РІШЕННЯ

Іменем України

30 жовтня 2025 року м. Чернігів справа № 927/643/25

Господарський суд Чернігівської області у складі судді А.С. Сидоренка, за участю секретаря судового засідання Балан Ю.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження матеріали позовної заяви
за позовом заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури (14000, м. Чернігів, вул. Шевченка, 1; код 02910114) в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради (код 34339125) 14000, м. Чернігів, вул. Магістратська, 7 Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Комунальне підприємство «АТП-2528» Чернігівської міської ради (код 03358216) 14034, м. Чернігів, проспект Михайла Грушевського, 173
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Астра» (код 21394227) 15200, м. Сновськ Корюківського району Чернігівської області, вул. Незалежності, 3
про стягнення 994 234 грн 00 коп.

за участі представників учасників справи:

від позивача: Манжула Н.Л. (в порядку самопредставництва) (в судовому засіданні 15.10.2025)

від відповідача: Шевченко О.А. адвокат (ордер серії СВ № 1136161 від 23.07.2025)

від третьої особи: Мороз М.М. адвокат (ордер серії СВ № 1137237 від 04.08.2025)

В судовому засіданні прийняв участь заступник керівника Чернігівської окружної прокуратури Шиленко М.В. (посв. від 13.01.2025 № 080434).

В судовому засіданні 30.10.2025, на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено скорочене рішення.

ВСТАНОВИВ:

23 червня 2025 року через систему «Електронний суд» до Господарського суду Чернігівської області надійшла позовна заява від 20.06.2025 № 55-77-5042 заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради до Комунального підприємства «АТП-2528» Чернігівської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю «Астра» про відшкодування шкоди в розмірі 994 234,00 грн, завданої ТОВ «Астра» органу місцевого самоврядування внаслідок використання земельної ділянки без правоустановлюючих документів (незаконне збереження за рахунок іншої особи земельної ділянки з кадастровим номером :02:014:0198 площею 0,2236, розташованої в м. Чернігів, проспект Михайла Грушевського (колишня вул. 1-го Травня), 173).

Нормативно правовим обґрунтуванням даного позову прокурором визначено, зокрема ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 30.06.2025 постановлено:

позовну заяву заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури про стягнення 994 234 грн 00 коп. залишити без руху;

зобов`язати заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху подати до господарського суду разом із заявою про усунення недоліків:

позовну заяву, оформлену з додержанням вимог, передбачених ст. 162 Господарського процесуального кодексу України;

докази направлення копії заяви про усунення недоліків та копії належно оформленої позовної заяви сторонам;

роз`яснити заступнику керівника Чернігівської окружної прокуратури, що в разі неусунення всіх недоліків заяви у строк, встановлений судом, позовна заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою.

Ухвала суду від 30.06.2025 направлена прокурору до його електронного кабінету в підсистемі Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» та згідно довідки про доставку електронного листа, роздрукованої з комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду», доставлена до електронного кабінету 30.06.2025 14:58.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, днем вручення судового рішення є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Враховуючи вищенаведені положення ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду від 30.06.2025 є такою, що отримана прокурором 30.06.2025.

04.07.2025, у встановлений судом процесуальний строк, з метою усунення виявлених недоліків, прокурором через систему «Електронний суд» до Господарського суду Чернігівської області подані запитувані документи, зокрема позовна заява, оформлена з додержанням вимог, передбачених ст. 162 Господарського процесуального кодексу України, зі змісту якої вбачається, що відповідачем у даній справі прокурор визначив Товариство з обмеженою відповідальністю «Астра»; щодо Комунального підприємства «АТП-2528» Чернігівської міської ради прокурор вважає за необхідне залучити підприємство до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 09.07.2025 постановлено:

прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі;

здійснювати розгляд позовної заяви за правилами загального позовного провадження;

залучити Комунальне підприємство «АТП-2528» Чернігівської міської ради до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача;

призначити розгляд позовної заяви в підготовчому засіданні на 05 серпня 2025 року;

встановити процесуальний строк для подання відповідачем відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали;

встановити процесуальний строк для подання третьою особою письмових пояснень щодо позову протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали.

23.07.2025, у встановлений судом процесуальний строк, через систему «Електронний суд» до Господарського суду Чернігівської області надійшли письмові пояснення від 23.07.2025 щодо позову, зі змісту яких вбачається, що третя особа вирішення питання задоволення позовних вимог відносить на розсуд суду.

При цьому, підприємство вказує, що на виконання рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради рішення від 20 квітня 2017 року № 191 «Про надання дозволу» 12.05.2017 між ним та відповідачем був укладений Інвестиційний договір № 12/05, взаємовідносини за яким не суперечать положенням діючого законодавства України про право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій).

Наведені прокурором підстави для формування висновку про наявність необхідних умов та обставин для безпідставного набуття майна третя особа вважає такими, що не відповідають дійсності, оскільки підставою для набуття права власності на збудовану АГЗС був інвестиційний договір, а саме його виконання. Натомість набуття права оренди земельної ділянки під АГЗС не залежало від волевиявлення сторін інвестиційного договору, а було формою реалізації прав власника нерухомого майна у вигляді ініціативи, спрямованої до органу місцевого самоврядування на оформлення відповідних правових підстав використання земельної ділянки під нерухомими майном, набутим у власність. При цьому, підприємство зауважує, що відповідний договір у судовому порядку недійсним визнаний не був.

Щодо наданого прокурором Висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-земельної експертизи від 08.10.2024 № 10060/24-41 третя особа вказує, що фактично експертизою визначено не ринкову вартість права забудови земельної ділянки, а вартість права користування земельною ділянкою, а тому він не може бути належним та допустимим доказом у справі.

Також третя особа ставить під сумнів наявність у прокурора підстав для звернення до суду з даним позовом.

24.07.2025, у встановлений судом процесуальний строк, відповідачем через систему «Електронний суд» до Господарського суду Чернігівської області поданий відзив від 23.07.2025 на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що товариством позовні вимоги не визнаються в повному обсязі.

Також відповідач ставить під сумнів наявність у прокурора підстав для звернення до суду з даним позовом (про дану обставину було повідомлено повноважним представником товариства і в підготовчому засіданні 05.08.2025).

31.07.2025 через систему «Електронний суд» прокурором до Господарського суду Чернігівської області подана відповідь від 30.07.2025 № 55-77-6124вих-25 на відзив.

Також 31.07.2025 через систему «Електронний суд» прокурором до Господарського суду Чернігівської області подано заперечення від 30.07.2025 № 55-77-6123вих-25 на письмові пояснення третьої особи щодо позову.

Зі змісту вказаних заяв по суті справи вбачається, що прокурор вважає доводи відповідача та третьої особи необґрунтованими та безпідставними; одночасно прокурор підтримує факти (обставини), наведені ним у позовній заяві з огляду на їх законність, обґрунтованість та доведеність.

В підготовчому засіданні 05.08.2025 повноважний представник відповідача повідомив про відсутність наміру скористатися своїм процесуальним правом на подання заперечення.

У підготовчому засіданні 05.08.2025, дослідивши зміст позовної заяви та доданих до неї документів, суд підтвердив наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, виходячи з наступного:

статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку передбаченому цим Законом здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема загальних інтересів суспільства та держави.

Відповідно до частин 3, 4 статті 53 ГПК України, в визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою в справу, провадження в якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення в справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).

Водночас, існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі):

«Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або в випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

При цьому ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора в цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо суд вирішує - наскільки участь прокурора в розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу в питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 частини 1 статті 1311 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах, не може тлумачитися розширено.

Відтак прокурор може представляти інтереси держави в суді в виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п.3 частини 2 статті 129 Конституції України).

Положення п. 3 частини 1 статті 1311 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді.

Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України в справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба в здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності в статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує в позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції в спірних відносинах.

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого в статті 1311 Конституції України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко невизначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо в сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18).

Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише в двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

За частинами 4 та 7 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

Прокурором подано позов в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради в зв`язку з невиконанням нею своїх обов`язків щодо захисту інтересів та прав місцевої громади.

Відповідно до Конституції України систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад (ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Звертаючись з даним позовом прокурор вказує, що за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником земельної ділянки кадастровий номер :02:014:0198 площею 0,2236 га, за адресою: м. Чернігів, вулиця 1-го Травня (на даний час проспект Михайла Грушевського), 173, є Чернігівська міська рада.

Новоутворені земельні ділянки у процесі поділу вказаної ділянки відповідно також є власністю місцевої територіальної громади, у т.ч. за правилами п. «а» ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України, якими передбачено, що у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Згідно з ч. 2 ст. 5 Конституції України носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Статтею 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами.

Територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 172 Цивільного кодексу України).

До повноважень сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у галузі земельних відносин належить розпорядження землями комунальної власності територіальних громад (ст. 12 Земельного кодексу України).

Частиною 1 ст. 122 Земельного кодексу України встановлено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Тобто, право органів місцевого самоврядування щодо подання позовів у земельній сфері регулюються приписами ст. 13, 142, 145 Конституції України, ст. 12 Земельного кодексу України, ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Листом від 14.05.2025 Чернігівська окружна прокуратура повідомила Чернігівську міську раду про вказані у позовній заяві порушення інтересів громади міста унаслідок укладення договору інвестування та ініціювала звернення органу місцевого самоврядування до суду за захистом порушених прав та інтересів.

Водночас у відповіді на вказаний лист 23.05.2025 Чернігівська міська рада за підписом заступника міського голови повідомила окружну прокуратуру про відсутність намірів звернутися до суду, оскільки викладені у листі доводи є припущеннями.

Наведені доводи свідчать про бездіяльність уповноваженого органу, оскільки в листі прокуратури вказано достатньо даних про оспорюваний правочин та допущені при його укладені порушення, для підготовки відповідного позову та його направлення до суду.

Проте, відповідні дії Чернігівською міською радою здійснені не були, як наслідок порушення інтересів та прав місцевої громади залишається не усунутим.

З огляду на відмову від вжиття заходів реагування Чернігівською міською радою, з метою забезпечення захисту інтересів держави, прокурор у даному випадку виконує субсидіарну роль та на законних підставах замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснив захисту державних інтересів.

Будь-які порушення у цій сфері спричиняють шкоду інтересам держави і є підставою, за відсутності належного реагування з боку компетентних органів, для втручання органів прокуратури, у тому числі шляхом звернення до суду з позовом.

При цьому, приписи чинного законодавства передбачають право прокурора здійснювати представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади без будь-яких застережень щодо причин, через які орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист законних інтересів держави. Відтак, достатньою підставою для звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі органів державної влади, є, зокрема, факт нездійснення цими органами захисту державних інтересів незалежно від причин такої бездіяльності.

У даному випадку «нездійснення захисту» полягає в тому, що уповноважений суб`єкт владних повноважень Чернігівська міська рада, маючи відповідні повноваження для їх захисту, всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається, незважаючи на очевидний характер порушень та обізнаність про них.

У порядку ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор, попередньо, до звернення до суду, повідомив позивача про намір подати позов в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради до Комунального підприємства «АТП-2528» Чернігівської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю «Астра» про відшкодування шкоди в розмірі 994 234,00 грн, завданої ТОВ «Астра» органу місцевого самоврядування внаслідок використання земельної ділянки без правоустановлюючих документів (незаконне збереження за рахунок іншої особи земельної ділянки з кадастровим номером :02:014:0198 площею 0,2236, розташованої в м. Чернігів, проспект Михайла Грушевського (колишня вул. 1-го Травня), 173).

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 05.08.2025 постановлено:

продовжити строк підготовчого провадження на тридцять днів;

закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 16 вересня 2025 року на 10:00;

викликати для участі в судовому засіданні заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури та представника Чернігівської міської ради в якості позивача. Повідомити прокурора та позивача, що у разі їх неявки в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ними про причини неявки, суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від них надійде заява про розгляд справи за їх відсутності і їх нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору;

викликати для участі в судовому засіданні представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Астра» в якості відповідача. Повідомити відповідача, що його неявка не перешкоджає проведенню судового засідання та розгляду справи;

викликати для участі в судовому засіданні представника Комунального підприємства «АТП-2528» Чернігівської міської ради в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Повідомити третю особу, що її неявка не перешкоджає проведенню судового засідання та розгляду позовної заяви.

Учасники справи належним чином були повідомлені про дату, час та місце проведення призначеного на 16.09.2025 судового засідання, що підтверджується наявними в матеріалах справи роздрукованими з комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» довідками про доставку електронного листа до електронних кабінетів в підсистемі Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд».

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 16.09.2025 постановлено:

призначити судове засідання на 02 жовтня 2025 року на 11 год. 00 хв.;

повідомити прокурора та позивача про призначення судового засідання, а також про те, що у разі їх неявки в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ними про причини неявки, суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від них надійде заява про розгляд справи за їх відсутності і їх нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору;

повідомити відповідача про призначення судового засідання, а також про те, що його неявка не перешкоджає проведенню судового засідання та розгляду позовної заяви;

повідомити третю особу про призначення судового засідання, а також про те, що її неявка не перешкоджає проведенню судового засідання та розгляду позовної заяви.

Учасники справи належним чином були повідомлені про дату, час та місце проведення призначеного на 02.10.2025 судового засідання, що підтверджується наявними в матеріалах справи роздрукованими з комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» довідками про доставку електронного листа до електронних кабінетів в підсистемі Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд».

Постановляючи ухвалу від 16.09.2025 суд врахував те, що у зв`язку з проведенням ремонтних робіт в приміщенні Господарського суду Чернігівської області та відсутністю вільного технічно-оснащеного залу судових засідань призначене на 16.09.2025 на 10:00 судове засідання у даній справі не проводилось, що підтверджується Актом № 190-25 від 16.09.2025.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 06.10.2025, зокрема постановлено призначити судове засідання на 15 жовтня 2025 року; повідомити третю особу про призначення судового засідання, а також про те, що її неявка не перешкоджає проведенню судового засідання та розгляду позовної заяви.

Третя особа належним чином була повідомлена про дату, час та місце проведення призначеного на 02.10.2025 судового засідання, що підтверджується наявною в матеріалах справи роздрукованою з комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» довідкою про доставку електронного листа до електронного кабінету в підсистемі Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд».

Постановляючи ухвалу від 06.10.2025 суд врахував те, що у зв`язку із відключенням електропостачання в м. Чернігові та відсутністю електроенергії у приміщенні Господарського суду Чернігівської області, розгляд справи № 927/643/25, призначений на 02.10.2025 на 11:00 год., не відбувся (Акт від 03.10.2025 № 262-25 щодо знеструмлення електромережі суду, вихід з ладу сервера автоматизованої системи та інші умови, що впливають на безперебійність та функціонування автоматизованої системи).

Процесуальним правом на участь в призначеному на 15.10.2025 судовому засіданні третя особа не скористалася.

07.10.2025 через систему «Електронний суд» до Господарського суду Чернігівської області надійшла заява від 07.10.2025 третьої особи про проведення призначеного на 15.10.2025 судового засідання за відсутності її повноважного представника через участь останнього в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду у справі № 927/1006/24 (ухвала від 29.09.2025).

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 15.10.2025 постановлено призначити судове засідання на 30 жовтня 2025 року.

Повноважний представник позивача під розписку був повідомлений про дату, час та місце проведення призначеного на 30.10.2025 судового засідання, однак процесуальним правом на участь у ньому не скористався.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення повноважних представників учасників справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд ВСТАНОВИВ:

звертаючись з даним позовом прокурор зазначає, що укладений між відповідачем та третьою особою Інвестиційний договір № 12/05 від 12.05.2017 є удаваним правочином, оскільки є таким, що вчинений сторонами для приховування договору суперфіцію.

Крім того, прокурор вважає, що існують підстави вважати спірний правочин недійсним з огляду на приписи ч. 1, 5 ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, оскільки зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст. 202, ч. 1 ст. 205, ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правилами ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (ст. 235 Цивільного кодексу України).

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо презумпцію правомірності договору не спростовано, то всі права, набуті сторонами за цим правочином повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню (постанова Верховного Суду від 27 серпня 2025 року у справі № 922/2593/19).

Як вбачається зі змісту позовної заяви та доданих до неї доказів, рішенням 13 сесії 7 скликання Чернігівської міської ради від 01.12.2016 № 13/7-28 Комунальному підприємству «АТП-2528» Чернігівської міської ради надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером :02:014:0196 площею 3,5976 га у м. Чернігові по вулиці 1-го Травня, 173, яка перебувала у постійному користуванні підприємства.

Рішенням від 28.02.2017 № 16/VII-24 Чернігівської міської ради «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою, надання, вилучення і передачу земельних ділянок юридичним і фізичним особам», ураховуючи технічну документацію із землеустрою щодо поділу, Комунальному підприємству «АТП-2528» Чернігівської міської ради надано земельну ділянку (кадастровий номер :02:014:0198), площею 0,2236 га в постійне користування по вул. 1-го Травня, 173 для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства (землі транспорту).

Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 20.04.2017 № 191 Комунальному підприємству «АТП-2528» Чернігівської міської ради надано дозвіл на укладання інвестиційного договору, за яким передбачено залучення інвестиції орієнтовно в сумі 10 млн грн від ТОВ «АСТРА» з метою будівництва/розміщення автомобільної заправної станції з магазином та кафе за адресою: Чернігівська області, м. Чернігів, вулиця 1-го Травня (сучасний проспект Михайла Грушевського), 173 в межах земельної ділянки, площею 0,2236 га (кадастровий номер :02:014:0198).

12.05.2017 між Комунальним підприємством «АТП-2528» Чернігівської міської ради (Підприємство) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Астра» (Інвестор) був укладений Інвестиційний договір № 12/05 (надалі Договір)

Повідомленням № ЧГ32 від 04.08.2017 Комунальне підприємство «АТП-2528» Чернігівської міської ради повідомило Управління державного архітектурно-будівельного контролю Чернігівської міської ради про початок виконання підготовчих робіт, визначених будівельними нормами, стандартами і правилами «Будівництво АЗК з пунктом сервісного обслуговування водіїв та пасажирів, адміністративними приміщеннями, АГЗП по вул. 1-го Травня, 173 на земельній ділянці, наданій в постійне користування»; поштова/будівельна адреса: 14034, Чернігівська область, м. Чернігів, вул. 1 Травня, 173; вид будівництва: нове будівництво; земельна ділянка використовується для будівництва на підставі Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 22.05.2017 № 87661089, кадастровий номер :02:014:0198, підстава виникнення іншого речового права: витяг із рішення Чернігівської міської ради № 16/VII-15 від 28.02.2017.

08.06.2018 Комунальне підприємство «АТП-2528» Чернігівської міської ради отримало дозвіл № ІУ 39 Державної архітектурно-будівельної інспекції України на виконання будівельних робіт, місце розташування об`єкта будівництва: вул. 1-го Травня, 173, м. Чернігів.

12.11.2018 між Виконавчим комітетом Чернігівської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «Астра» (Інвестор будівництва) був укладений Договір № 02-15/121 про пайову участь (внесок) замовників (інвесторів) у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Чернігова, предметом якого є залучення коштів пайової участі (внеску) замовників (інвесторів) у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Чернігова.

Назва та місце розташування об`єкта: будівництво АЗК з пунктом сервісного обслуговування водіїв та пасажирів, адміністративними приміщеннями, АГЗП по вул. 1-го Травня, 173 на земельній ділянці, наданій в постійне користування комунальному підприємству «АТП-2528» Чернігівської міської ради.

Цільове призначення об`єкта: нежитлове.

Інвестор перераховує кошти до міського бюджету на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Чернігова в розмірі 10% загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта у сумі 1 420 885 (один мільйон чотириста двадцять тисяч вісімсот вісімдесят п`ять) гривень єдиним платежем відповідно до розрахунку величини пайової участі інвестора у розвитку інфраструктури міста (Додаток № 2) до 11 грудня 2018 року.

Інвестор зобов`язався перерахувати кошти пайової участі (внеску) у створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Чернігова єдиним платежем протягом 30 календарних днів з дня підписання Договору про пайову участь, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.

Договір № 02-15/121 про пайову участь (внесок) замовників (інвесторів) у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Чернігова складений, оформлений і зареєстрований в управлінні архітектури та містобудування Чернігівської міської ради від 12 листопада 2018 року № 02-15/121.

Згідно розрахунку величини пайової участі інвестора у розвитку інфраструктури міста (Додаток № 2) загальна кошторисна вартість будівництва об`єкта за розрахунками становить 14 208 852 грн (чотирнадцять мільйонів двісті вісім тисяч вісімсот п`ятдесят дві) гривні.

Розрахунок величини пайової участі замовника (інвестора) у розвитку інфраструктури міста складає: 14 208 852 х 10% = 1 420 885 (один мільйон чотириста двадцять тисяч вісімсот вісімдесят п`ять) гривень.

Грошові кошти в сумі 1 420 885,00 грн були сплачені Товариством з обмеженою відповідальністю згідно платіжного доручення № 2580 від 10.12.2018.

15.02.2019 між Сторонами Договору був складений, підписаний та скріплений їх печатками Акт введення в експлуатацію Об`єкта інвестування, зокрема, про наступне:

Сторони визначили, що Інвестором повністю виконані зобов`язання перед Підприємством щодо будівництва/розміщення Об`єкта інвестування;

Сторони вирішили ввести Об`єкта інвестування в експлуатацію з 15 лютого 2019 року;

На момент введення в експлуатацію Об`єкта інвестування складається з:

одноповерховий будинок пункту сервісного обслуговування водіїв та пасажирів,

адміністративних приміщень,

АЗС,

Автомобільний газозаправний пункт (АГЗП);

Згідно ч. 1 ст. 331 Цивільного кодексу України Інвестор є власником Об`єкта інвестування з моменту завершення розміщення Об`єкта інвестування;

Сторони встановили, що Підприємство передало, а Інвестор прийняв усю документацію для розміщення (будівництва) Об`єкта інвестування. Таким чином, Підприємство не має заборгованості перед Інвестором по Інвестиційному договору;

Цей акт є невід`ємною частиною Інвестиційного договору від 12 травня 2017 року № 12/05 та складений у двох автентичних примірниках, що мають однакову юридичну силу.

20.02.2019 право власності на автозаправний комплекс з пунктом сервісного обслуговування водіїв та пасажирів, адміністративними приміщеннями, АГЗП було зареєстроване за відповідачем (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101; номер відомостей про речове право: 30378439).

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Чернігівської області від 26.06.2025 у справі № 927/379/25 ухвалено:

первісний позов задовольнити повністю;

стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АСТРА» на користь комунального підприємства «АТП-2528» Чернігівської міської ради 150 000,00 грн. суми заборгованості за невиконане зобов`язання та 2 422,40 грн судового збору;

у задоволенні зустрічного позову відмовити у повному обсязі.

Вирішуючи спір в межах справи № 927/379/25 суд встановив, що «Відповідно до рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради рішення від 20 квітня 2017 року № 191 Про надання дозволу, між комунальним підприємством АТП-2528 Чернігівської міської ради, як Підприємством, та ТОВ АСТРА, як Інвестором, був укладений інвестиційний договір № 12/05 від 12.05.2017 року (далі Договір), відповідно до якого, Інвестор зобов`язується вносити (внести) інвестиції в Об`єкт інвестування, а також здійснити будівництво/розміщення Об`єкту інвестування та виконувати експлуатацію, створеного в результаті інвестицій, Об`єкту інвестування, а Підприємство зобов`язується надати можливість Інвестору вносити (внести) інвестиції, здійснити будівництва/розміщення Об`єкту інвестування та подальше розпорядження та експлуатацію такого Об`єкту інвестування у комерційних цілях. Об`єктом інвестування за цим Договором є: розміщення/будівництво АЗС з магазином та кафе (пункт 1.1. Договору).

Згідно з пунктами 2.2., 2.3. Договору, адресою розташування Об`єкту інвестування є: Чернігівська область, м. Чернігів, вулиця 1 Травня, 173; у разі зміни або отримання більш детальної адреси (або поштової адреси) вносяться зміни до цього Договору, шляхом підписання про це між Сторонами додаткової угоди до цього Договору. Об`єкт інвестування розміщується в межах земельної ділянки, площею 0, 2236 га, (кадастровий номер :02:014:0198, цільове призначення якої - для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства (надалі по тексту земельна ділянка).

В пунктах 3.1.-3.3. Договору сторони встановили, що Інвестор здійснює інвестування в грошовій та/або матеріальній формі. Розмір інвестицій необхідний для виконання цього Договору визначає Інвестор. Інвестор самостійно здійснює облік розміру (обсягу) інвестицій, які здійснюються ним на виконання умов цього Договору та у період його дії.

Підпунктами 5.1.1. та 5.1.2. пункту 5.1. Договору сторони передбачили, що Інвестор має право доступу до будь-якої інформації, будь-яких документів, пов`язаних з виконанням умов цього Договору: на оформлення і реєстрацію права власності на Об`єкт інвестування, одразу ж після закінчення будівництва/розміщення Об`єкта інвестування, в порядку визначеному законодавством України.

Обов`язками Інвестора пункт 5.2. Договору визначив наступне :

5.2.1. Забезпечити своєчасне та у повному обсязі інвестування за цим Договором, в тому числі: повною мірою оплачувати товари (матеріали, устаткування, обладнання), роботи (включаючи проектні роботи), послуги, пов`язані з виконання будівельних робіт Об`єкту інвестування, а також організувати отримання необхідних дозволів, узгоджень та інших документів для реалізації умов цього Договору.

5.2.2. Після повного виконання Інвестором зобов`язання щодо розміщення/будівництва Об`єкта інвестування протягом 3 (трьох) робочих днів скласти акт введення в експлуатацію Об`єкта інвестування (додаток № 1).

5.2.3. Виконувати грошові зобов`язання перед Підприємством відповідно до розділу 4 Договору.

5.2.4. Здійснювати контроль за дотриманням вимог законодавства України під час будівництва/розміщення (створення) Об`єкта інвестування.

5.2.5. Вирішити, у відповідності до вимог чинного законодавства України, за сприянням Підприємства, питання, пов`язані з використанням інженерних мереж, необхідних для створення, експлуатації та санітарного утримання Об`єкта інвестування.

5.2.6. Щоквартально, до 20 (двадцятого) числа першого місяця кварталу, наступного за звітним, в письмовому вигляді подавати Підприємству звіт щодо стану виконання умов цього Договору за формою згідно з додатком № 2 до цього Договору.

5.2.7. Негайно повідомляти Підприємство про всі обставини, що можуть мати негативний вплив на можливість виконання Інвестором обов`язків за цим Договором

5.2.8. Нести повну відповідальність за результати діяльності залучених ним третіх осіб, зокрема за шкоду, завдану в наслідок дій або бездіяльності таких осіб, в результаті виконання цього Договору, Підприємству або територіальній громаді міста Чернігова.

5.2.9. Розглядати подані Підприємством документи щодо виконання умов цього Договору в строк не більше 5 (п`яти) робочих днів.

5.2.10. Ризик випадкової загибелі чи пошкодження Об`єкта інвестування несе Інвестор.

5.2.11. Забезпечувати уповноваженим представникам Підприємства безперешкодний доступ до Об`єкту інвестування та можливість здійснення нагляду за дотриманням Інвестором умов будівництва/створення та експлуатації Об`єкта інвестування.

5.2.12. Нести відповідальність перед Підприємством за організацію будівельних робіт, пожежну безпеку та охорону праці на будівельному майданчику.

В свою чергу, згідно з пунктом 6.2. Договору, Підприємство було зобов`язане:

6.2.1. Сприяти Інвестору у його діяльності, пов`язаній з внесенням ним інвестицій, а також здійсненням будівництва/розміщення Об`єкту інвестування та виконання, в подальшому, розпорядження та експлуатацію, створеного в результаті інвестицій, Об`єкту інвестування, що передбачені цим Договором.

6.2.1.2. На письмовий запит Інвестора надавати документи, вимоги будівництва Об`єкта інвестування, включаючи, але не обмежуючись нормами чинного законодавства України щодо будівництва Об`єкту інвестування.

6.2.2. Забезпечити безперешкодний доступ Інвестора до земельної ділянки, що зазначена в п. 2.3. цього Договору, для реалізації Інвестором своїх прав та обов`язків за цим Договором, а також після завершення будівництва Об`єкта інвестування забезпечити використання земельної ділянки, на якій розташований побудований Об`єкт інвестування.

6.2.3. Не вчиняти дій, які б перешкоджали Інвестору здійснювати будівництво, розміщення та експлуатацію Об`єкта інвестування. Не укладати з третіми особами будь-яких договорів, що порушують чи можуть порушувати права Інвестора за цим Договором.

6.2.4. Розглядати подані на розгляд Інвестором документи в строк не більше 5 (п`яти) робочих днів.

6.2.5. Надати можливість Інвестору, або підряднику, визначеному Інвестором, розмістити на території земельної ділянки техніку, обладнання та матеріали, необхідні для виконання будівельних робіт.

6.2.6. Безперешкодно, в будь-який час, пропускати на територію будівельного майданчика представників, робітників, автомобільну техніку Інвестора та залучених ним організацій і підприємств для виконання будівельних робіт.

6.2.7. Всебічно сприяти в отриманні Інвестором всіх необхідних дозволів, узгоджень та інших документів для реалізації умов цього Договору та здійснення Інвестором будівництва/розміщення Об`єкта інвестування.

6.2.8. Сприяти Інвестору у будівництві/розміщенні Об`єкту інвестування, його введення в експлуатацію та оформленні права власності на Об`єкт інвестування за Інвестором.

6.2.9. Після повного виконання Інвестором зобов`язання щодо розміщення/будівництва Об`єкта інвестування протягом 3 (трьох) робочих днів скласти акт введення в експлуатацію Об`єкта інвестування (додаток № 1).

6.2.10. Надавати Інвестору можливість, строк для усунення Інвестором порушень, допущених останнім за цим Договором.

6.2.11. На вимогу Інвестора надавати йому (Інвестору) письмову згоду протягом 7 (семи) робочих днів:

- на підготовку та оформлення на ім`я Інвестора всієї вихідної документації для проектування (містобудівний розрахунок, містобудівні умови та обмеження, технічні умови тощо),

- на одержання Інвестором дозволу на будівельно-монтажні роботи тощо;

- право виступати стороною при підписанні угод на електропостачання, водопостачання, каналізування та інших комунікації, що пов`язані з подальшим розпорядженням та користуванням Інвестором Об`єктом будівництва.

6.2.12. У разі отримання Підприємством на своє ім`я дозвільної документації стосовно будівництва/розміщення Об`єкта інвестування, Підприємство зобов`язане на письмову вимогу Інвестора протягом 7 (семи) робочих днів переоформити право власності на побудований Об`єкт інвестування на ім`я Інвестора у будь-який спосіб згідно з вимогами чинного законодавства.

Пунктом 14.11. Договору встановлено, що Підприємство повідомляє Інвестора, що земельні ділянки мають всі необхідні можливості для реалізації цього Договору і даний Договір укладається Підприємством на підставі повноважень, визначених статутом Підприємства та законодавством України.

КП АТП-2528 Чернігівської міської ради відповідно до повідомлення № ЧГ32 від 04.08.2017 року повідомило управління Державного архітектурно-будівельного контролю Чернігівської міської ради про початок виконання підготовчих робіт, визначених державними будівельними нормами, стандартами і правилами за об`єктом : Будівництво АЗС з пунктом сервісного обслуговування водіїв та пасажирів, адміністративними приміщеннями, АГЗП по вул. 1-го Травня, 173 на земельній ділянці, наданій в постійне користування.

Відповідно до сертифікату серії ІУ №15, виданого Державною архітектурно-будівельною інспекцією України від 08.02.2019 року, було засвідчено відповідність закінченого будівництвом об`єкта: Будівництво АЗК з пунктом сервісного обслуговування водіїв та пасажирів, адміністративними приміщеннями, АГЗП по вул. 1 Травня, 173 на земельній ділянці, наданій в постійне користування в м. Чернігів проектній документації та підтверджено його готовність до експлуатації. Замовник об`єкта: комунальне підприємство АТП-2528 Чернігівської міської ради.

Після завершення будівництва відповідно сторонами Інвестиційного договору № 12/05 від 12.05.2017 року було складено акт введення в експлуатацію об`єкта інвестування від 15.02.2019 року, відповідно до якого зобов`язання Інвестора щодо будівництва об`єкта інвестування були виконані повністю.

Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 59 від 15.02.2019 року присвоєно поштову адресу будівлям автозаправного комплексу з пунктом сервісного обслуговування водіїв та пасажирів, адміністративним приміщенням та АГЗП, загальною площею 191,9 мІ., КП АТП-2528 Чернігівської міської ради по вул. 1-го Травня, 173 (будівельна адреса) - вул. Генерала Бєлова, 1.

Рішенням 42 сесії 7 скликання Чернігівської міської ради № 19 від 30.05.2019 року було припинено право постійного користування КП АТП-2528 на вказану земельну ділянку з кадастровим номером :02:014:0198 та одночасно передано її в оренду ТОВ АСТРА».

Згідно пункту а частини 2 статті 92 Земельного кодексу України (надалі ЗК України), права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності.

Статтею 1021 ЗК України визначено підстави набуття і зміст права користування чужою земельною ділянкою для забудови. Так, частина 1 статті 1021 ЗК України (у редакції на момент укладення Договору) визначала, що Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 3 статті 1021 ЗК України, право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам (крім випадків переходу права власності на будівлі та споруди), внесено до статутного капіталу, передано у заставу.

Частиною 1 статті 413 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) передбачено, що власник земельної ділянки має право надати її в користування іншій особі для будівництва промислових, побутових, соціально-культурних, житлових та інших споруд і будівель (суперфіцій). Таке право виникає на підставі договору або заповіту.

Статтею 414 ЦК України визначено права та обов`язки власника земельної ділянки, наданої для забудови, у тому числі : власник земельної ділянки, наданої для забудови, має право на одержання плати за користування нею. Власник земельної ділянки має право володіти, користуватися нею в обсязі, встановленому договором із землекористувачем.

Відповідно до частини 1 статті 134 ЗК України (у редакції на момент укладення Договору), земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини 1 статті 135 ЗК України, земельні торги проводяться у формі аукціону, за результатами проведення якого укладається договір купівлі-продажу, оренди, суперфіцію, емфітевзису земельної ділянки з учасником (переможцем) земельних торгів, який запропонував найвищу ціну за земельну ділянку, що продається, або найвищу плату за користування нею, зафіксовану в ході проведення земельних торгів.

Таким чином, відповідно до ст. 134, 135 ЗК України, право забудови земельної ділянки комунальної власності надається виключно шляхом продажу суперфіцію на земельних торгах.

Правовий статус постійних землекористувачів визначається ст. 92, 95, 96 ЗК України, якими не передбачено права постійного землекористувача передавати земельну ділянку у вторинне користування. Подібна правова позиція сформована Верховним Судом у постанові від 21.06.2019 року у справі № 910/22880/17.

До того ж Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.02.2021 року у справі № 910/2861/18 дійшла висновку, що до відносин щодо права постійного користування землею, наданою для забудови, за аналогією закону слід застосовувати норми глави 34 Право користування чужою земельною ділянкою для забудови ЦК України, та що право власності на збудовані на землі об`єкти набуває той, хто має речове право на землю. Якщо особа є суб`єктом права постійного користування земельною ділянкою, то лише вона і набуває права власності на збудовані на такій земельній ділянці об`єкти.

Приписами статті 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України, передбачено свободу договору, а також той факт, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-1383/2010 сформульовано висновок про те, що статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Загальні правові, економічні та соціальні умови інвестиційної діяльності на території України визначаються Законом України "Про інвестиційну діяльність".

Відповідно до статті 1 вказаного Закону, інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України "Про інвестиційну діяльність", інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій.

За змістом статті 4 Закону України "Про інвестиційну діяльність", об`єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях та сферах народного господарства, цінні папери, цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об`єкти власності, а також майнові права.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про інвестиційну діяльність", суб`єктами (інвесторами і учасниками) інвестиційної діяльності можуть бути громадяни і юридичні особи України та іноземних держав, а також держави. Інвестори - суб`єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об`єкти інвестування. Інвестори можуть виступати в ролі вкладників, кредиторів, покупців, а також виконувати функції будь-якого учасника інвестиційної діяльності.

Згідно з частиною п`ятою статті 7 Закону України "Про інвестиційну діяльність", інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктами та результатами інвестицій, включаючи реінвестиції та торговельні операції на території України, відповідно до законодавчих актів України.

Як зазначено в статті 9 даного Закону, основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода) або проспект цінних паперів (рішення про емісію цінних паперів).

Укладання договорів, вибір партнерів, визначення зобов`язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб`єктів інвестиційної діяльності.

З викладеного вбачається, що інвестиційні правовідносини є різновидом господарських правовідносин, які виникають між суб`єктами інвестиційної діяльності (інвесторами та іншими учасниками) щодо підготовки, реалізації інвестицій, відшкодування витрачених коштів та отримання прибутку від такої діяльності.

При цьому основним способом реалізації інвестицій є інвестиційна діяльність, яка полягає у практичних організованих діях відповідних суб`єктів з метою знаходження інвестиційних ресурсів (майнових та інтелектуальних цінностей), виборі об`єктів підприємницької та інших видів діяльності і вкладення в ці об`єкти зазначених ресурсів для отримання прибутку (доходу) або досягнення певного соціального ефекту.

Отже, за своїм змістом інвестиційна діяльність полягає у трансформації цінностей (інвестицій) в об`єкти такої діяльності та наступне одержання доходу за рахунок приросту капітальної вартості вказаних інвестицій або від їх використання.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 01.10 2020 у справі № 910/21935/17.

У постанові Верховного Суду від 18.05.2023 у справі № 910/7975/21 Верховний Суд сформулював висновок щодо терміну соціальний ефект, зміст якого у ч. 1 ст. 1 Закону України Про інвестиційну діяльність не розкрито. Зокрема, Верховний Суд зазначив, що у загальному сенсі поняття соціальний ефект може означати результат, пов`язаний із життям та стосунками людей у суспільстві. У контексті інвестиційної діяльності про досягнення соціального ефекту йдеться у разі здійснення інвестицій в об`єкти соціальної сфери або в інші об`єкти, інвестування в які сприяє досягненню встановлених законодавством пріоритетів соціальної політики держави.

В інвестиційній діяльності у галузі будівництва безпосередній соціальний ефект як результат інвестиційної діяльності може мати прояв, наприклад, у передачі частини збудованих житлових приміщень органам місцевого самоврядування для забезпечення житлом громадян, які потребують поліпшення житлових умов, передачі нежитлових приміщень органам освіти, культури, медицини тощо, в будівництві об`єктів соціальної інфраструктури як складової комплексної забудови територій.

При цьому не можна віднести до безпосереднього соціального ефекту передачу частини житлових та нежитлових приміщень учаснику спільної інвестиційної діяльності внаслідок розподілу спільно досягнутого результату інвестування. Водночас для кваліфікації вкладу суб`єкта як інвестиції достатньо одного із результатів, передбачених ч. 1 ст. 1 Закону України Про інвестиційну діяльність, а саме створення прибутку (доходу) та/або досягнення соціального ефекту.

В контексті взаємовідносин сторін за Договором у якості прибутку (доходу) позивача за первісним позовом як суб`єкта інвестиційної діяльності необхідно розглядати узгоджену сторонами Договору суму у розмірі 150 000,00 грн., пропозицію щодо сплати якої після настання відкладальної обставини у вигляді завершення виконання умов Договору було прийнято відповідачем без застережень.

У той же час, КП АТП-2528 Чернігівської міської ради та ТОВ Астра не було встановлено строку виконання відповідного зобов`язання за Договором. З урахуванням листа-вимоги КП АТП-2528 Чернігівської міської ради від 04.04.2025 року, отриманого відповідачем, проте залишеного без відповіді у вигляді, зокрема, виконання обов`язку в натурі, до відносин сторін з приводу сплати відповідачем інвестиційної складової за Договором необхідно застосувати положення частини 2 статті 530 ЦК України.

Положення земельного законодавства не надають постійному землекористувачу право розпоряджатися відповідною земельною ділянкою, у тому числі шляхом надання її в оплатне користування (оренду), оскільки цим правом наділений саме відповідний орган, уповноважений державою на здійснення таких функцій (постанова Верховного Суду від 21.03.2023 у справі № 917/1550/21).

Невід`ємною ознакою договору суперфіцію є передача власником земельної ділянки під забудову, тобто до початку проведення будь-яких підрядних робіт.

Натомість, зазначений вище Договір таких умов не містив.

Земельна ділянка площею 0,2236 га, кадастровий номер :02:014:0198, надана КП АТП-2528 Чернігівської міської ради на праві постійного користування на підставі рішення Чернігівської міської ради для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства (землі транспорту), та в подальшому користувачем не відчужувалась на користь будь-яких третіх осіб.

Положення Договору не передбачали передачу земельної ділянки до початку чи під час будівництва ТОВ АСТРА як землекористувачу.

Усі дії, необхідні для будівництва АЗС з магазином та кафе (об`єкт інвестування) на земельній ділянці площею 0,2236 га по вул. 1-го Травня, 173 у м. Чернігові та експлуатація створеного в результаті інвестицій об`єкту інвестування, були виконані згідно умов вказаного Договору безпосередньо самим постійним землекористувачем - КП АТП-2528 Чернігівської міської ради, що підтверджується повідомленням № ЧГ32 від 04.08.2017 року до управління Державного архітектурно-будівельного контролю Чернігівської міської ради про початок виконання підготовчих робіт, визначених державними будівельними нормами, стандартами і правилами за об`єктом : Будівництво АЗС з пунктом сервісного обслуговування водіїв та пасажирів, адміністративними приміщеннями, АГЗП по вул. 1-го Травня, 173 на земельній ділянці, наданій в постійне користування; актом введення в експлуатацію об`єкта інвестування від 15.02.2019 року; сертифікатом, виданим Державною архітектурно-будівельною інспекцією України серії ІУ №15 від 08.02.2019 року про засвідчення відповідності закінченого будівництвом об`єкта: Будівництво АЗК з пунктом сервісного обслуговування водіїв та пасажирів, адміністративними приміщеннями, АГЗП по вул. 1 Травня, 173 на земельній ділянці, наданій в постійне користування в м. Чернігів проектній документації та підтвердження його готовності до експлуатації.

Враховуючи, що будівництво АЗС з магазином та кафе відбулося виключно за рахунок інвестиційних внесків ТОВ АСТРА, тому саме ТОВ АСТРА, що не заперечувалося сторонами справи, в силу приписів ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України та ч. 5 ст. 7 Закону України Про інвестиційну діяльність, відповідно до пункту 5.1.2. Договору належить право власності на цей об`єкт інвестування.

Відтак до спірних правовідносин сторін не підлягають застосування норми цивільного та земельного законодавства, що врегульовують відносини користування чужою земельною ділянкою під забудову.

А тому суд приходить до висновку про те, що Договір № 12/05 від 12.05.2017 року, укладений між Комунальним підприємством АТП-2528 Чернігівської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю АСТРА, є інвестиційним договором, а взаємовідносини його сторін не суперечать положенням діючого законодавства України про право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій)».

Під час вирішення спору в межах справи № 927/379/25 був встановлений той факт, що укладений між відповідачем та третьою особою Договір є саме інвестиційним правочином та відсутні підстави вважати його недійсним.

В силу приписів ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України відповідні обставини не доказуються при розгляді даної справи; як наслідок твердження прокурора про те, що Договір є удаваним правочином, вчиненим з метою приховування іншого правочину договору суперфіцію, спростовуються рішенням суду, ухваленим у справі № 927/379/25 (як і твердження про існування підстав вважати його недійсним).

Крім того, суд враховує, що прокурор не навів будь-якої умови Договору, яка би не відповідала вимогам чинного законодавства України, що мають імперативний характер та не допускають врегулювання інвестиційних відносин на засадах свободи договору.

Ухвалюючи дане рішення суд також зазначає, що загальні правові, економічні та соціальні умови інвестиційної діяльності на території України визначаються Законом України «Про інвестиційну діяльність», який спрямований на забезпечення рівного захисту прав, інтересів і майна суб`єктів інвестиційної діяльності незалежно від форм власності, а також на ефективне інвестування економіки України, розвитку міжнародного економічного співробітництва та інтеграції.

Частинами 1, 2, 4 ст. 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність» (тут і надалі в редакції на 12.05.2017) було встановлено, що основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладення договорів, вибір партнерів, визначення зобов`язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб`єктів інвестиційної діяльності. Втручання державних органів та посадових осіб у реалізацію договірних відносин між суб`єктами інвестиційної діяльності зверх своєї компетенції не допускається.

При цьому, інвестиційна діяльність визначається ч. 1 ст. 2 Закону України «Про інвестиційну діяльність» як сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій, а інвестиції як всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) та/або досягається соціальний та екологічний ефект (ч. 1 ст. 1).

Абзацом 1 ч. 1, ч. 2, 3 ст. 5 Закону України «Про інвестиційну діяльність» передбачалося, що суб`єктами (інвесторами і учасниками) інвестиційної діяльності можуть бути громадяни і юридичні особи України та іноземних держав, а також держави. Інвестори - суб`єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об`єкти інвестування. Інвестори можуть виступати в ролі вкладників, кредиторів, покупців, а також виконувати функції будь-якого учасника інвестиційної діяльності. Учасниками інвестиційної діяльності можуть бути громадяни та юридичні особи України, інших держав, які забезпечують реалізацію інвестицій як виконавці замовлень або на підставі доручення інвестора.

Як стверджує прокурор на момент укладення Договору відповідач та третя особа не мали наміру на встановлення інвестиційних правовідносин, їх початковою метою було вчинення дій, спрямованих на оформлення комунальним підприємством земельної ділянки комунальної власності у своє постійне користування для її фактичної передачі забудовнику (товариству), тобто укладення договору суперфіцію; також на момент укладення Договору сторони передбачали єдиний результат від так званого «інвестування» - набуття результатів спільної діяльності лише однією стороною правочину, що суперечить меті створення та господарської діяльності іншого учасника правочину; як наслідок до спірного правочину слід застосовувати положення законодавства про договір суперфіцію.

Однак, як вже зазначалося вище, право постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :02:014:0198, площею 0,2236 га, по вул. 1-го Травня (проспект Михайла Грушевського), 173, в місті Чернігові було набуто третьою особою на підставі рішення Чернігівської міської ради від 28.02.2017 № 16/VІІ-24, у той час, як Договір був укладений 12.05.2017.

При цьому, відповідне рішення органу місцевого самоврядування не оскаржувалось та в судовому порядку недійсним визнано не було.

Тобто, на дату укладення Договору третя особа вже мала передбачені законом повноваження щодо самостійного здійснення права постійного користування відповідною земельною ділянкою, набутого нею як прямо випливає зі змісту рішення Чернігівської міської ради від 28.02.2017 № 16/VІІ-24 з метою розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства.

Отже, відповідач та третя особа не вчиняли, спільно або окремо, жодних дій, спрямованих на оформлення підприємством земельної ділянки комунальної власності у своє постійне користування для її фактичної передачі забудовнику (товариству).

Щодо твердження прокурора про необхідність проведення процедури земельних торгів, суд зазначає, що за правилами ст. 92 Земельного кодексу України (тут і надалі в редакції станом на 28.02.2017) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації; в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності; г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування"; ґ) вищі навчальні заклади незалежно від форми власності; д) співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

В той же час, ч. 1-3 ст. 1021 Земельного кодексу України було передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України. Право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) може виникати також на підставі заповіту. Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) та право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) можуть відчужуватися або передаватися в порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті. Право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам (крім випадків переходу права власності на будівлі та споруди), внесено до статутного капіталу, передано у заставу. Укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 134 Земельного кодексу України земельні ділянки державної чи комунальної власності продаються або передаються в користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) окремими лотами на конкурентних засадах (на земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За правилами ст. 141-143, 149 Земельного кодексу України (в редакції станом на 12.05.2017) підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.

Примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі: а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; б) неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров`ю населення) в строки, встановлені вказівками (приписами) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі; в) конфіскації земельної ділянки; г) примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності; ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов`язаннях власника цієї земельної ділянки; д) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Сільські, селищні, міські ради вилучають земельні ділянки комунальної власності відповідних територіальних громад, які перебувають у постійному користуванні, для всіх потреб, крім особливо цінних земель, які вилучаються (викупляються) ними з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу.

Наведені вище обставини справи та норми Земельного кодексу України, свідчать про відсутність станом на 12.05.2017 будь-яких з передбачених законом підстав для припинення права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :02:014:0198, площею 0,2236 га, що розташована по вул. 1-го Травня (проспект Михайла Грушевського), 173, в місті Чернігові, набутого третьою особою на підставі рішення Чернігівської міської ради від 28.02.2017 № 16/VІІ-24.

Крім того, за змістом ст. 127, 135, 136 Земельного кодексу України (в редакції станом на 12.05.2017) органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, здійснюють продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) громадянам, юридичним особам та іноземним державам на підставах та в порядку, встановлених цим Кодексом. Продаж земельних ділянок державної та комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) на конкурентних засадах у формі аукціону здійснюється у випадках та порядку, встановлених главою 21 цього Кодексу.

Земельні торги проводяться у формі аукціону, за результатами проведення якого укладається договір купівлі-продажу, оренди, суперфіцію, емфітевзису земельної ділянки з учасником (переможцем) земельних торгів, який запропонував найвищу ціну за земельну ділянку, що продається, або найвищу плату за користування нею, зафіксовану в ході проведення земельних торгів. Організатором земельних торгів є фізична або юридична особа власник земельної ділянки, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, що здійснює реалізацію права державної чи комунальної власності на земельні ділянки, які уклали з виконавцем земельних торгів договір про проведення земельних торгів. Виконавцем земельних торгів є суб`єкт господарювання, який уклав з організатором земельних торгів договір про їх проведення. Учасником земельних торгів є фізична або юридична особа, яка подала виконавцю земельних торгів документи, зазначені в частині сьомій статті 137 цього Кодексу, сплатила реєстраційний та гарантійний внески, зареєстрована у книзі реєстрації учасників земельних торгів і відповідно до закону може набувати право власності чи користування земельною ділянкою, яка виставляється на земельні торги. Проведення земельних торгів щодо земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них здійснюється за рішенням організатора земельних торгів, у якому зазначаються: а) перелік земельних ділянок або прав на них, які виставляються на земельні торги окремими лотами; б) стартова ціна лота; в) строк та інші умови користування земельною ділянкою у разі набуття права користування земельною ділянкою на земельних торгах; г) особа, уповноважена організатором земельних торгів на укладення договору купівлі-продажу, оренди, суперфіцію, емфітевзису земельної ділянки, яка або право на яку виставляється на земельні торги.

Організатор земельних торгів визначає перелік земельних ділянок державної чи комунальної власності та/або прав на них, які виставляються на земельні торги окремими лотами. Забороняється вносити до зазначеного переліку призначені під забудову земельні ділянки без урахування у випадках, передбачених законом, результатів громадського обговорення. У переліку зазначаються місце розташування (адреса) земельної ділянки, її цільове призначення (функціональне використання), площа, кадастровий номер, умови продажу. Добір земельних ділянок державної чи комунальної власності, у тому числі разом з розташованими на них об`єктами нерухомого майна (будівлями, спорудами) державної чи комунальної власності, які або права на які виставляються на земельні торги, здійснюється з урахуванням затверджених містобудівної документації та документації із землеустрою, а також маркетингових досліджень, інвестиційної привабливості, звернень громадян та юридичних осіб щодо намірів забудови. Земельні ділянки, включені до переліку земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них, які виставлені на земельні торги, не можуть відчужуватися, передаватися в заставу, надаватися у користування до завершення торгів. Підготовку лотів до проведення земельних торгів забезпечує організатор земельних торгів. Підготовка лотів до проведення земельних торгів включає: а) виготовлення, погодження та затвердження в установленому законодавством порядку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у разі зміни цільового призначення земельної ділянки та у разі, якщо межі земельної ділянки не встановлені в натурі (на місцевості); б) державну реєстрацію земельної ділянки; в) державну реєстрацію речового права на земельну ділянку; г) отримання витягу про нормативну грошову оцінку земельної ділянки відповідно до Закону України «Про оцінку земель» у разі продажу на земельних торгах права оренди на неї; ґ) проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки відповідно до Закону України «Про оцінку земель», крім випадків продажу на земельних торгах права оренди на неї; д) встановлення стартової ціни продажу земельної ділянки, яка щодо земель державної та комунальної власності не може бути нижчою за експертну грошову оцінку земельної ділянки; е) встановлення стартового розміру річної орендної плати, який щодо земель державної та комунальної власності не може бути меншим розміру орендної плати, визначеного Податковим кодексом України; є) встановлення стартової ціни продажу прав емфітевзису, суперфіцію земельної ділянки, яка щодо земель державної чи комунальної власності не може бути нижчою за ринкову вартість відповідного права, визначену шляхом проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок; ж) визначення виконавця земельних торгів, дати та місця проведення земельних торгів.

Враховуючи наведені вище положення Земельного кодексу України, саме факт передачі Чернігівською міською радою 28.02.2017 у передбаченому законом порядку вказаної вище ділянки у постійне користування третій особі унеможливив як організацію та проведення цим же органом місцевого самоврядування земельних торгів щодо права на забудову земельної ділянки з кадастровим номером :02:014:0198, площею 0,2236 га, по вул. 1-го Травня (проспект Михайла Грушевського), 173, в місті Чернігові, так і подальший продаж Чернігівською міською радою права користування даним об`єктом нерухомості для забудови на конкурентних засадах щонайменше до моменту припинення належного третій особі права постійного користування відповідною земельною ділянкою на тій чи іншій підставі з числа передбачених законом.

Стосовно твердження прокурора про те, що Договір не передбачає участі третьої особи у результатах спільних дій, якими є майнові права на новостворене майно, зокрема, не визначено частку прав підприємства на новостворену річ, її частину, або прибуток, частку прибутку від реалізації цього майна, його окремих частин, одержання інших доходів тощо всупереч цілям та меті інвестиційної діяльності, суд зазначає, що умовами Договору, зокрема, п. 4.1., 4.2., 5.2.3. передбачено, що Інвестор компенсує Підприємству витрати, пов`язані з забезпечення землевідведення (безпосередньо утриманням земельної ділянки, що включає плату за земельну ділянку та всі інші витрати пов`язані з утриманням земельної ділянки, на підставі рахунку виставленого Підприємством); Інвестор щомісячно, не пізніше 10 (десятого) числа місяця наступного за звітним, відшкодовує Підприємству витрати, пов`язані з утриманням земельної ділянки (п. 4.1. цього Договору) на підставі рахунку виставленого Підприємством; Інвестор зобов`язався, зокрема, виконувати грошові зобов`язання перед Підприємством відповідно до розділу 4 Договору.

З матеріалів справи вбачається, що з метою забезпечення належного рівня інвестування в рамках Договору третя особа зверталась до відповідача з проханням (лист від 11.05.2019 № 01-21/450) розглянути можливість сплати на користь підприємства по завершенню виконання умов Договору інвестиційної складової в розмірі не менше 150 000,00 грн.

Листом від 20.05.2019 відповідач повідомив третю особу про відсутність заперечень щодо оплати інвестиційної складової по завершенню виконання умов Договору у розмірі 150 000,00 грн.

Оскільки відповідне зобов`язання відповідачем виконано не було третя особа зверталась до Господарського суду Чернігівської області з позовом про стягнення відповідної суми (вищезгадане рішення від 26.06.2025 у справі № 927/379/25); під час вирішення відповідного спору суд встановив, зокрема, що «У постанові Верховного Суду від 18.05.2023 у справі № 910/7975/21 Верховний Суд сформулював висновок щодо терміну «соціальний ефект», зміст якого у ч. 1 ст. 1 Закону України «Про інвестиційну діяльність» не розкрито. Зокрема, Верховний Суд зазначив, що у загальному сенсі поняття «соціальний ефект» може означати результат, пов`язаний із життям та стосунками людей у суспільстві. У контексті інвестиційної діяльності про досягнення соціального ефекту йдеться у разі здійснення інвестицій в об`єкти соціальної сфери або в інші об`єкти, інвестування в які сприяє досягненню встановлених законодавством пріоритетів соціальної політики держави.

В інвестиційній діяльності у галузі будівництва безпосередній соціальний ефект як результат інвестиційної діяльності може мати прояв, наприклад, у передачі частини збудованих житлових приміщень органам місцевого самоврядування для забезпечення житлом громадян, які потребують поліпшення житлових умов, передачі нежитлових приміщень органам освіти, культури, медицини тощо, в будівництві об`єктів соціальної інфраструктури як складової комплексної забудови територій.

При цьому не можна віднести до безпосереднього соціального ефекту передачу частини житлових та нежитлових приміщень учаснику спільної інвестиційної діяльності внаслідок розподілу спільно досягнутого результату інвестування. Водночас для кваліфікації вкладу суб`єкта як інвестиції достатньо одного із результатів, передбачених ч. 1 ст. 1 Закону України «Про інвестиційну діяльність», а саме створення прибутку (доходу) та/або досягнення соціального ефекту.

В контексті взаємовідносин сторін за Договором у якості прибутку (доходу) позивача за первісним позовом як суб`єкта інвестиційної діяльності необхідно розглядати узгоджену сторонами Договору суму у розмірі 150 000,00 грн., пропозицію щодо сплати якої після настання відкладальної обставини у вигляді завершення виконання умов Договору було прийнято відповідачем за зустрічним позовом без застережень.»

Отже, під час вирішення спору в межах справи № 927/379/25 був встановлений факт погодження сторонами Договору отримання третьою особою як суб`єктом інвестиційної діяльності прибутку (доходу) у сумі 150 000,00 грн, тобто отримання останньою права вимоги до товариства щодо сплати грошових коштів (відповідні кошти були перераховані відповідачем третій особі згідно платіжної інструкції № 1621 від 29.07.2025); з огляду на правила ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України при розгляді даної справи відповідна обставина не доказується, а тому твердження прокурора щодо набуття результатів спільної діяльності лише однією стороною Договору є такими, що спростовуються відповідними висновками господарського суду під час вирішення спору в межах справи № 927/379/25.

При цьому, суд враховує, що положення ч. 2 ст. 191 Цивільного кодексу України визначає право вимоги як одну зі складових підприємства як єдиного майнового комплексу.

Щодо безпідставного, на думку прокурора, набуття відповідачем права власності на Об`єкт інвестування суд вказує, що за правилами ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Частина 5 ст. 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність» передбачає, що інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктами та результатами інвестицій, включаючи реінвестиції та торговельні операції на території України, відповідно до законодавчих актів України.

За умовами Договору (п. 5.1.2.) Інвестор має право на оформлення і реєстрацію права власності на Об`єкт інвестування, одразу ж після закінчення будівництва/розміщення Об`єкт інвестування в порядку визначеному законодавством України.

20.02.2019 була проведення державна реєстрація права власності відповідача на Об`єкт інвестування; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Знову ж таки, під час вирішення спору в межах справи № 927/379/25 суд встановив, що «Враховуючи, що будівництво АЗС з магазином та кафе відбулося виключно за рахунок інвестиційних внесків ТОВ «АСТРА», тому саме ТОВ «АСТРА», що не заперечувалося сторонами справи, в силу приписів ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України та ч. 5 ст. 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність», відповідно до пункту 5.1.2. Договору належить право власності на цей об`єкт інвестування.»

Таким чином, правомірність набуття відповідачем права власності на Об`єкт інвестування була встановлена в судовому порядку під час вирішення спору в межах справи № 927/379/25 і не доказується при розгляді даної справи.

Звертаючись з даним позовом, прокурор переконаний в існуванні підстав для відшкодування відповідачем шкоди в сумі 994 234,00 грн, оскільки останній використовував земельну ділянку з кадастровим номером :02:014:0198 на підставі Договору, який вважає нікчемним, з наслідками, передбаченими ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України: у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Крім того, як вже було вказано вище, прокурор стверджує про існування підстав вважати Договір недійсним з відповідними наслідками, передбаченими ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, а саме: недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

В той же час, нормативно-правовим підґрунтям позовної вимоги про стягнення 994, 234,00 грн прокурор визначає також ст. 1212 Цивільного кодексу України, якою передбачається, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог, зокрема, про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Також прокурор вважає, що неправомірними діями відповідач завдав позивачеві збитки у відповідній сумі.

Натомість як вже неодноразово зазначалося вище і як було встановлено в судовому порядку, вважати договір нікчемним (як і недійсним) підстави відсутні.

Крім того, під час вирішення спору в межах справи № 927/379/25 Господарський суд Чернігівської області, серед іншого, встановив, що «Рішенням 42 сесії 7 скликання Чернігівської міської ради № 19 від 30.05.2019 року було припинено право постійного користування КП «АТП-2528» на вказану земельну ділянку з кадастровим номером :02:014:0198 та одночасно передано її в оренду ТОВ «АСТРА».»

Дана обставина узгоджується з наявними в матеріалах справи Договорами оренди земельної ділянки № 4526 від 16.07.2019 та від 16.07.2020.

11.08.2021 була проведена державна реєстрація іншого речового права права оренди земельної ділянки площею 0.2236 га з кадастровим номером :02:014:0198; орендар Товариство з обмеженою відповідальністю «Астра»; опис об`єкта іншого речового права: для обслуговування будівель торгівлі (Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (№ 428644476, сформована 27.05.2025)).

Право оренди відповідної земельної ділянки виникло у відповідача на підставі Договору оренди земельної ділянки № 4526 від 03.08.2021, який укладено між позивачем (Орендодавець) та відповідачем (Орендар) до 27 травня 2026 року.

За умовами вказаного Договору Позивач як Орендодавець передав, а відповідач як Орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку для будівництва та обслуговування будівель торгівлі з кадастровим номером :02:014:0198, яка розташована в місті Чернігові по вул. Генерала Бєлова, 1 без розроблення проекту її відведення, на підставі п. 26 та п. 27 рішення Чернігівської міської ради від 27 травня 2021 року № 8/VIII-16 «Про поновлення договорів оренди земельних ділянок юридичним та фізичним особам».

Наведене вище свідчить про правомірність користування відповідачем земельною ділянкою з кадастровим номером :02:014:0198, оскільки відповідний правочин (як і рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого відбулась передача в оренду землі) в судовому порядку недійсним визнаний не був, а тому породжує для його сторін відповідні права та обов`язки.

Статтями 2, 13, 73, 74, 76, 79 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основною засадою (принципом) господарського судочинства є, зокрема змагальність сторін.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Звертаючись з даним позовом прокурор належними засобами доказування не довів факт наявності підстав для стягнення з відповідача 994 234,00 грн.

Частиною 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Усталена практика Європейського суду з прав людини відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 статті 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишаються поза увагою як такі, що не спростовують висновків суду стосовно відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

За правилами ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання до суду даної позовної заяви прокурором було сплачено 11 930,81 грн судового збору, який з огляду на результати вирішення даного спору в повному обсязі покладається на нього.

Крім того, ст. 129 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.

В матеріалах справи наявні докази понесення третьою особою судових витрат витрат на професійну правничу допомогу в сумі 35 000,00 грн (Договір про надання правової допомоги № 130725 від 13.07.2025 з додатком 1 (Розмір гонорару та порядок його оплати); Акт № 1 приймання-передачі наданих послуг від 05.08.2025; рахунок № 1 від 15.07.2025; платіжна інструкція № 4185 від 16.07.2025 на суму 30 000,00 грн; Акт № при1ймання-передачі наданих послуг від 02.10.2025; платіжна інструкція № 17 від 02.10.2025 на суму 5 000,00 грн).

Однак за правилами ст. 124 Господарського процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Як вже було вказано вище третя особа скористалася своїм процесуальним правом на подання письмових пояснень щодо позову, проте така заява по суті спору не містила попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які підприємство понесло і які очікує понести у зв`язку із розглядом даної справи, а тому з огляду на вищенаведені норми ст. 124 Господарського процесуального кодексу України суд відмовляє Комунальному підприємству «АТП-2528» Чернігівської міської ради у відшкодуванні відповідних витрат витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. 123, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Астра» про стягнення 994 234 грн 00 коп. залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду у строк, встановлений ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне рішення складено 10.11.2025.

Суддя А.С.Сидоренко