ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" листопада 2025 р. м. ХарківСправа № 922/2448/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Буракової А.М.

при секретарі судового засідання Чабан А.А.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Харківської міської ради, м. Харків
до Фірми "Вітол" - Товариство з обмеженою відповідальністю, м. Харків
про зобов`язання звільнити земельну ділянку
за участю представників:

позивача - Жилко С.Є.

відповідача - не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Харківська міська рада (позивач) звернулася до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Фірми "Вітол" - Товариство з обмеженою відповідальністю (відповідач), згідно якої просить суд зобов`язати відповідача звільнити земельну ділянку з кадастровим номером :11:001:0005 загальною площею 0,0151 га по Харківському шосе, 8 у м. Харкові шляхом демонтажу (знесення) тимчасової нежитлової будівлі літ. "А-1" площею 85,3 кв.м. Також, позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 22.07.2025 позовну заяву Харківської міської ради до Фірми "Вітол" - Товариство з обмеженою відповідальністю про зобов`язання звільнити земельну ділянку було залишено без руху, встановлено позивачу строк та спосіб усунення недоліків позовної заяви.

На виконання вимог ухвали Господарського суду Харківської області від 22.07.2025 позивач надав до суду заяву про усунення недоліків вх.№ 17437 від 29.07.2025, згідно якої позивачем усунені недоліки позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 01.08.2025 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено справу розглядати в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін; призначено підготовче засідання.

Рух справи висвітлено у відповідних ухвалах суду.

Представник позивача у судовому засіданні 06.11.2025 просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач відзив на позовну заяву до суду не надав, правом на участь представника у судовому засіданні не скористався.

При цьому суд зазначає, що відповідач про розгляд справи повідомлявся судом за юридичною адресою, яка вказана у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 61070, м. Харків, Харківське шосе, 8. Проте, копії ухвал суду по справі адресовані відповідачу були повернуті Укрпоштою на адресу суду із зазначенням причини повернення - "адресат відсутній за вказаною адресою".

Відповідно до ч. 7 ст. 120 ГПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають електронного кабінету та яких неможливо сповістити за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає чи не перебуває.

Згідно ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відтак, в силу п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України, день невдалої спроби вручення поштового відправлення за адресою місцезнаходження відповідача, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, вважається днем вручення відповідачу ухвал суду.

У даному випаду судом також враховано, що за приписами ч. 1 ст. 9 ГПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 названого Закону, для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень"). Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з процесуальними документами у справі № 922/2448/25 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Отже, матеріали справи свідчать, що всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог та судом дотримано, під час розгляду справи, обумовлені чинним ГПК України процесуальні строки для звернення із заявами по суті справи та іншими заявами з процесуальних питань.

Так, за висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у справі матеріалами.

Також, судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

Згідно позову позивач вказує, що пунктом 1 рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 17.08.2001 № 1452 «Про надання ТОВ «Витол» дозволу на проектування та будівництво продовольчого магазину (тимчасового) по Белгородському шосе (район автостанції № 4)» було дозволено ТОВ «Витол» проектування та будівництво продовольчого магазину (тимчасового) на раніше відведеній земельній ділянці по Белгородському шосе (район автостанції № 4). Будівництво виконати до 13.08.2002. Попереджено ТОВ «Витол», що при першій вимозі міськвиконкому об`єкт повинен бути знесений, а земельна ділянка звільнена без компенсації витрат (гарантійний лист ТОВ «Витол» від 06.07.2001 № 12.

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 20.05.2002 № 643 «Про затвердження акта державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію продовольчого магазину (тимчасового) по Белгородському шосе (район автостанції № 4)» затверджено акт державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію продовольчого магазину (тимчасового) по Белгородському шосе (район автостанції № 4) ТОВ фірми «Витол» загальною площею 85,3 кв.м.

Відповідно до Акту державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об`єкта в експлуатацію від 03.04.2002 прийнято в експлуатацію тимчасовий продовольчий магазин по Белгородському шосе (район автостанції № 4) у Київському районі ТОВ «Витол».

Згідно із листа КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 03.06.2002 № 2392372, адресованого Фірмі «Вітол» - ТОВ на його замовлення, повідомлено, що видати висновок на видачу свідоцтва про право власності на нежитлову будівлю літ. «А-1» загальною площею 85,3 кв.м по Білгородському шосе, 8 неможливо, тому, що продовольчий магазин тимчасова споруда.

Згідно з Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002, тимчасові споруди реєстрації не підлягають.

05.03.2005 на підставі рішення 25 сесії Харківської міської ради 4 скликання від 06.10.2004 № 153/04 «Про припинення та надання в користування земельних ділянок юридичним та фізичним особам» між Харківською міською радою та Фірма «Вітол» - ТОВ було укладено договір оренди землі, зареєстрований 05.03.2005 у Харківській регіональній філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі (книга № 4) за № 6644/05.

Відповідно до умов договору оренди землі від 05.03.2005, Фірмі «Вітол» - ТОВ було передано в оренду земельну ділянку загальною площею 0,0151 га по Білгородському шосе, 8 у м. Харкові (кадастровий номер :11:001:0005) несільськогосподарського призначення - землі житлової та громадської забудови для експлуатації та обслуговування тимчасового продовольчого магазину строком до 01.09.2009.

11.04.2013 на підставі рішення 43 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 29.04.2010 № 68/10 «Про поновлення юридичним та фізичним особам права оренди земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель і споруд» між Харківською міською радою та Фірма «Вітол» - ТОВ укладено договір оренди землі, зареєстрований 05.09.2013 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про інше речове право 2542927).

Відповідно до умов вищезазначеного договору оренди землі від 11.04.2013, Фірмі «Вітол» - ТОВ було передано в оренду земельну ділянку загальною площею 0,0151 га по Білгородському шосе, 8 у м. Харкові (кадастровий номер :11:001:0005) несільськогосподарського призначення - землі житлової та громадської забудови для експлуатації та обслуговування тимчасового продовольчого магазину строком до 01.04.2015.

12.10.2018 між Харківською міською радою та Фірмою «Вітол» - ТОВ було укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 11.04.2013, якою зокрема, змінено строк дії договору до 01.07.2021.

01.09.2021 Харківською міською радою рекомендованим листом направлено на адресу Фірми «Вітол» - ТОВ супровідний лист від 31.08.2021 № 6679/0/553-21 разом з двома примірниками акту приймання - передачі земельної ділянки з кадастровим номером :11:001:0005 по Білгородському шосе, 8 у м. Харкові, яка була у користуванні відповідача на підставі договору оренди землі від 11.04.2013. 27.09.2021 вищевказаний рекомендований лист повернувся позивачу у зв`язку з закінченням терміну зберігання.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 09.07.2025 № 434794477 право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :11:001:0005 зареєстровано з 05.09.2013 за Харківською міською радою (інформаційна довідка міститься в матеріалах справи). Також, відповідно до зазначеної довідки право оренди Фірмою «Вітол» - ТОВ на підставі договору оренди землі від 11.04.2013 припинено 19.11.2021.

Як вбачається з матеріалів справи 11.07.2025 головним спеціалістом сектору інспекційної роботи Інспекції з контролю за використанням та охороною земель комунальної власності Департаменту земельних відносин Харківської міської ради Миколайчук А.С. у порядку ч 2. ст. 83 Земельного кодексу України проведено комплекс перевірочних заходів щодо вищезазначеної земельної ділянки по Харківському шосе, 8 у м. Харкові.

За результатами проведеного обстеження встановлено, що на земельній ділянці з кадастровим номером :11:001:0005, площею 0,0151 га за адресою: м. Харків, Харківське шосе, 8 знаходиться нежитлова будівля літ. «А-1», яка відповідно до Акту державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництва об`єкту в експлуатацію від 03.04.2002 та рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 20.05.2002 № 643, які містяться в матеріалах інвентаризаційної справи КП «ХМБТІ», є тимчасовою.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 16.07.2025 № 43728641 право власності на будь-яке нерухоме майно за юридичною особою з кодом (Фірма «Вітол» - ТОВ) не зареєстровано.

За таких обставин, з матеріалів справи вбачається, що Фірма «Вітол» - ТОВ продовжує самовільно використовувати належну на праві власності територіальній громаді міста Харкова земельну ділянку без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України, вчиняючи тим самим перешкоди Харківській міській раді у реалізації нею свого права власності.

Ураховуючи вищевикладені обставини, позивач звернувся до суду за захистом свої прав та законних інтересів та вказує, що земельна ділянка з кадастровим номером :11:001:0005, площею 0,0151 га по Харківському шосе, 8 у м. Харкові підлягає звільненню шляхом демонтажу (знесення) тимчасової нежитлової будівлі літ. «А-1» площею 85,3 кв.м.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

У відповідності до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтями 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно статей 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Стаття 14 Конституції України передбачає, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

Повноваження власника певним чином обмежуються, оскільки згідно з частинами 2 та 3 статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, та не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Приписами ст. 373 ЦК України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (ч. 3,4 ст. 373 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 7.27 постанови від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц виклала висновок про те, що зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Такий негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

Аналогічні за змістом висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2024 року у справі № 914/1785/22.

Частиною 2 статті 152 Земельного кодексу України унормовано, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (пункт б частини 3 статті 152 Земельного кодексу України).

Згідно зі статтею 212 ЦК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Вирішуючи питання про наявність ознак самовільного зайняття земельної ділянки, необхідно враховувати, що сам лише факт користування земельною ділянкою за відсутності документів, які посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. У вирішенні таких спорів необхідно встановити наявність у особи в силу закону права на отримання земельної ділянки у власність чи у користування. Отже, самовільне зайняття земельної ділянки є відмінним від користування земельною ділянкою за відсутності належним чином оформлених документів на неї. Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.04.2019 у справі № 910/2655/18, від 24.06.2019 у справі № 910/4055/18, від 14.05.2020 у справі № 908/394/19.

В пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 910/17792/17 викладено висновок про те, що сторони - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). При цьому відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. З огляду на зміст наведених норм, захисту в судовому порядку підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси саме позивача.

Визначаючи співвідношення між загальною та спеціальною нормою, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що спеціальна норма встановлює правила, які підлягають застосуванню у певних випадках, визначених такою нормою, а загальна норма встановлює правила, які підлягають застосуванню у всіх випадках, крім тих, на які поширюється гіпотеза спеціальної норми. Тому загальна та спеціальна норми не суперечать одна одній, а встановлюють системне законодавче регулювання (такий висновок викладено в пункті 9.56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 910/18214/19).

Таким чином, згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду спеціальна норма не суперечить загальній нормі та не скасовує її, а лише встановлює певні винятки із загальної норми. Тому спеціальна норма застосовується лише до тих відносин, щодо яких вона встановлює спеціальне правило (відмінне від загального). В решті, тобто у відносинах, які не охоплені спеціальною нормою, підлягає застосуванню загальна норма.

Отже, виходячи з наведеного вище співвідношення загальних і спеціальних норм, в силу вимог частиною 1 статті 3 ЗК України в спірних земельних правовідносинах у співвідношенні із загальним законом (ст. 391 ЦК України) спеціальним законом є ЗК України, імперативна норма частини 2 статті 212 якого підлягає пріоритетному застосуванню до спірних правовідносин, пов`язаних із встановленням суб`єктного складу осіб, зобов`язаних повернути власнику землі самовільно зайняті земельні ділянки, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, При цьому, Харківська міська рада враховує, що загальна та спеціальна норми не суперечать одна одній, а встановлюють системне законодавче регулювання.

Враховуючи те, що нежитлова будівля загальною площею 85,3 кв.м. у м. Харкові по Харківському шосе, 8 є тимчасовою спорудою, яка не відноситься до нерухомого майна, відповідач використовує спірну земельну ділянку без встановлених законом підстав, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норма статті 391 ЦК України з урахуванням вимог 212 Земельного кодексу України щодо порядку приведення земельної ділянки у придатний для використання стан.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частина 1 ст. 16 Цивільного кодексу України закріплює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, судовому захисту підлягає не тільки право, а і законний інтерес особи, за умови його виникнення у площині цивільно-правових відносин.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Як неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини (зокрема, у п. 53 рішення у справі «Трегубенко проти України», заява № 61333/00; п. 50 рішення «Щокін проти України», заяви № 23759/03, № 37943/06 та ін.), вимога дотримання справедливого балансу між загальним інтересом та основоположними правами окремої особи притаманна всім статтям Європейської конвенції з прав людини. До того ж ЄСПЛ зазначає, що рівновага не буде дотримана, якщо особи нестимуть надмірний тягар.

При вирішенні питання співмірності втручання держави у право особи мирно володіти своїм майном суд має встановити, чи не вбачаються порушення частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, оскільки таке втручання може бути розцінене як законний захід тільки тоді, коли воно переслідує як особистий інтерес позивача, спрямований на захист його порушеного права власності на майно, так і суспільний інтерес, спрямований на утвердження у країні суспільного правопорядку щодо недопустимості незаконного позбавлення осіб їх прав власності на майно, і є пропорційним переслідуваним таким втручанням цілям.

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

При цьому Європейський суд у питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Статтею 7 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

Згідно зі ст. 145 Конституції України права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» одним з основних принципів місцевого самоврядування є судовий захист прав місцевого самоврядування.

Підсумовуючи зазначене, та враховуючи те, що Фірма Вітол - ТОВ продовжує використовувати належну територіальній громаді міста Харкова земельну ділянку, вчиняючи тим самим перешкоди позивачу у реалізації ним свого права власності, ефективним способом захисту прав позивача як власника земельної ділянки в цьому випадку є саме вимога про звільнення Фірмою Вітол - ТОВ самовільно зайнятої земельної ділянки площею 0,0151 га за адресою: м. Харків, Харківська шосе, 8 шляхом демонтажу (знесення) тимчасової нежитлової будівлі літ. А-1 площею 85,3 кв.м.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судового збору, суд керується ст. 129 ГПК України, у зв`язку з чим судовий збір у розмірі 3028,00 грн. покладається на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4, 11, 12, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 120, 123, 129, 165, 178, 202, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Зобов`язати Фірму "Вітол" - Товариство з обмеженою відповідальністю (61070, м. Харків, Харківське шосе, 8, ) звільнити земельну ділянку з кадастровим номером :11:001:0005 загальною площею 0,0151 га по Харківському шосе, 8 у м. Харкові шляхом демонтажу (знесення) тимчасової нежитлової будівлі літ. "А-1" площею 85,3 кв.м.

Стягнути з Фірми "Вітол" - Товариство з обмеженою відповідальністю (61070, м. Харків, Харківське шосе, 8, ) на користь Харківської міської ради (61003, м. Харків, майдан Конституції, 7, ) 3028,00 грн. судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного рішення.

УЧАСНИКИ СПРАВИ:

Позивач: Харківська міська рада (61003, м. Харків, майдан Конституції, 7, ).

Відповідач: Фірма "Вітол" - Товариство з обмеженою відповідальністю (61070, м. Харків, Харківське шосе, 8, ).

Повне рішення складено "10" листопада 2025 р.

Суддя А.М. Буракова