ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2025 року м.Дніпро Справа № 904/4537/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач),

суддів: Чередка А.Є., Верхогляд Т.А.,

при секретарі судового засідання: Логвиненко І.Г.

представники сторін:

від позивача: Григоренко А.В. (в залі суду);

від відповідача: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дніпровської міської ради на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 18.08.2025 (суддя Іванова Т.В., повний текст якої підписаний 18.08.2025) у справі №904/4537/25

за позовом Дніпровської міської ради, місто Дніпро

до відповідача Фізичної особи-підприємця Хамідуліна Тимура Фарітовича, місто Запоріжжя

про стягнення грошових коштів у розмірі 28 489,03 грн

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 18.08.2025 у справі №904/4537/25 у задоволенні заяви Дніпровської міської ради №7/11-1837 від 12.08.2025 про забезпечення позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеною ухвалою, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулась Дніпровська міська рада, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову.

При цьому, скаржник в апеляційній скарзі посилається на те, що предметом позову у цій справі є матеріально-правова вимога Дніпровської міської ради про стягнення з ФОП Хамідуліна Т.Ф. доходу, отриманого від безпідставно набутого майна у розмірі 28 489,03 грн.

Між сторонами існує спір щодо стягнення із власника об`єкта нерухомого майна коштів за фактичне користування земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розміщено, в розмірі 28 489,03 грн., а виконання в майбутньому судового рішення у даній справі у разі задоволення позовних вимог безпосередньо пов`язано з обставинами наявності у відповідача присудженої до стягнення суми заборгованості.

Оскільки предметом спору є стягнення з власника об`єкта нерухомого майна коштів за фактичне користування земельною ділянкою комунальної власності, накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, який на праві приватної власності належать Відповідачу, мінімально впливатиме на повсякденну роботу Відповідача, не ускладнюючи його господарську діяльність.

Виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову.

При цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами Відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є для Позивача додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та Позивач отримає задоволення своїх вимог.

Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із Позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.

Відповідач у відзиві просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, судове рішення першої інстанції - без змін.

Зазначає, що спір є малозначним, а ціна позову незначною.

Водночас, заявлені заходи забезпечення позову не є співмірними ні з ціною позову, ні зі складністю справи.

Позивачем жодним чином не обґрунтовано доцільності арешту майна і коштів відповідача та ризиків ухиляння від виконання рішення суду в такому не значному розмірі.

Вартість нерухомості, на яку позивач просить накласти арешт, є багатократно більшою від ціни позову та відчужувати це майно задля ухилення від виконання рішення суду про стягнення 28 489,03 грн. є недоцільним.

При цьому, з урахуванням ціни позову та його предмету навіть й факт відчуження майна не унеможливлює виконання рішення суду, адже такі вимоги можна задовільнити банально за рахунок коштів на рахунках або готівкових коштів, навіть без накладення на них арешту.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.08.2025 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Іванова О.Г. (доповідач), судді Парусніков Ю.Б., Верхогляд Т.А.

З огляду на відсутність в суді апеляційної інстанції матеріалів справи на час надходження скарги, ухвалою суду від 01.03.2025 здійснено запит матеріалів із Господарського суду Дніпропетровської області та відкладено вирішення питання про рух апеляційної скарги до надходження матеріалів справи до суду апеляційної інстанції.

03.09.2025 матеріали оскарження ухвали №904/4537/25 надійшли до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 04.09.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 18.08.2025 у справі №904/4537/25; розгляд справи призначено у судовому засіданні на 10.11.2025.

В судовому засіданні 10.11.2025 Центральним апеляційним господарським судом оголошено вступну та резолютивну частини постанови у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.

До Господарського суду Дніпропетровської області звернулася Дніпровська міська рада з позовом до Фізичної особи-підприємця Хамідуліна Тимура Фарітовича про стягнення грошових коштів у розмірі 28 489,03 грн, відповідно до якої позивач просить суд:

- стягнути з Фізичної особи-підприємця Хамідуліна Тимура Фарітовича на користь Дніпровської міської ради кошти у розмірі 28 489,03 грн набутих без достатньої правової підстави, внаслідок несплаченої орендної плати за користування земельною ділянкою за кадастровим номером 0:06:110:0019;

- судові витрати по веденню справи покласти на відповідача.

Разом із вказаною позовною заявою позивач подав до господарського суду заяву про забезпечення позову, відповідно до якої просить суд:

- накласти арешт на нерухоме майно Фізичної особи-підприємця Хамідуліна Тимура Фарітовича (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), а саме: будівля торговельного павільйону, що розташована за адресою місто Дніпро, площа Старомостова, 2Д (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1010);

- накласти арешт на грошові кошти, що обліковуються на розрахункових рахунках Фізичної особи-підприємця Хамідуліна Тимура Фарітовича (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) в межах суми стягнення в розмірі 28 489,03 грн до набрання рішенням по справі законної сили.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову заявник вказує про те, що на його думку, існує реальна небезпека того, що до моменту ухвалення рішення у справі відповідач може розпорядитися своїм майном або грошовими коштами таким чином, що виконання майбутнього рішення суду стане утрудненим або навіть неможливим. Зокрема позивач вказує, що: нерухоме майно відповідача (торговельний павільйон) може бути продано чи переоформлено на інших осіб, що унеможливить звернення стягнення на нього; грошові кошти на рахунках можуть бути оперативно виведені, і тоді після рішення суду стягнути борг буде складно.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 18.08.2025 у справі №904/4537/25 у задоволенні заяви Дніпровської міської ради №7/11-1837 від 12.08.2025 про забезпечення позову відмовлено.

Зазначений процесуальний документ і є предметом апеляційного оскарження.

Відмовляючи в задоволенні клопотання про забезпечення позову, господарський суд зазначив, що заявник у своїй заяві про забезпечення позову не навів належних та беззаперечних доказів наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує застосування таких заходів забезпечення позову як накладення арешту на майно та грошові кошти відповідача та не довів того, що відповідач вчиняє дії, спрямовані на ухилення від виконання зобов`язань чи виконання потенційного судового рішення.

При цьому наявність у відповідача господарських спорів може бути лише наслідком ведення останнім звичайної господарської діяльності.

Суд не вбачає наявності зв`язку між заявленими позивачем заходом забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти та майно відповідача в межах заявлених позовних вимог та адекватністю таких заходів, а також враховує, що вжиття відповідних заходів негативно може впливати на господарську діяльність відповідача.

При цьому одночасне накладення арешту і на майно (вартість якого невідома), і на грошові кошти, що містяться на рахунках відповідача, є неспівмірним заявленим позовним вимогам.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.

Одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

Згідно зі ст. 136 ГПК України господарський, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 137 ГПК України заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ГПК України, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів. При цьому сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою.

Метою вжиття заходів забезпечення позову є уникнення можливого порушення у майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 753/22860/17).

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Аналогічний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 21.02.2020 у справі № 910/9498/19, від 17.09.2020 у справі № 910/72/20, від 15.01.2021 у справі № 914/1939/20, від 16.02.2021 у справі № 910/16866/20, від 15.04.2021 у справі № 910/16370/20, від 24.06.2022 у справі № 904/3783/21, від 26.09.2022 у справі № 911/3208/21).

Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 13 ГПК України).

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у п. 23 постанови від 03.03.2023 у cправі № 905/448/22 звернув увагу на те, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову.

При цьому, обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є для позивача додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог.

Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів боржник матиме безумовну можливість розрахуватися із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.

Крім того, подібні висновки про те, що у справах, де предметом спору є стягнення грошових коштів, накладення арешту на нерухоме майно є належним видом забезпечення позову, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18.

Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову (аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 18.02.2022 у справі № 910/12404/21).

Відмовляючи Дніпровській міській раді у задоволенні заяви про забезпечення позову про накладення арешту на нерухоме майно, суд першої інстанції помилково не звернув увагу на те, що обраний позивачем вид забезпечення позову не призводить до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки майно фактично залишається у володінні та користуванні титульного власника (відповідача), а обмеженню підлягатиме лише можливість розпоряджатися ним.

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права під час постановлення оскаржуваної ухвали, оскільки заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно прийнята без урахування усталеної судової практики Верховного Суду та реальної загрози невиконання рішення у разі його задоволення на користь позивача, яке сприятиме у майбутньому виконанню судового рішення у справі про стягнення грошових коштів.

Верховний Суд неодноразово наголошував (зокрема, в постановах від 09.12.2020 у справі № 910/9400/20, від 21.12.2020 у справі № 910/9627/20) на необхідності конкретизації заходів забезпечення позову в аспекті співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами.

Накладаючи арешт тільки на нерухоме майно відповідача без встановлення вартості такого майна та без дослідження обставин існування права власності у відповідача на будь-яке нерухоме майно, апеляційний суд не врахував, що у разі наявності у відповідача нерухомого майна, але за неможливості встановлення достатності чи недостатності його вартості, накладення арешту на грошові кошти та рухоме майно відповідача забезпечить в майбутньому задоволення суми позовних вимог в повному обсязі або її різниці, у випадку недостатності суми вартості арештованого нерухомого майна, під час звернення стягнення у разі задоволення позову.

Судова колегія враховує, що вжиття заходів забезпечення позову, яких просить позивач у цій справі, обмежується як розміром позовних вимог (сумою стягнення), так і строком їх дії до набрання законної сили рішенням Господарського суду Дніпропетровської області. Обраний позивачем спосіб забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично залишатиметься у його володінні, а обмежуватиметься лише право розпоряджатися ним (зокрема, відчужувати).

Водночас колегія суддів також враховує, що відповідач є суб`єктом господарювання. Накладення арешту на грошові кошти ставить під загрозу економічну життєздатність підприємства, оскільки фактично позбавить його доступу до обігових коштів, які є критично необхідними для фінансування операційної діяльності дій і саме тому, застосування заходу забезпечення позову у вигляді арешту грошових коштів буде суперечити принципам господарського судочинства, зокрема принципам пропорційності, добросовісності, змагальності сторін та ефективного захисту прав.

З урахуванням всіх обставин справи, колегія суддів вважає необхідним вжити заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на майно відповідача в межах ціни позову.

За вказаних обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення заяви Дніпровської міської ради про забезпечення позову по даній справі.

Розподіл судових витрат за перегляд справи в апеляційному порядку підлягає здійсненню судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ст. 129 ГПК України - за наслідками розгляду справи по суті.

Керуючись ст. ст. 136-140, 144, 269, 275, 277, 282-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 18.08.2025 у справі №904/4537/25 задовольнити частково.

Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 18.08.2025 у справі №904/4537/25 скасувати.

Заяву Дніпровської міської ради №7/11-1837 від 12.08.2025 про забезпечення позову у справі № 904/4537/25 задовольнити частково.

Вжити заходи забезпечення позову шляхом:

накласти арешт на нерухоме майно Фізичної особи-підприємця Хамідуліна Тимура Фарітовича (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), а саме: будівля торговельного павільйону, що розташована за адресою місто Дніпро, площа Старомостова, 2Д (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1010), в межах суми стягнення в розмірі 28 489,03 грн., до набрання рішенням по справі законної сили.

В решті вимог заяви відмовити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Хамідуліна Тимура Фарітовича на користь Дніпровської міської ради 3028,00 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Видачу відповідного наказу, з урахуванням необхідних реквізитів, доручити Господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до ст.287 ГПК України може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова є виконавчим документом відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України Про виконавче провадження та відповідно до ч.1 ст.12 Закону України Про виконавче провадження може бути пред`явлена до виконання у строк до 10.11.2028.

Стягувач: Дніпровська міська рада (ідентифікаційний код юридичної особи: 26510514, адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, буд.75)

Боржник: Фізична особа-підприємець Хамідулін Тимур Фарітович (ідентифікаційний ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_1 )

Повний текст постанови виготовлено і підписано 11.11.2025

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя Ю.Б. Парусніков

Суддя Т.А. Верхогляд