, адже воно сталося не з вини міжрегіонального управління, а внаслідок дії Порядку здійснення Казначейством та органами Казначейства платежів за дорученнями клієнтів з урахуванням ресурсної забезпеченості єдиного казначейського рахунка в черговості, що була наведена вище.

5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Від Фізичної особи-підприємця Латиша Сергія Васильовича надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Позивач не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає її безпідставною і необґрунтованою.

Зокрема, Позивач посилається на те, що відповідно до умов договору поставки, Позивач здійснив поставку товару на загальну суму 1 010 880,00 грн., що підтверджується підписаними сторонами видатковим накладними. Відповідачем порушено умови оплати, а відсутність бюджетного фінансування не є обґрунтованою причиною для невиконання зобов`язань. Так, відсутність бюджетного фінансування не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язань. Бюджеті установи не мають привілеїв щодо невиконання взятих на себе договірних обов`язків ( аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.09.2019 р. у справі № 910/14490/18 ). При цьому, норми Порядку № 590 не звільняють Відповідача від обов`язку оплатити вже поставлений товар.

Позивач також вказує на те, що апеляційна скарга ґрунтується виключно на небажані Відповідача нести відповідальність за допущену ним прострочку та на непорозумінні суті бюджетного законодавства, що не скасовує договірні зобов`язання перед контрагентом.

6. Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.05.2025 р. для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Кощеєв І.М. ( доповідач ), судді Чус О.В., Дармін М.О..

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 30.05.2025 р. витребувано у Господарського суду Запорізької області матеріали справи/копії матеріалів справи № 904/977/25.

Матеріали справи № 904/977/25 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 16.06.2025 р. відкрито апеляційне провадження у справі та призначено апеляційну скаргу до розгляду в судове засідання на 12.11.2025 р..

В судовому засіданні 12.11.2025 р. була оголошена вступна та резолютивна частини постанови Центрального апеляційного господарського суду.

7. Встановлені судом обставини справи.

26.09.2024 р. між Фізичною особою-підприємцем Латишом Сергієм Васильовичем ( Постачальник ) та Південним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції ( Замовник ) було укладено договір про закупівлю товару за державні кошти № БФП/64, відповідно до п. 1.1. якого Постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених в договорі, здійснити поставку Замовнику товар згідно код ДК 021:2015 - 30120000-6 «Фотокопіювальне та поліграфічне обладнання для офсетного друку» (Багатофункціональні пристрої) (далі - «товар»), а Замовник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених в договорі, прийняти та оплатити такий товар.

Найменування, кількість та ціна товару визначаються у специфікації, яка є невід`ємною частиною цього договору ( додаток № 1 ). Технічні характеристики зазначені у додатку № 2 до договору ( п. 1.2. договору ).

Загальна кількість товару: 64 штуки (п. 1.3. договору).

Ціна цього договору складає: 1 010 880,00 грн без ПДВ (п. 3.1. договору).

Розрахунки проводяться за фактом поставки товару шляхом оплати Замовником після пред`явлення Постачальником рахунка на оплату товару (далі рахунок) та підписаної сторонами видаткової накладної, якими сторони підтверджують дату поставки товару замовнику (п. 4.1. договору).

Замовник здійснює оплату товару протягом 20 (двадцяти) днів з дати поставки товару шляхом перерахування замовником коштів на поточний рахунок постачальника (п. 4.2. договору).

У випадку затримки оплати Замовником як бюджетної державної установи ( відсутність коштів на розрахунковому рахунку ), Замовник зобов`язується провести оплату товару протягом 7 ( семи ) робочих днів з дня надходження коштів на рахунок. Усі платіжні документи за договором оформлюються з дотриманням вимог законодавства ( п. 4.3. договору ).

Поставка товару здійснюється: з моменту укладання договору по 31.10.2024 р. ( п. 5.1. договору ).

Місце поставки товару: 00000, Україна, Запорізька обл., м. Запоріжжя, пр. Соборний, 105 ( у кількості 42 шт. ); Кіровоградська обл., м. Кропивницький, вул. Театральна, 6/7 ( у кількості 22 шт. ) ( п. 5.2. договору ). Датою поставки вважається дата фактичної передачі товару замовнику, що підтверджується актами або накладними і довіреністю на отримання цінностей ( п. 5.3. договору ).

Замовник зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі оплатити вартість поставленого товару ( п. 6.1.1. договору ).

Постачальник має право своєчасно та в повному обсязі отримувати плату за поставлений товар ( п. 6.4.1. договору ).

У разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену законами та цим договором ( п. 7.1. договору ).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України та ч. 6 ст. 231 ГК України сторони встановили інший розмір відсотків 0 (нуль) відсотків ( п. 7.6. договору).

Цей договір набирає чинності з моменту підписання і діє по 31.12.2024 р., а в частині гарантійних та фінансових зобов`язань - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань ( п. 10.1. договору ).

Сторони підписали специфікацію до договору, в якій погодили товар, що підлягає поставці на суму 1 010 880,00 грн без ПДВ.

Відповідно до наданих Позивачем підписаних сторонами та скріплених печатками видаткових накладних: № ЛС-0000009 від 04.10.2024 р. про поставку товару на суму 663 390,00 грн без ПДВ; № ЛС-0000010 від 09.10.2024 р. про поставку товару на суму 347 490,00 грн без ПДВ, Постачальник на виконання умов договору поставив Замовнику товар на загальну суму 1 010 880,00 грн без ПДВ.

Відповідно до п. 4.2. договору Замовник здійснює оплату товару протягом 20 (двадцяти) днів з дати поставки товару шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Постачальника.

Таким чином, відповідно до п. 4.2. договору Відповідач повинен був сплатити за поставлений товару: за накладною № ЛС-0000009 від 04.10.2024 р. суму 663 390,00 грн без ПДВ у строк до 24.10.2024 р. включно ( 04.10.2024 + 20 календарних днів ); за накладною № ЛС-0000010 від 09.10.2024 р. на суму 347 490,00 грн без ПДВ у строк до 29.10.2024 р. включно ( 09.10.2024 р. + 20 календарних днів ).

Однак, як зазначає Позивач, Відповідач в порушення умов договору за поставлений товар не сплати, у зв`язку із чим у нього виникла заборгованість перед Постачальником у розмірі 1 010 880,00 грн.

З метою досудового врегулювання спору Позивач направив Відповідачу претензію від 08.01.2025 р., в якій вимагав сплатити заборгованість.

Відповідач, листом № 6358/15.2-17 від 07.02.2025 р. повідомив Позивачу, що станом на 01.01.2025 р. між Південним МРУ та Фізичною особою - підприємцем Латиш Сергій Васильович за договором від 06.09.2024 р. № БФП/64 на поставку багатофункціональних пристроїв утворилась кредиторська заборгованість у сумі 1 010 880,00 грн. Наразі, платежі з рахунків замовників проводяться тільки за напрямами та в черговості та обов`язково з урахуванням ресурсної забезпеченості єдиного казначейського рахунку, а саме на оплату праці працівників бюджетних установ з нарахуванням на заробітну плату, за комунальні послуги та енергоносії. На підставі вищезазначеного та з метою врегулювання поставленого питання, Південне МРУ запропонувало повернути багатофункціональні пристрої у кількості 64 штуки фактично поставлені у межах договору від 06.09.2024 р. № БФП/64 на поставку багатофункціональних пристроїв.

Позивач зазначає, що Відповідач заборгованість не сплатив, що і стало причиною звернення до суду. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, Позивач також нарахував та просив стягнути з Відповідача інфляційні втрати за період з листопада 2024 року по січень 2025 року у розмірі 46 162,03 грн.

У відзиві на позов, Відповідач зазначив, що на претензію ФОП Латиша С.В. міжрегіональне управління надало відповідь, якою було роз`яснено ФОП Латишу С.В. щодо неможливості оплати фактично отриманого товару у зв`язку з діями норм Порядку, також було повідомлено, що станом на 07.02.2025 р. платежі за рахунків змовників проводяться тільки за напрямами, в черговості та обов`язково з урахуванням ресурсної забезпеченості єдиного казначейського рахунку, а саме на оплату праці працівників бюджетних установ з нарахуванням на ра заробітну плату, за комунальні послуги та енергоносії. Одночасно з цим було запропоновано повернути багатофункціональні пристрої у кількості 64 штуки, фактично поставлені в межах договору відповідно до норм ч. 2 ст. 697 Цивільного кодексу України, однак відповіді на цю пропозицію ФОП Латишем С.В. надано не було. Міжрегіональне управління позбавлене можливості оплатити будь-які послуги без урахування ресурсної забезпеченості єдиного казначейського рахунка поза черговістю, встановленою Порядком. Враховуючи вищевикладене, Відповідач вважав, що вимоги до міжрегіонального управління є необґрунтованими та такими, у задоволені яких необхідно відмовити у повному обсязі.

За наслідками розгляду позову господарським судом прийнято оскаржуване рішення у даній справі.

Судове рішення про задоволення позовних вимог мотивоване тим, що має місце прострочення виконання зобов`язання.

8. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення господарського суду залишити без змін, виходячи з наступного.

Сутність розглядуваного спору полягає у спонуканні Відповідача до сплати вартості поставленого товару та інфляційних втрат, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України.

Беручи до уваги правову природу укладеного між Фізичною особою-підприємцем Латишом Сергієм Васильовичем ( Постачальник ) та Південним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції ( Замовник ) договору про закупівлю товару за державні кошти № БФП/64 від 26.09.2024 р., кореспондуючі права та обов`язки його сторін, оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватися судом з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з поставки, які (приписи), в свою чергу, згідно ч. 2 ст. 712 ЦК України передбачають можливість застосування загальних положень про купівлю-продаж.

Викладене зумовлює погодження із доводами місцевого господарського суду щодо визначення норм матеріального права, у світлі яких має вирішуватися питання відносно розглядуваного спору.

Беручи до уваги встановлену ст. 204 ЦК України та не спростовану в межах цієї справи в порядку ст. 215 цього Кодексу презумпцію правомірності означеного договору, апеляційний суд вважає його належною у розумінні ст. ст. 11, 509 ЦК України та ст. ст. 173, 174 ГК України підставою для виникнення та існування обумовлених таким договором кореспондуючих прав і обов`язків сторін.

Як встановлено ч. 1 ст. 691 ЦК України Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до ст. 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару ( ч. 1 ст. 692 ЦК України ).

Наразі, отримання коштів за товар після його прийняття є належним об`єктом судового захисту у розумінні ст. 15 ЦК України правом Позивача, примушення Відповідача до сплати яких - є належним способом судового захисту у разі наявності порушення такого зобов`язання з боку останнього.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому, ст. 525 ЦК України встановлює загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 ЦК України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 202 ГК України та ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи викладене, Відповідач не має правових підстав для ухилення від виконання обов`язку стосовно оплати поставленого товару за договором, що зумовлює право Позивача у разі прострочення Покупця щодо плати поставленого товару отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто право на позов про стягнення інфляційних втрат за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Як зазначалося раніше, відповідно до наданих Позивачем підписаних сторонами та скріплених печатками видаткових накладних: № ЛС-0000009 від 04.10.2024 р. про поставку товару на суму 663 390,00 грн без ПДВ; № ЛС-0000010 від 09.10.2024 р. про поставку товару на суму 347 490,00 грн без ПДВ, Постачальник на виконання умов договору поставив Замовнику товар на загальну суму 1 010 880,00 грн без ПДВ.

Відповідно до п. 4.2. договору Замовник повинен був сплатити за поставлений товару: за накладною № ЛС-0000009 від 04.10.2024 р. суму 663 390,00 грн без ПДВ у строк до 24.10.2024 р. включно ( 04.10.2024 + 20 календарних днів ); за накладною № ЛС-0000010 від 09.10.2024 р. на суму 347 490,00 грн без ПДВ у строк до 29.10.2024 р. включно ( 09.10.2024 р. + 20 календарних днів ).

Однак, як встановлено матеріалами справи та не спростовано Скаржником - Відповідач в порушення умов договору та присів чинного законодавства за поставлений товар не розрахувався, у зв`язку із чим у нього виникла заборгованість перед Постачальником у розмірі 1 010 880,00 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, Позивач також нарахував інфляційні втрати за період з листопада 2024 року по січень 2025 року у розмірі 46 162,03 грн.

З огляду на викладене, та зважаючи на те, що зі сторони Відповідача має місце прострочення виконання зобов`язання, колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення з Відповідача 1 010 880,00 грн основний борг, 46 162,03 грн інфляційні втрати - є правомірними та такими, що підлягають задоволенню .

Доводам Скаржника, що міжрегіональне управління позбавлене можливості оплатити будь-які послуги без урахування ресурсної забезпеченості єдиного казначейського рахунка поза черговістю, встановленою Порядком, суд першої інстанції надав належну оцінку, зазначивши, що Відповідач відповідає за своїми зобов`язаннями, і така відповідальність не може ставитись в залежність від наявності чи відсутності бюджетних асигнувань.

Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в своїй постанові від 24.02.2022 р. по справі № 925/1547/20 вказав на те, що Європейський Суд з прав людини неодноразово в рішеннях зазначав, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Разом з тим, Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 21.01.2022 р. у справі № 925/1545/20 посилається на правову позицію про те, що відсутність у боржника необхідних коштів або взяття ним зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень не звільняє його від обов`язку виконати господарські зобов`язання.

Щодо заперечень Скаржника на нарахування інфляційного збільшення, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

До того ж у силу вимог частини 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Такий висновок наведено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 р. у справі № 905/600/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 р. у справі № 910/4590/19 звернула увагу на те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 р. у справі № 657/1024/16-ц зауважила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що викладені у апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування судового рішення місцевого господарського суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні Скаржником норм матеріального та процесуального права, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. ).

Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження.

За змістом ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

10. Судові витрати.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.05.2025 р. у справі № 904/977/25 - залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст. ст. 286-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 14.11.2025 р.

Головуючий суддя І.М. Кощеєв

Суддя О.В. Чус

Суддя М.О. Дармін