ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" жовтня 2025 р. Справа№ 925/49/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання: Ніконенко Ю.А.

за участю представників: не з`явились

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду Черкаської області від 10.07.2025 (повний текст рішення складено 25.07.2025)

у справі №925/49/25 (суддя Костянтин ДОВГАНЬ)

за позовом ОСОБА_1 (голова Фермерського господарства «Удача»)

до Шрамківської сільської ради

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Фермерське господарство «Удача»

про визнання укладеною додаткової угоди, -

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 (далі, позивач) звернувся до Господарського суду Черкаської області з позовом до Шрамківської сільської ради (далі, відповідач або Рада) про визнання укладеною додаткової угоди з дня завершення Договору оренди землі до Договору оренди земельної ділянки від 23.09.2014, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №7398353 від 16.10.2014 у редакції, викладеній у прохальній частині позовної заяви (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 05.02.2025).

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 06.03.2025 залучено до участі у справі третьою особою, яка заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Фермерське господарство «Удача» (далі, третя особа або Фермерське господарство)

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач як спадкоємець права оренди земельної ділянки площею 97,0787 га (в тому числі рілля 95,5820 га рілля 1,4967 га), призначеної для ведення фермерського господарства, що знаходиться за адресою: Черкаська область, Золотоніський район, наданого його батьку ОСОБА_2 , дотримався порядку, передбаченого статтею 33 Закону України «Про оренду землі», для укладення договору оренди на новий строк. Проте відповідач безпідставно відмовив позивачу у такому поновленні.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 10.07.2025 у справі №925/49/25 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Приймаючи вказане рішення, місцевий господарський суд застосував до спірних правовідносин положення статті 33 Закону України «Про оренду землі» у редакції від 11.08.2013.

За висновками суду позивачем не було доведено наявності вичерпного переліку обставин, які давали б йому право на поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі» у редакції від 11.08.2013.

Так, позивачем не було надіслано орендодавцю не пізніше, ніж за місяць до закінчення строку дії договору оренди землі, проекту додаткової угоди про поновлення договору, не доведено відсутності письмових заперечень відповідача у поновленні цього договору упродовж місяця після закінчення строку договору оренди землі.

Суд установив факти порушення позивачем умов пунктів 1, 11, 14, 27 і 31 Договору, на які посилався відповідач, а саме те, що орендар не створив фермерське господарство після державної реєстрації договору оренди, передав земельну ділянку у суборенду ФГ «Удача», не вніс земельну ділянку до складеного капіталу господарства, допустив порушення порядку та строків сплати орендної плати, що свідчить про неналежне виконання позивачем його обов`язків за договором і стало підставою для відмови у поновленні договору оренди у розумінні статті 33 Закону України «Про оренду землі» у редакції від 11.08.2013.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із прийнятим судовим рішенням, 14.08.2025 через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 10.07.2025 у справі №925/49/25 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги позивача зводяться до того, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції не було належним чином досліджені фактичні обставини справи.

Скаржник наголошує на такому:

- орендар згідно з чинним законодавством не зобов`язаний був створювати нове фермерське господарство, оскільки ФГ «Удача» було створене ще у 2003 році, тобто набагато раніше за укладення договору оренди (2014 рік);

- земельна ділянка, яка надається в оренду, може використовуватися для досягнення мети господарства (виробництва), не будучи частиною складеного капіталу. Відсутність запису у статуті не означає порушення, оскільки використання землі здійснюється фактично, за згодою сторін. Фактично ФГ «Удача» використовувало землю, що підтверджується даними з реєстру речових прав. Передача ділянки ФГ «Удача» - це не суборенда іншим особам, а внутрішнє використання господарства, заснованого тим самим орендарем;

- орендна плата дійсно вносилася щороку однією сумою, однак такі дії здійснювалися за мовчазною згодою орендодавця, без будь-яких офіційних претензій або попереджень з його боку протягом 10 років. Це свідчить про визнання відповідачем прийнятого порядку розрахунків, а не про систематичне порушення;

- суд першої інстанції обмежено тлумачив положення статті 33 Закону України «Про оренду землі», ігноруючи реальні правовідносини між сторонами, які склалися на момент спливу строку дії Договору. Позивач вчинив усі дії задля поновлення договору відповідно до вказаної норми Закону, зокрема, перша заява про намір поновити договір була надіслана 23.08.2024, а друга заява від 24.09.2024 з проєктом додаткової угоди була реакцією на відповідь ради від 17.09.2025, а не умисним пропуском строку;

- проєкти додаткової угоди не суперечили суті Договору, усі наявні в них відмінності були формальними та технічними і не свідчили про відмову поновити договір на тих самих умовах. Зміни, на які посилається відповідач (щодо цільового призначення, форми та порядку оплати) не впливали на основні умови Договору (не змінювали обсяг та площу земельної ділянки, не порушували строк оренди, не змінювали права громади на надходження орендної плати);

- судом першої інстанції не взяті до уваги доводи позивача про те, що повноваження представника (адвоката) відповідача у суді здійснювалися незаконно.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

Відповідач та третя особи письмових відзивів на апеляційну скаргу суду не надали, що у відповідності до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно з витягом із протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.08.2025 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Черкаської області від 10.07.2025 у справі №925/49/25 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Мальченко А.О.

Судом установлено, що апеляційна скарга була подана скаржником безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.08.2025 витребувано у Господарського суду Черкаської області матеріали справи №925/49/25; відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги до надходження матеріалів справи з Господарського суду Черкаської області.

28.08.2025 матеріали справи №925/49/25 надійшли до суду апеляційної інстанції та були передані судді-доповідачу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.09.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Черкаської області від 10.07.2025 у справі №925/49/25, апеляційну скаргу призначено до розгляду на 07.10.2025.

24.09.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від ОСОБА_1 надійшла заява про його участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.09.2025 заяву ОСОБА_1 про його участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.

У судовому засіданні 07.10.2025 суд оголосив вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників сторін

У судове засідання 07.10.2025 представники учасників справи (у тому числі позивач, який мав приймати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції) не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що у матеріалах справи містяться довідки про доставку ухвали суду від 02.09.2025 до електронних кабінетів учасників справи в підсистемі «Електронний суд».

Згідно з частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

30.09.2014 між Головним управлінням Держземагенства у Черкаській області та батьком позивача ( ОСОБА_2 ) був укладений Договір оренди землі, відповідно до пунктів 1, 2 якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності з кадастровим номером :02:001:0452, площею 97,0787 га, сільськогосподарські угіддя - рілля, для ведення фермерського господарства, яка знаходиться за межами населеного пункту, в адміністративних межах Кантакузівської сільської ради Драбівського району Черкаської області.

На земельній ділянці об`єкти нерухомого майна, а також інші об`єкти інфраструктури відсутні (пункт 3 Договору).

Відповідно до пункту 8 Договору його укладено терміном на 10 років, до 24 вересня 2024 року. Після закінчення строку дії Договору орендар має переважне право поновити його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії Договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 116 037,20 грн на рік, що становить 4,5 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (пункт 9 Договору).

Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції. Орендна плата за користування об`єктом оренди сплачується орендарем шляхом перерахування коштів до відповідного бюджету (пункт 10 Договору).

Орендна плата вноситься в такі строки: щомісячно рівними частинами пропорційно річній орендній платі не пізніше 30 числа наступного місяця (пункт 11 Договору).

В оренду передається земельна ділянка сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства (пункт 14 Договору).

Згідно з пунктом 15 Договору цільове призначення земельної ділянки для ведення фермерського господарства.

Відповідно до пункту 27 Договору право на оренду земельної ділянки державної власності не може бути відчужене орендарем іншим особам, внесено до статутного фонду, передано в заставу.

За змістом пункту 28 Договору орендодавець має право вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди, своєчасного внесення орендної плати з урахуванням змін коефіцієнтів індексації.

За змістом пункту 31 Договору орендар земельної ділянки зобов`язаний використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням, при використанні об`єкта оренди не порушувати законодавство, своєчасно вносити орендну плату з урахуванням коефіцієнта індексації.

Зміна умов Договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін, у разі недосягнення згоди щодо зміни договору спір вирішується у судовому порядку (пункт 34 Договору).

Відповідно до пункту 38 Договору перехід права власності на орендовану земельну ділянку (частину земельної ділянки) до другої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря, не є підставою для зміни умов або розірвання договору.

Цей Договір землі набирає чинності після підписання сторонами та державної реєстрації права оренди (пункт 41 Договору).

Право оренди земельної ділянки за ОСОБА_2 на підставі вказаного Договору було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав 16.10.2014.

18.06.2015 між Головним управлінням Держземагенства у Черкаській області та батьком позивача ( ОСОБА_2 ) укладено Додаткову угоду про внесення змін до договору оренди землі, якою, зокрема, пункт 9 Договору викладено у новій редакції: «Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 104 588,10 грн на рік, що становить 4,5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (пункт 9 Договору).

На підставі Указу Президента України «Про деякі заходи щодо прискорення реформ у сфері земельних відносин» у грудні 2020 року Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області проведено заходи щодо передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності в комунальну власність Шрамківської сільської територіальної громади.

09.12.2020 в порядку статей 12, 117 Земельного кодексу України, Указу Президента України від 15.10.2020 №449 «Про деякі заходи щодо прискорення реформ у сфері земельних відносин», постанови Кабінету Міністрів України від 16.11.2020 №1113 «Деякі заходи щодо прискорення реформ у сфері земельних відносин», наказу Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 03.12.2020 № 26-ОТГ «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» та акта приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної власності у комунальну власність Шрамківської сільської ради (Драбівського району) Золотоніського району Черкаської області в кількості 278 ділянок загальною площею 4792,0896 га, які розташовані за межами сіл Бирлівка, Демки, Кантакузівка, Ковалівка, Коломиці, Кононівка, Мойсівка, Остапівка, Погреби, Свічківка, Степанівка, Шрамківка, Яворівка (Драбівського району) Золотоніського району Черкаської області з додатком від 03.12.2020, та керуючись пунктом 34 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рішенням сесії Шрамківської сільської ради прийнято у комунальну власність Шрамківської сільської ради земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, згідно з актом приймання-передачі.

До переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, які передані у комунальну власність Шрамківської сільської ради увійшла земельна ділянка з цільовим призначенням 01.01 Для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (кадастровий номер :02:001:0452) площею 97,0787 га, що розташована за межами села Кантакузівка Шрамківської сільської територіальної громади.

З інформації, яка міститься у Державному земельному кадастрі про право власності та речові права на земельну ділянку вбачається, що 13.01.2021 Шрамківською сільською радою у Державному земельному кадастрі зареєстровано право власності та речове право на земельну ділянку з цільовим призначенням 01.01 Для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (кадастровий № :02:001:0452) площею 97.0787 га, що розташована за межами села Кантакузівка Шрамківської сільської територіальної громади (номер запису про право 40143406).

Позивач у позовній заяві та апеляційній скарзі зазначає, що спірною земельною ділянкою з кадастровим номером :02:001:0452, з цільовим призначенням - 01.02 «для ведення фермерського господарства», загальною площею 97,0787 га користувалося Фермерське господарство «Удача».

Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №322919239 від 15.02.2023 встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:0452, площею 97,0787 га, передана в суборенду Фермерському господарству «Удача». Право суборенди за ФГ «Удача» зареєстровано 09.10.2015; документи, подані для державної реєстрації: копія статуту, серія та номер: б/н, виданий 25.06.2008, видавник ФГ «Удача»; орендодавець: ОСОБА_2 .

При цьому, судом встановлено, що Фермерське господарство «Удача» було зареєстроване у ЄДРПОУ як юридична особа () 12.12.2003, серед переліку його засновників значиться ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Як зазначає позивач, на підставі заповіту, посвідченого Бірюком О.В. приватним нотаріусом Драбівського районного нотаріального округу Черкаської області 04.03.2021, зареєстрованого в реєстрі за №447, спадкоємцями ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його сини ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

09.09.2024 ОСОБА_1 (син ОСОБА_2 ) отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Бірюком О.В. приватним нотаріусом Драбівського районного нотаріального округу Черкаської області, зареєстроване в реєстрі за №2282 (спадкова справа 5/2023), відповідно до якого ОСОБА_1 успадкував право оренди земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0452, площею 97,0787 га, призначеної для ведення фермерського господарства, що знаходиться за адресою: Черкаська область, Золотоніський район, за межами населеного пункту, яке належало померлому на підставі договору оренди землі від 30.09.2014.

Наразі позивач ( ОСОБА_1 ) є головою (керівником) заснованого його батьком ОСОБА_2 ФГ «Удача».

Відповідно до умов пункту 8 Договору термін дії Договору спливав 24 вересня 2024 року.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 23.08.2024 сільському голові Шрамківської сільської ради була подана заява щодо наміру про продовження терміну дії договору оренди землі строком на 10 років. В якості додатків до цієї заяви долучені свідоцтво про смерть ОСОБА_2 та витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі.

17.09.2024 за вих. №02.1-12/1370 виконавчим комітетом Шрамківської сільської ради наданий позивачу лист-повідомлення про те, що Шрамківська сільська рада не має наміру укладати на новий строк договір оренди землі із спадкоємцями ОСОБА_2 .

У листі-повідомленні зазначено про те, що до заяви від 23.08.2024 не додано проекту договору оренди землі на новий строк, як цього вимагає закон, а також про систематичне порушення термінів сплати плати за землю (орендної плати), що суперечить договірним умовам.

У подальшому ОСОБА_1 звернувся до сільського голови Шрамківської сільської ради з новою заявою від 24.09.2024 (надійшла відповідачу 01.10.2024 за вх.№109), в якій просив, посилаючись на положення статті 33 Закону України «Про оренду землі», поновити йому як спадкоємцю ОСОБА_2 строк дії Договору оренди на 10 років. В якості додатків до цієї заяви позивач долучив, зокрема, проєкт додаткової угоди.

За результатами розгляду вказаної заяви на засіданні постійно діючої комісії Шрамківської сільської ради з питань земельних відносин, будівництва, архітектури, охорони пам`яток, історичного середовища, комунальної власності, житлово-комунального господарства та благоустрою 11.10.2024, враховуючи лист-повідомлення від 17.09.2024 за вих. №02.1-12/1370, було вирішено довивчити питання щодо поновлення ОСОБА_1 договору оренди землі від 30.09.2014 та відкладено його розгляд.

Про відповідну обставину позивача повідомлено листом від 15.10.2024 вих.№02.1-12/1583.

У подальшому рішенням Шрамківської сільської ради №47-31/VIII від 22.11.2024 відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні його заяви про поновлення договору оренди землі від 30.09.2014 у зв`язку з недотриманням ним норм статті 33 Закону України «Про оренду землі» щодо повідомлення про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі та систематичні порушення термінів сплати за землю.

Листом від 02.12.2024 за вих.№02.1-12/1868 Рада направила на адресу позивача витяги з протоколу засіданні комісії №8 від 11.10.2024 та з протоколу засіданні комісії №9 від 20.11.2024, рішення Шрамківської сільської ради №47-31/VIII від 22.11.2024.

Не погодившись із вказаними обставинами відмови, позивач звернувся до Господарського суду Черкаської області з позовом до Шрамківської сільської ради про визнання укладеною додаткової угоди з дня завершення Договору оренди землі до Договору оренди земельної ділянки від 23.09.2014, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №7398353 від 16.10.2014 у редакції, викладеній у прохальній частині позовної заяви (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 05.02.2025).

Позивач у позові зазначав, що ним завчасно, ще в серпні 2024 року та повторно у вересні 2024 року було подане відповідачу звернення з пропозицією щодо продовження строку договору. Також позивач наголошував, що орендарями виконувались усі зобов`язання по спірному Договору, своєчасно і в повному обсязі сплачувалась орендна плата за користування земельною ділянкою, що підтверджується листом Головного управління ДПС у Черкаській області №3015/АП/23-00-13-08-08 від 29.09.2024 про відсутність станом на 23.09.2024 заборгованості з податків і зборів (обов`язкових платежів) до бюджетів усіх рівнів, що контролюється Головним управлінням ДПС у Черкаській області по ФГ «Удача».

Тобто, заявлена позовна вимога про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди землі мотивована тим, що позивачем, як орендарем, дотримано всіх визначених статтею 33 Закону України «Про оренду землі» у редакції станом на дату укладення Договору умов реалізації переважного права орендаря на поновлення Договору.

Відповідач, заперечуючи проти позову, у відзиві на позовну заяву вказував, що Договір було укладено 30.09.2014, речове право в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано 09.10.2015, однак з моменту державної реєстрації права і до моменту подання позовної заяви фермерське господарство для використання земельної ділянки ні позивачем, ні його батьком, ОСОБА_2, створено не було, а використання земельної ділянки за цільовим призначенням орендарем фактично не почалось. Посилання позивача на те, що ним начебто використовується земельна ділянка за цільовим призначенням через передачу її в суборенду Фермерському господарству «Удача» не відповідає дійсності, оскільки ФГ «Удача» згідно з відомостями із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було створене ще у 2003 році, тобто дане господарство не було створене після отримання земельної ділянки на виконання вимог Закону України «Про фермерське господарство» та вимог Договору, а існувало більше десяти років до того.

Рада зазначала, що ОСОБА_2 сплачував орендну плату за Договором один раз на рік, і без врахування індексів інфляції, оскільки сума сплаченої орендної плати протягом 2021-2024 років не змінювалась. Натомість, відповідно до положень пункту 11 Договору орендна плата мала вноситься у грошовій формі щомісячно рівними частками до 30 числа місяця, наступного за останнім календарним днем звітного (податкового періоду), а згідно з пунктом 10 Договору обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції. Отже, відповідач вважає, що мало місце систематичне порушення позивачем умов Договору щодо своєчасної та повної оплати орендної плати за користування земельною ділянкою протягом, як мінімум, останніх чотирьох років.

Також відповідач зауважив, що однією з умов поновлення договору оренди землі на новий строк згідно з частиною 5 статті 33 Закону України «Про оренду землі» (ред. від 11.08.2013) є відсутність письмових заперечень у поновленні цього договору від орендодавця упродовж місяця після закінчення строку договору оренди землі, і тому як вказує відповідач, позивач безпідставно стверджує, що таких заперечень не було, оскільки на адресу останнього був направлений лист від 17.09.2024 №02.1-12/1370, в якому було зазначено, що ними не було додано проєкту додаткової угоди до даної заяви, а також повідомлено про відсутність наміру укладати договір оренди землі на новий строк у зв`язку з порушенням орендарем / позивачем умов Договору.

Також відповідач звернув увагу на те, що проєкт додаткової угоди, яку позивач просить суд визнати укладеною, не відповідає як умовам Договору, так і проєкту додаткової угоди, яку позивач надсилав на адресу відповідача разом з заявою від 24.09.2024 (вх. №109 від 01.10.2024), що свідчить про намір не поновити Договір на тих самих умовах, а про спробу позивача змінити істотні умови Договору в односторонньому порядку в частині цільового призначення земельної ділянки; порядку сплати орендної плати; розміру орендної плати у відсотках від нормативної грошової оцінки. Отже, на думку відповідача, викладене свідчить про те, що проєкт додаткової угоди, запропонованої для укладення відповідачу та проект додаткової угоди, яку позивач просив суд визнати укладеною, є різними.

Позивач, у свою чергу, у відповіді на відзив вказав, що за весь час оренди до позивача не було пред`явлено жодної вимоги щодо усунення порушень земельного законодавства, спірна земельна ділянка перебувала у користуванні батька позивача більше 20 років і претензій щодо використання земельної ділянки не за цільовим призначенням жодного разу не надходило, за період користування спірною земельною ділянкою претензії від орендодавців щодо заборгованості з податків і зборів (обов`язкових платежів) до бюджетів усіх рівнів не надходили, у встановлений законом строк Шрамківською сільською радою рішення про поновлення договору оренди землі чи відмову у поновленні, не приймалося, позивачем усунуто зауваження керівника виконавчого комітету Шрамківської сільської ради про ненадання проєкту додаткової угоди до заяви від 23.08.2024, про що після отримання свідоцтва про спадщину повторно направлено заяву з доданими документами для поновлення договору оренди уже зі спадкоємцем.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов таких висновків.

Предметом спору у даній справі є вимоги позивача про визнання укладеною додаткової угоди до Договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до статті 792 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі визначаються Законом України «Про оренду землі».

Статтею 1 означеного Закону визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Частиною 1 статті 2 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Колегія суддів зазначає, що з 16.01.2020 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» (а відповідні положення пункту 8 цього Закону з урахуванням Прикінцевих та перехідних положень - з 16.07.2020), яким стаття 33 Закону України «Про оренду землі», що регламентувала порядок поновлення договорів оренди, викладена у новій редакції.

Так, відповідно до приписів статті 33 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на момент звернення позивача із вимогою про визнання угоди укладеною) після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (частина перша статті).

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до закінчення строку дії договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніш як за один місяць до закінчення строку дії договору оренди землі. У разі смерті орендодавця до закінчення строку дії договору оренди землі орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це спадкоємця земельної ділянки протягом одного місяця з дня, коли йому стало відомо про перехід права власності на земельну ділянку (частина друга статті).

До листа-повідомлення про укладення договору оренди землі на новий строк орендар додає проект договору (частина третя статті).

При укладенні договору оренди землі на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється (частина четверта статті).

Орендодавець у місячний строк розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом договору оренди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і в разі відсутності заперечень укладає договір оренди. У разі оренди земель державної та комунальної власності укладення договору здійснюється на підставі рішення органу, уповноваженого здійснювати передачу земельних ділянок у власність або користування згідно із статтею 122 Земельного кодексу України. За наявності заперечень орендодавця щодо укладення договору оренди землі на новий строк орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення (частина п`ята статті).

Відмова, а також наявне зволікання в укладенні нового договору оренди землі можуть бути оскаржені в суді (частина дев`ята статті).

На час виникнення спірних правовідносин з укладення договору оренди землі на новий строк, звернення позивача з позовом до суду та ухвалення судових рішень у даній справі діяла нова редакція Закону України «Про оренду землі», а тому суд апеляційної інстанції доходить висновку про помилковість посилань сторін спору та суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на положення статті 33 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній станом на дату укладення Договору.

До спірних правовідносин належить застосовувати приписи статті 33 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на момент звернення із вимогою про визнання укладеним договору, тобто в редакції Закону, чинній з 16.07.2020.

Аналогічна правова позиція щодо застосування приписів статті 33 Закону України «Про оренду землі» в сукупності з положеннями Розділу ІХ Перехідні положення до Закону України «Про оренду землі» міститься у постановах Верховного Суду від 21.02.2024 у справі №910/1235/22, від 15.05.2024 у справі №909/694/23, від 06.08.2024 у справі №912/300/23, від 05.02.2025 у справі №918/456/24, від 23.11.2023 у справі №906/1314/21 й враховується судом під час розгляду даної справи з огляду на положення частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України.

Водночас, посилання місцевого господарського суду на положення статті 33 Закону України «Про оренду землі» у редакції від 11.08.2013 не призвело до прийняття судом першої інстанції неправильного по суті рішення про відмову в задоволенні позову, про що буде зазначено судом далі.

Так, статтею 33 Закону України «Про оренду землі» визначено загальну процедуру дій орендаря та орендодавця за наявності у нього наміру скористатися переважним правом перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк.

Як вже зазначалось, Договір оренди земельної ділянки діяв до 24.09.2024.

За змістом пункту 8 Договору після закінчення строку дії Договору орендар має переважне право поновити його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії Договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 23.08.2024 сільському голові Шрамківської сільської ради була подана заява щодо наміру про продовження терміну дії договору оренди землі строком на 10 років. В якості додатків до цієї заяви долучені свідоцтво про смерть ОСОБА_2 та витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі.

Тобто, усупереч вимог частини 3 статті 33 Закону України «Про оренду землі», до вказаної заяви не було долучено проєкт договору про його укладення на новий строк, про що і вказав виконавчий комітет Шрамківської сільської ради у листі від 17.09.2024 за вих. №02.1-12/1370.

Крім того, у цьому листі загалом доведено до відома орендаря про те, що Рада не має наміру укладати на новий строк договір оренди землі зі спадкоємцями ОСОБА_2.

У подальшому ОСОБА_1 (спадкоємець ОСОБА_2 ) звернувся до Ради з новою заявою, яка датована 24.09.2024 (надійшла відповідачу 01.10.2024 за вх.№109), в якій просив, посилаючись на положення статті 33 Закону України «Про оренду землі», поновити йому як спадкоємцю ОСОБА_2 строк дії Договору оренди на 10 років. В якості додатків до цієї заяви позивач вже долучив проєкт додаткової угоди.

Тобто, у даному випадку позивач дотримався вимоги частини 3 статті 33 Закону України «Про оренду землі» про направлення разом із заявою про намір скористатися переважним правом проєкту договору (додаткової угоди), однак порушив встановлений частиною 2 статті 33 Закону України «Про оренду землі» та пунктом 8 Договору строк на повідомлення орендодавця про наявність у нього такого наміру.

При цьому суд відхиляє посилання скаржника на те, що повторне звернення з заявою від 24.09.2025 обумовлено необхідністю на відповідь ради від 17.09.2024 доповнити поданий пакет документів проєктом угоди, оскільки положення статті 33 Закону України «Про оренду землі» щодо необхідності подання проєкту договору є достатньо чіткими та зрозумілими, обґрунтованих пояснень щодо неможливості подання заяви від 23.08.2024 разом із проєктом додаткової угоди позивач не навів.

Як вбачається з листа від 17.09.2024 за вих. №02.1-12/1370 та рішення Шрамківської сільської ради від 22.11.2024 №47-31/VІІІ, підставою для відмови у поновленні Договору оренди, окрім порушення процедури та строків звернення орендаря із заявою про поновлення Договору оренди, стало порушення орендарем обов`язку зі своєчасного внесення встановленої договором орендної плати.

При цьому, як вбачається з рішення Ради від 22.11.2024 №47-31/VІІІ, така відмова мотивована відповідними рекомендаціями постійної комісії з питань комунальної власності, інфраструктури, транспорту, житлово-комунального господарства, земельних відносин, будівництва, архітектури та просторового планування, збереження навколишнього природного середовища, освіти, культури, охорони здоров`я, фізичного виховання та соціальної політики.

Наведене вище свідчить про те, що сторони даного спору не досягли згоди щодо укладення Договору оренди на новий строк в порядку, передбаченому статтею 33 Закону України «Про оренду землі», що означає припинення переважного права орендаря на укладення договору оренди відповідно положень вказаної статті.

Колегія суддів зауважує, що у межах розумної та добросовісної поведінки орган державної влади чи місцевого самоврядування як орендодавець, що представляє власника у спірних правовідносинах, може взагалі відмовити орендарю в укладенні договору, повідомивши його про наявність належних підстав для цього, зокрема про рішення орендодавця як власника більш розумно розпорядитись землею (в тому числі виставити право оренди на торги), чи вказавши на неналежне виконання орендарем умов договору.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 23.11.2023 у справі №906/1314/21.

Так, досліджуючи питання щодо належності виконання орендарем умов Договору оренди, суд установив таке.

За приписами статті 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.

За положеннями статті 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Умовами пункту 11 Договору передбачено, що орендна плата вноситься у грошовій формі щомісячно рівними частками до 30 числа місяця, наступного за останнім календарним днем звітного (податкового періоду).

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 Цивільного кодексу України).

Згідно з пунктом 10 Договору обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції.

Відповідно до пункту 28 Договору орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати з урахуванням змін коефіцієнтів індексації.

За змістом пункту 31 Договору орендар земельної ділянки зобов`язаний своєчасно вносити орендну плату з урахуванням коефіцієнта індексації.

Із довідки відповідача від 22.01.2025 №02.1-12/164 «Інформація про суми орендної плати по договору оренди від 30.09.2014, кадастровий номер :02:001:0452», вбачається, що ОСОБА_2 сплачував орендну плату за Договором один раз на рік, і без врахування індексів інфляції, оскільки сума орендної плати протягом 2021-2024 років не змінювалась.

Тобто, як обґрунтовано зауважив відповідач та вбачається з матеріалів справи, має місце систематичне порушення орендарем умов Договору щодо своєчасної та повної сплати орендної плати за користування земельною ділянкою протягом, як мінімум, останніх чотирьох років, відповідно, орендар не може вважатися таким, що протягом строку дії Договору належно виконував встановлені ним обов`язки.

При цьому колегія суддів погоджується з доводами відповідача про те, що формально орендар/позивач можливо й не порушував вимог Податкового кодексу щодо строків сплати орендної плати, встановлених для фізичних осіб, але строки, визначені Договором, є явно порушеними орендарем/позивачем і внаслідок такого порушення місцевий бюджет отримував надходження від орендної плати не щомісячно, а наприкінці року, тобто із затримкою строку платежу.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що орендна плата вносилася щороку однією сумою, однак такі дії здійснювалися за мовчазною згодою орендодавця, без будь-яких офіційних претензій або попереджень з його боку протягом 10 років, що свідчить про визнання відповідачем прийнятого порядку розрахунків, у контексті спірних правовідносин оцінюються судом критично, оскільки невисловлення Радою відповідних заперечень протягом строку дії Договору не позбавляє її права заперечити проти поновлення Договору оренди на підставі статті 33 Закону України «Про оренду землі» у зв`язку з порушенням орендарем його умов.

Також під час розгляду справи Рада висловила доводи стосовно недотримання орендарем умов Договору щодо цільового використання земельної ділянки - з моменту укладення договору (30.09.2014), державної реєстрації права оренди (16.10.2014) та до моменту подання позовної заяви фермерське господарство для використання земельної ділянки ані позивачем, ані його батьком ( ОСОБА_2 ), створено не було, а використання земельної ділянки за цільовим призначенням орендарем фактично не почалось.

Позивач в апеляційній скарзі такі обставини заперечує, стверджуючи, що орендар згідно з чинним законодавством не зобов`язаний був створювати нове фермерське господарство, оскільки ФГ «Удача» було створене ОСОБА_2 ще у 2003 році, тобто набагато раніше за укладення договору оренди (2014 рік). За доводами скаржника земельна ділянка, яка надається в оренду, може використовуватися для досягнення мети господарства (виробництва), не будучи частиною складеного капіталу. Передача земельної ділянки Фермерському господарству «Удача» - це не надання земельної ділянки у суборенду іншим особам, а внутрішнє використання господарства, заснованого тим самим орендарем.

Оцінюючи вказані доводи відповідача, колегія суддів зазначає таке.

Згідно із частиною 1 статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

У статті 2 Закону України «Про фермерське господарство» закріплено, що відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами України.

Тобто спеціальним нормативно-правовим актом у таких правовідносинах є саме Закон України «Про фермерське господарство».

За частиною 1 статті 5, частиною першою статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» (у редакції, чинній станом на дату укладення Договору) кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

Після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб (стаття 8 Закону України «Про фермерське господарство»).

Тобто можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства як форми підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією.

Надання (передача) фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства. Натомість відсутність такої реєстрації протягом розумного строку є невиконанням умов закону для отримання земельної ділянки саме з метою ведення фермерського господарства.

Зі змісту положень статті 12 Закону України «Про фермерське господарство» вбачається, що земельні ділянки, які використовуються фермерським господарством на умовах оренди, входять до складу земель фермерського господарства.

З комплексного аналізу норм статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону України «Про фермерське господарство» можна зробити висновок, що після укладення договору тимчасового користування землею, у тому числі на умовах оренди, фермерське господарство мало бути зареєстроване в установленому законом порядку і з дати реєстрації набути статусу юридичної особи. З цього часу землекористувачем земельної ділянки є фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась.

Фермерські господарства створюються для вироблення товарної сільськогосподарської продукції, здійснення її переробки та реалізації з метою отримання прибутку.

За положенням статті 42 Господарського кодексу України (чинного станом на дату виникнення спірних правовідносин) підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Таким чином, і відповідно до статті 1 Закону України «Про фермерське господарство», і відповідно статті 42 Господарського кодексу України фермерське господарство є формою підприємницької діяльності, а надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення власної підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб.

Тобто земельні відносини, які є основою створення та діяльності фермерського господарства, проходять у динаміці два етапи:

1) отримання засновником фермерського господарства права (власності або оренди) на землю як передумова створення фермерського господарства;

2) створення фермерського господарства, внаслідок чого особу засновника заміщує фермерське господарство як землекористувач, який веде господарську діяльність на земельній ділянці.

Цей комплекс відносин є нерозривним, одне не існує без іншого в межах легітимної процедури створення фермерського господарства.

Хоча, як зазначалося вище, земельна ділянка надається фізичній особі, однак метою її надання є подальше створення фермерського господарства як суб`єкта підприємництва (господарювання) з переданням цьому суб`єкту земельної ділянки. Отже, в процесі створення фермерського господарства його засновник має обмежені правомочності щодо землі, оскільки його обов`язком є створення фермерського господарства, що і буде користувачем цієї землі.

Аналізуючи відносини щодо створення фермерського господарства і набуття ним права власності (користування) землею, можна зробити висновок, що de jure отримує землю фізична особа - засновник фермерського господарства, однак de facto він діє в інтересах створюваного ним фермерського господарства.

Так, за умовами пунктів 1, 14, 15 Договору земельна ділянка була передана ОСОБА_2 для ведення фермерського господарства.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, з моменту укладення Договору та державної реєстрації права оренди за ОСОБА_2 фермерське господарство на базі отриманої в оренду земельної ділянки ним створено не було, належних, допустимих, достовірних доказів та вірогідних у розумінні статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України доказів на спростування цієї обставини позивачем суду не надано.

Посилання скаржника на те, що спірна земельна ділянка була використана для створення 06.11.2014 ОСОБА_2 Фермерського господарства «Удача-1», яке було припинено 13.05.2015 в результаті реорганізації (правонаступником є ФГ «Удача»), оцінюються судом критично, оскільки у матеріалах справи відсутні докази (наприклад, статут ФГ «Удача-1») на підтвердження того, що земельна ділянка була внесена до складеного капіталу саме ФГ «Удача-1».

У свою чергу, Фермерське господарство «Удача» було зареєстроване як юридична особа ще 12.12.2003, а тому не могло бути створене на базі земельної ділянки, наданої в оренду ОСОБА_1 лише у 2014 році.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що він не зобов`язаний був створювати нове фермерське господарство суперечать законодавчо визначеній процедурі створення фермерського господарства, яка описана вище.

Зокрема, з аналізу положень статей 1, 5, 7, 8 Закону України «Про фермерське господарство» Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23.06.2020 у справі №922/989/18 зробила висновок, що після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства.

Однак, із матеріалів справи вбачається, що до ФГ «Удача» фактично не перейшли права та обов`язки орендаря за Договором. Орендну плату до 2024 року сплачував ОСОБА_1 як орендар, з листом щодо поновлення Договору звернувся до відповідача також ОСОБА_1 , а не ФГ «Удача».

Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №322919239 від 15.02.2023 вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:0452, площею 97,0787 га, передана в суборенду Фермерському господарству «Удача». Право суборенди за ФГ «Удача» зареєстровано 09.10.2015; документи, подані для державної реєстрації: копія статуту, серія та номер: б/н, виданий 25.06.2008, видавник ФГ «Удача»; орендодавець, орендар: ОСОБА_2.

Отже, відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджується також, що орендодавцем для ФГ «Удача» виступає орендар за Договором із Радою - ОСОБА_2 , спадкоємцем права оренди за яким є позивач у даній справі.

ФГ «Удача» є суборендарем спірної земельної ділянки, що фактично визнається самим позивачем у позові.

Однак, сам факт передачі позивачем спірної земельної ділянки ФГ «Удача» у суборенду не може свідчити про використання Земельної ділянки за цільовим призначенням, оскільки позивач як орендар фактично використовує земельну ділянку не для ведення фермерського господарства, а для здачі її в піднайм (суборенду).

Передача ОСОБА_2 (спадкоємцем якого у спірних правовідносинах є позивач) в суборенду спірної земельної ділянки ФГ «Удача» свідчить про те, що вони не є землями фермерського господарства в розумінні статті 12 Закону України «Про фермерське господарство».

Власне, сам факт передачі спірної земельної ділянки у суборенду орендарем свідчить про її нецільове використання позивачем як спадкоємцем ОСОБА_2 , відповідно, і про порушення ним вимог пунктів 1, 14, і 31 Договору.

Отже, колегія суддів доходить висновку про наявність з боку відповідача обґрунтованих заперечень щодо укладення договору оренди землі на новий строк через недотримання законодавчо визначеної процедури звернення до Ради із заявою про намір скористатися переважним правом на поновлення Договору, порушення орендарем умов Договору в частині своєчасної та повної сплати орендної плати та вимог закону і Договору щодо цільового використання спірної земельної ділянки.

Колегія суддів зауважує, що у межах розумної та добросовісної поведінки орган місцевого самоврядування як орендодавець, що представляє власника у спірних правовідносинах, довів до відома позивача про відсутність у нього наміру поновлювати позивачу дію Договору оренди на новий строк і такі підстави для відмови є обґрунтованими.

Зазначені дії Ради цілком узгоджуються з наведеним у постанові від 23.11.2023 у справі №906/1314/21 висновком Верховного Суду щодо меж розумної поведінки органу місцевого самоврядування, а тому посилання скаржника на недобросовісну поведінку орендодавця у відносинах з позивачем є необґрунтованим.

За таких обставин позовні вимоги у даній справі задоволенню не підлягають, висновки суду першої інстанції з приводу чого є правильними.

Помилкове застосування судом першої інстанції положень статті 33 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній станом на дату укладення договору оренди) у даному випадку не призвело до неправильного вирішення спору по суті у цій справі та до прийняття незаконного судового рішення.

Стосовно доводів скаржника про те, що повноваження представника (адвоката) відповідача у суді першої інстанції здійснювалися незаконно, оскільки Договір про надання правової (правничої) допомоги №325-25 від 09.01.2025 укладався АО «Сергія Потьомкіна» не зі Шрамківською сільською радою безпосередньо, а з виконавчим комітетом Шрамківської сільської ради, то такі судом відхиляються з урахуванням такого.

Відповідно до підпункту 8 пункту «а» статті 27 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських рад серед іншого, належить розміщення на договірних засадах замовлень на виробництво продукції, виконання робіт (послуг), необхідних для територіальної громади, на підприємствах, в установах та організаціях.

У той же час, відповідно до статті 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

З викладеного вбачається, що виконавчі комітети мають повноваження укладати договори про придбання товарів, робіт, послуг в інтересах територіальної громади.

Більше того, відповідно до пункту 3 частини 2 статті 22 Бюджетного кодексу України головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно за бюджетними призначеннями, визначеними іншими рішеннями про місцеві бюджети, - місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників.

Відповідно до Рішення Шрамківської сільської ради від 26.01.2021 №4-48/VIII «Про визначення головних розпорядників бюджетних коштів» (копія додана до заперечень на відповідь на відзив) головними розпорядниками бюджетних коштів за бюджетними призначеннями, визначеними рішеннями про місцеві бюджети, визначено: виконавчий комітет Шрамківської сільської ради; відділ освіти, культури, молоді та спорту виконавчого органу Шрамківської сільської ради; фінансове управління виконавчого органу Шрамківської сільської ради; КЗ «Центр надання соціальних послуг» виконавчого органу Шрамківської сільської ради.

Отже, як зазначає відповідач, сама Шрамківська сільська рада головним розпорядником бюджетних коштів не визначена, власних бюджетних рахунків не має, а отже не має можливості укладати правочини, за якими у ради виникнуть грошові зобов`язання, з огляду на неможливість фізично виконати такі зобов`язання.

Саме тому від імені та в інтересах відповідача та, відповідно, територіальної громади при замовленні товарів, робіт, послуг діє виконавчий комітет Шрамківської сільської ради, яким і укладено Договір про надання правової (правничої) допомоги №325-25 від 09.01.2025 з АО «Сергія Потьомкіна».

Водночас, відповідно до частини 4 статті 60 Господарського процесуального кодексу України повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: довіреністю; ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України «Про безоплатну правничу допомогу».

Так, у матеріалах справи міститься ордер серії АА №1534954 від 27.01.2025 на представництво інтересів Шрамківської сільської ради у Господарському суді Черкаської області адвокатом Потьомкіним С.О.

Викладене у сукупності спростовує доводи позивача щодо відсутності у адвоката Потьомкіна С.О. повноважень представляти інтереси відповідача у суді першої інстанції в даній справі.

Усі інші доводи та міркування позивача, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 лютого 2010 року, пункт 58).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції. Скаржником не надано суду доказів, які б свідчили про обґрунтованість позовних вимог, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Черкаської області від 10.07.2025 у справі №925/49/25 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Черкаської області від 10.07.2025 у справі №925/49/25 залишити без змін.

Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на ОСОБА_1 .

Матеріали справи №925/49/25 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 10.11.2025.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

А.О. Мальченко