РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2025Справа № 910/10989/25
Господарський суд міста Києва у складі судді Трофименко Т.Ю., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання) матеріали справи

за позовом Київської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю «НЬЮПОРТ ХОЛДІНГ»

про стягнення 1 348 134,60 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшов позов Київської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «НЬЮПОРТ ХОЛДІНГ» про стягнення 1 348 134,60 грн безпідставно збережених коштів.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач, будучи власником нерухомого майна, яке розташоване на земельній ділянці комунальної власності площею 0,1356 га (кадастровий номер :79:286:0001) на вул. Холодноярській, 7/9 у Голосіївському районі міста Києва, не сплачував кошти орендної плати, що є підставою для стягнення з відповідача в порядку ст. 1212 Цивільного кодексу України безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за період з 29.04.2017 по 06.06.2024.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.09.2025 прийнято вказаний позов до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/10989/25, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, відповідачу визначено строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповідь на відзив, позивачу надано строк для подання відповіді на відзив.

22.09.2025 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

25.09.2025 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

Відповідач своїм правом на подання заперечень на відповідь на відзив не скористався.

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до ч. 5 ст. 252 ГПК України.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.08.2025 № 441365822, територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради є власником земельної ділянки площею 0,1356 га з кадастровим номером :79:286:0001 на вул. Холодноярській, 7/9 у Голосіївському районі міста Києва.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 16.05.2023 № НВ-023, державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером :79:286:0001 площею 0,1356 га, цільове призначення: 03.07. для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, на вул. Кайсарова (Холодноярській), 7/9 у Голосіївському районі міста Києва, проведена 28.04.2012 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок від 01.02.2012.

Як вбачається із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.08.2025 № 441367960, на вищевказаній земельній ділянці за Товариством з обмеженою відповідальністю «НЬЮПОРТ ХОЛДІНГ» 27.03.2017 зареєстровано право власності на нерухоме майно - будівлю АЗС № 20 (літ. А), загальною площею 42,5 кв.м., яка розташована на вул. Холодноярській (Кайсарова), буд. 7/9, м. Київ. Підставами для державної реєстрації були: акт прийому-передачі, серія та номер: 1155, 1156, виданий 27.03.2027, видавник: ТОВ «АНТЕЛ-СТАНДАРТ», ТОВ «НЬЮПОРТ ХОЛДІНГ»; протокол загальних зборів учасників ТОВ «АНТЕЛ-СТАНДАРТ», серія та номер: б/н, виданий 10.02.2017, видавник: загальні збори учасників ТОВ «АНТЕЛ-СТАНДАРТ».

13.07.2023 Київська міська рада прийняла рішення № 7051/7092 «Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю «НЬЮПОРТ ХОЛДІНГ» земельної ділянки в оренду для реконструкції АЗС на вул. Холодноярській, 7/9 у Голосіївському районі міста Києва», яким вирішено передати відповідачу за умови виконання пункту 2 цього рішення в оренду на 10 років земельну ділянку площею 0,1356 га (кадастровий номер :79:286:0001) для реконструкції АЗС (код виду цільового призначення - 03.07. для будівництва та обслуговування будівель торгівлі) на вул. Холодноярській, 7/9 у Голосіївському районі міста Києва із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно (право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.03.2017, номер запису про інше речове право 19692967) (категорія земель - землі житлової та громадської забудови), заява ДЦ від 04.05.2023 № 50397-01-03.

На підставі вказаного рішення 07.06.2024 між Київською міською радою (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «НЬОЮПОРТ ХОЛДІНГ» (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біловар І.О. та зареєстрований в реєстрі за № 2194.

Відповідно до п. 1.1. вказаного договору оренди позивач передає, а відповідач приймає в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку (далі - об`єкт оренди або Земельна ділянка), визначену цим Договором, для реконструкції АЗС. Земельна ділянка згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

За умовами п. 2.1. договору оренди, об`єктом оренди відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, рішення Київської міської ради від 13.07.2023 № 7051/7092 та цього договору є Земельна ділянка з наступними характеристиками:

- кадастровий номер - :79:286:0001;

- місце розташування - вул. Холодноярська, 7/9 у Голосіївському районі міста Києва;

- категорія земель - землі житлової та громадської забудови;

- цільове призначення - для реконструкції АЗС (03.07. для будівництва та обслуговування будівель торгівлі);

- розмір (площа) - 0,1356 га.

Пунктом 2.2. договору оренди передбачено, що відповідно до витягу із технічної документації від 19.01.2024 № НВ-024 (за формою згідно з додатком 17 до Методики нормативної грошової оцінки земельних ділянок (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 01.07.2022 № 753)) нормативна грошова оцінка Земельної ділянки на дату укладення договору становить 4 994 653,02 грн.

На Земельній ділянці розміщена будівля АЗС № 20 (літ. А) загальною площею 42,5 кв.м., яка згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить на праві власності орендареві (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000; номер відомостей про речове право: 19692967 від 27.03.2027) (п. 2.4. договору оренди).

Договір укладено на 10 років (п. 3.1. договору оренди).

07.06.2024 за відповідачем зареєстровано право оренди земельної ділянки площею 0,1356 га по вул. Холодноярській, 7/9 у Голосіївському районі міста Києва (кадастровий номер :79:286:0001) (інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.08.2025 № 441365822).

05.08.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «НЬОЮПОРТ ХОЛДІНГ» відчужило об`єкт нерухомого майна (будівля АЗС № 20 (літ. А) загальною площею 42,5 кв.м.), який знаходиться на Земельній ділянці, Товариству з обмеженою відповідальністю «ДІСІ ОЙЛ ДЕВЕЛОПМЕНТ» за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 05.08.2025, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нікітенко Ю.М. та зареєстрованим в реєстрі за № 1855. Відомості про нового власника нерухомого майна внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у зв`язку із набуттям права власності на нерухоме майно, а також внесені відомості про нового орендаря Земельної ділянки.

Звертаючись із даним позовом до суду, позивач зазначив, що відповідач, набувши у власність нерухоме майно, став фактичним користувачем земельної ділянки, на якій таке майно розташоване, а тому із відповідної дати набуття майна у власність у нього виник обов`язок належно оформити правовідносини щодо користування земельною ділянкою (укласти відповідний договір та оформити речові права на земельну ділянку), а також обов`язок сплачувати кошти за користування земельною ділянкою, на якій майно розташоване.

Відтак, позивач, враховуючи дату набуття відповідачем права власності на об`єкт нерухомого майна - 27.03.2017, та враховуючи, що термін дії попереднього договору оренди закінчився 28.04.2017, вказує про наявність підстав для стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою комунальної власності з 29.04.2017 до 06.06.2024 (день, що передує дню реєстрації права оренди на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно), що визначені позивачем у розмірі 1 348 134,60 грн.

Відповідач заперечував щодо задоволення позову, зазначаючи, що у нього не було підстав сплачувати орендну плату за земельну ділянку у період, коли договір оренди ще не був укладений. При цьому, відповідач вказує, що ним подавались податкові декларації з плати за землю за 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 роки та сплачувались кошти за користування земельною ділянкою у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки на рівні мінімальної ставки орендної плати, що відповідало пп. 288.5.1. Податкового кодексу України. Також відповідачем зауважено, що у 2020 році сплата орендної плати за земельну ділянку здійснювалась попереднім власником майна - ТОВ «АНТЕЛ-СТАНДАРТ» на підставі укладеної з відповідачем Угоди про компенсацію витрат з орендної плати № 01/05-2017 від 01.05.2017, а саме, у січні та лютому 2020 року за користування земельною ділянкою сплачено 75 133,96 грн. При цьому, відповідач вказує, що він був звільнений від обов`язку сплачувати плату за користування земельною ділянкою у березні 2020 року (відповідно до положень п. 52-4 підрозділу 10 Розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України), протягом періоду з 01.03.2022 по 31.03.2022 (відповідно до положень п.п. 69.14. п. 69 підрозділу 10 Розділу «Перехідні положення» Податкового кодексу України), а тому нарахування позивачем до стягнення безпідставно збережених коштів за вказані періоди є безпідставним.

Крім того, відповідач вказував про застосування позовної давності до вимог про стягнення суми безпідставно збережених коштів за період з 29.04.2017 по 11.03.2020.

Позивач у відповіді на відзив заперечував щодо доводів відповідача про відсутність у нього правових підстав для сплати коштів за користування земельною ділянкою до укладення договору оренди. Також позивач заперечував щодо застосування до спірних правовідносин положень п. 52-4 та п. 69.14. підрозділу 10 Розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, оскільки особа, яка є фактичним користувачем земельної ділянки без оформлення права власності або постійного користування на неї і використовуючи її без укладення договору оренди землі, не підпадає під правове регулювання наведених норм Податкового кодексу України. Щодо доводів відповідача про пропуск строку позовної давності для стягнення безпідставно збережених коштів за період з 29.04.2017 по 11.03.2020, позивач також заперечив, зазначаючи, що Законами України від 03.03.2020 № 540-ІХ та від 15.03.2023 № 2120-ІХ, у зв`язку із запровадженням на усій території України карантину, а надалі воєнного стану, строки позовної давності були продовжені.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За змістом ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України (тут і надалі - у редакції, чинній у період виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Частиною 1 ст. 124 Земельного кодексу України визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу.

За приписами ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно зі ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав та оформлюються відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ст. 126 Земельного кодексу України).

Статтею 206 Земельного кодексу України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до пункту в) ч. 1 ст. 96 Земельного кодексу України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.08.2022 у справі №922/2060/20 дійшов висновку, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем сформованої земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі №200/606/18 зазначила, що нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 15.12.2021 у справі №924/856/20.

Набувач нерухомого майна, не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, фактично збільшує свої доходи, а власник земельної ділянки (потерпілий) втратив належне йому майно (кошти від орендної плати). До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, постанові Верховного Суду від 14.01.2019 у справі №912/1188/17.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно зі ст. 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Таким чином, предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Отже, за змістом приписів глави 83 Цивільного кодексу України для кондикційних зобов`язань характерним є, зокрема, приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Відтак, для вирішення спору щодо стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів на підставі положень статей 1212-1214 ЦК України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований, необхідно, насамперед, з`ясувати: 1) фактичного користувача земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ділянками у відповідний період, або наявність правової підстави для використання земельної ділянки у такого фактичного користувача; 2) площу земельної ділянки; 3) суму, яку мав би отримати власник земельної ділянки за звичайних умов, яка безпосередньо залежить від вартості цієї ділянки (її нормативно-грошової оцінки); 4) період користування земельною ділянкою комунальної власності без належної правової підстави. Встановлення саме таких обставин входить до предмета доказування у межах вирішення спору у цій справі.

Так, з матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка ділянки площею 0,1356 га по вул. Холодноярській, 7/9 у Голосіївському районі міста Києва (кадастровий номер :79:286:0001) є сформованим об`єктом цивільних прав з 28.04.2012.

Відповідач з 27.03.2017 по 04.08.2025 був власником нерухомого майна - будівлі АЗС № 20 (літ.А) загальною площею 42,5 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), яке знаходиться на земельній ділянці по вул. Холодноярській, 7/9 у Голосіївському районі міста Києва.

Як встановлено судом, з моменту набуття відповідачем права власності на нерухоме майно та до 07.06.2024 між ним та позивачем, як власником земельної ділянки, не укладалося жодних договорів оренди спірної земельної ділянки та не було зареєстровано відповідне право користування.

Отже, матеріали справи не містять доказів належного оформлення права користування (оренди) вказаною земельною ділянкою відповідачем у спірний період.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про те, що відповідач здійснював фактичне користування земельною ділянкою комунальної форми власності площею 0,1356 га по вул. Холодноярській, 7/9 у Голосіївському районі міста Києва (кадастровий номер :79:286:0001) без оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, а відтак, без достатньої правової підстави, за рахунок власника цієї ділянки - територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, фактично зберіг в себе кошти, які мав сплатити за користування земельною ділянкою, а тому, відповідно до положень статті 1212 ЦК України, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради.

При цьому, суд враховує, що згідно відомостей із пояснювальної записки № ПЗН-54514 від 16.05.2023 до проєкту рішення Київської міської ради «Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю «НЬЮПОРТ ХОЛДІНГ» земельної ділянки в оренду для реконструкції АЗС на вул. Холодноярській, 7/9 у Голосіївському районі міста Києва», вбачається, що земельна ділянка площею 0,1356 га на вул. Кайсарова (нова назва - Холодноярська), 7/9 у Голосіївському районі міста Києва (кадастровий номер :79:286:0001) на підставі рішення Київської міської ради від 06.10.2011 № 328/6544 була передана в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «АНТЕЛ-СТАНДАРТ» для реконструкції АЗС (договір оренди земельної ділянки зареєстрований у книзі записів державної реєстрації договорів 28.04.2012, номер запису 79-6-00852, термін дії договору оренди закінчився 28.04.2017). Рішення про поновлення договору оренди земельної ділянки Київська міська рада не приймала.

Таким чином, позивачем здійснено нарахування безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за користування відповідачем земельною ділянкою саме з 29.04.2017 по 06.06.2024, що визнається судом правомірним.

Щодо розміру безпідставно збережених коштів, які підлягають стягненню з відповідача, суд зазначає таке.

Основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 Податкового кодексу України (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 у справі №920/739/17).

Статтею 1 Закону України «Про оцінку земель» встановлено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок - капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений за встановленими і затвердженими нормативами.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Згідно з ч. 1 ст. 23 Закону України «Про оцінку земель» технічна документація з бонітування ґрунтів та нормативної грошової оцінки земельних ділянок затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою.

Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається органами, що здійснюють ведення Державного земельного кадастру (ч. 3 ст. 23 Закону України «Про оцінку земель»).

Відповідно до пп. 289.1 ст. 289 Податкового кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.

Згідно з п. 289.2 ст. 289 Податкового кодексу України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель (Кі), на який індексується нормативна грошова оцінка земель і земельних ділянок, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), на 1 січня поточного року, що визначається за формулою: Кi = І:100, де І - індекс споживчих цін за попередній рік. У разі якщо індекс споживчих цін перевищує 115 відсотків, такий індекс застосовується із значенням 115. Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель.

Індекс споживчих цін встановлюється Державною службою статистики України, є загальнодоступним, розміщується на їх офіційному сайті, а тому не потребує доказування. Відповідно до інформації з офіційного сайту Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, адже саме цей орган уповноважений реалізовувати державну політику у сфері земельних відносин, значення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель за 2024 рік становить 1,12 (зазначений коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується для всіх категорій земель і видів земельних угідь); за 2023 рік - 1,051 (зазначений коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується для всіх категорій земель і видів земельних угідь); за 2022 рік - 1,0 (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та 1,15 (для земель і земельних ділянок (крім сільськогосподарських угідь); за 2021 рік - 1,0 (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та 1,1 (для земель несільськогосподарського призначення); за 2020 рік - 1,0; за 2019 рік - 1,0; за 2018 рік - 1,0; за 2017 рік - 1,0.

Судом установлено, що при визначенні нормативно-грошової оцінки позивачем було враховано витяг із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки № НВ-024 від 19.01.2024, згідно з яким нормативна грошова оцінка земельної ділянки із кадастровим номером :79:286:0001 на 2024 рік становить 4 994 653,02 грн; витяг з Державного земельного кадастру від 16.05.2023 № НВ-023, згідно з яким нормативна грошова оцінка земельної ділянки із кадастровим номером :79:286:0001 на 2023 рік становить 4 752 286,42 грн; положення статті 289 Податкового кодексу України з урахуванням відповідних коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земель; ставку орендної плати для земель по коду виду цільового призначення земельної ділянки - 03.07. для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.

Так, нормативна грошова оцінка земельної ділянки за 2022 рік визначена позивачем у розмірі 4 132 422,97 грн (4 752 286,42 грн/1,15); за 2021 рік - у розмірі 3 756 748,16 (4 132 422,97 грн/1,1); за 2020 рік - 3 756 748,16 грн (3 756 748,16 грн/1,0); за 2019 рік - 3 756 748,16 грн (3 756 748,16 грн/1,0); за 2018 рік - 3 756 748,16 грн (3 756 748,16 грн/1,0); за 2017 рік - 3 756 748,16 грн (3 756 748,16 грн/1,0).

При цьому, судом встановлено, що розрахунок орендної ставки за користування відповідачем земельною ділянкою позивач здійснив в розмірі 8% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки згідно з додатками 10 до рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2017 рік» від 12.12.2016 № 554/1558 в редакції рішення від 26.09.2017 № 161/3168 та рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2018 рік» від 21.12.2017 1043/4050 та додатком 11 до рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2019 рік» від 13.12.2018 № 416/6467 та у розмірі 12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки згідно з додатками 11 до рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2020 рік» від 12.12.2019 № 456/8029; рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2021 рік» від 24.12.2020 № 24/24; рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2022 рік» від 09.12.2021 № 3704/3745; рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2023 рік» від 08.12.2022 № 5828/5869; рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2024 рік» від 14.12.2023 № 7531/7572.

Відповідно до здійсненого позивачем розрахунку розміру недоотриманих коштів у розмірі орендної плати за фактичне користування відповідачем земельною ділянкою площею 0,1356 га по вул. Холодноярській, 7/9 у Голосіївському районі міста Києва (кадастровий номер :79:286:0001) з 29.04.2017 по 06.06.2024, загальна сума недоотриманих доходів позивача від користування відповідачем вказаною земельною ділянкою склала 3 030 982,81 грн.

Водночас, позивачем враховані дані Головного управління ДПС у місті Києві (лист від 29.01.2025 № 2855/5/26-15-04-15-03), згідно з якими відповідачем було сплачено податкові зобов`язання по земельному податку у таких розмірах: серпень-грудень 2020 року - 167 612,30 грн; 2021 рік - 461 865,00 грн; 2022 рік - 504 202,79 грн; 2023 рік - 150 450,29 грн; 01.01.2024 - 06.06.2024 - 398 717,83 грн, а всього сплачено 1 682 848,21 грн.

Таким чином, позивач нарахував та заявив до стягнення з відповідача безпідставно збережені останнім кошти у розмірі 1 348 134,60 грн, які розраховано шляхом зменшення суми, яка мала бути сплачена власником нерухомого майна у випадку належного оформлення права користування земельною ділянкою та укладення договору оренди землі, на суму сплаченого земельного податку, що відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 20.09.2022 у справі № 922/3684/20, від 13.07.2022 у справі № 922/246/21, від 10.10.2022 у справі № 922/1336/21, від 25.04.2023 у справі № 916/3390/21.

Щодо доводів відповідача про неправильність здійсненого позивачем розрахунку, без урахування здійснених ТОВ «АНТЕЛ-СТАНДАРТ» оплат за користування земельною ділянкою у січні та лютому 2020 року, суд зазначає таке.

Так, відповідач із посиланням на ст. 528 Цивільного кодексу України зазначає, що після набуття ним права власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці площею 0,1356 га по вул. Холодноярській, 7/9 у Голосіївському районі міста Києва (кадастровий номер :79:286:0001), сплата орендної плати за вказану земельну ділянку здійснювалось попереднім власником майна на підставі Угоди про компенсацію витрат з орендної плати № 01/05-2017 від 01.05.2017, укладеної між відповідачем та ТОВ «АНТЕЛ-СТАНДАРТ», яку долучено до відзиву на позовну заяву.

В п. 1.1. вказаної Угоди визначено, що власник (відповідач) зобов`язується здійснювати платнику (ТОВ «АНТЕЛ-СТАНДАРТ») компенсацію витрат, здійснених останнім у зв`язку із внесенням орендної плати. Під витратами з орендної плати в цій угоді розуміється сума коштів (з урахуванням ПДВ), яку ТОВ «АНТЕЛ-СТАНДАРТ», сплачує відповідно до договорів оренди земельних ділянок, зокрема, за адресою: вул. Кайсарова, буд. 7/9, м. Київ, АЗС.

Відповідачем долучено до відзиву на позовну заяву акти надання послуг від 31.01.2020 № 1, від 29.02.2020 № 2, складені на підставі Угоди № 01/05-2017 від 01.05.2017, а також платіжні доручення від 26.02.2020 № 142 та від 27.03.2020 № 164, якими, за доводами Товариства з обмеженою відповідальністю «НЬЮПОРТ ХОЛДІНГ» підтверджується оплата орендної плати за користування спірною земельною ділянкою у січні та лютому 2020 року у розмірі 75 133,96 грн.

Дослідивши подані відповідачем матеріали, суд дійшов висновку про неможливість врахування сплаченої ТОВ «АНТЕЛ-СТАНДАРТ» суми орендної плати за користування земельною ділянкою у січні та лютому 2020 року, оскільки: по-перше, як вже було встановлено - термін дії попереднього договору оренди Київської міської ради з ТОВ «АНТЕЛ-СТАНДАРТ» закінчився 28.04.2017 та його не було продовжено; по-друге, суду не зрозуміло як визначався розмір орендної плати за користування земельною ділянкою за Угодою № 01/05-2017 від 01.05.2017, тоді як орендна плата за спірну земельну ділянку може визначатись виключно із застосуванням нормативної грошової оцінки та ставки орендної плати, визначених у чинному договорі оренди, або, за його відсутності, на підставі затверджених відповідними рішеннями Київської міської ради нормативно-грошової оцінки земель та ставок орендної плати.

Щодо посилань відповідача на п. 52-4 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України, за яким у період з 01 березня по 31 березня 2020 року не нараховується та не сплачується плата за землю у зв`язку з дією карантину, та на підпункт 69.14 п. 69 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України, за яким, на його думку, він звільняється від здійснення плати за землю у період з 1 березня 2022 року по 31 грудня 2022 року як за земельні ділянки на територіях активних бойових дій, суд зазначає таке.

Дійсно, відповідно до п. 52-4 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України не нараховується та не сплачується за період з 1 березня по 31 березня 2020 року плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних або юридичних осіб, та використовуються ними в господарській діяльності.

Також пунктом 69 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України встановлено, що тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІХ, справляння податків і зборів здійснюється з урахуванням особливостей, визначених у цьому пункті.

Зокрема згідно з підпунктом 69.14 п. 69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України за період з 1 січня 2022 року до 31 грудня 2022 року не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних осіб, та за період з 1 березня 2022 року до 31 грудня 2022 року - в частині земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Однак, як було зазначено Верховним Судом у постанові від 27.04.2021 у справі № 922/2378/20 за позовом Харківської міської ради про стягнення з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати: «З урахуванням системного аналізу змісту пункту 10.1.1. статті 10, підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14, статей 40, 41, пункту 265.1.3. статті 265 Податкового кодексу України та встановлених судами фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені норми у подібних правовідносинах слід застосовувати таким чином: "власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) і постійні землекористувачі є платниками земельного податку, а орендарі земель державної та комунальної власності - орендної плати за такі земельні ділянки, однак особа, яка є фактичним користувачем земельної ділянки, не маючи права власності або постійного користування на неї і використовуючи її без укладення договору оренди землі, не підпадає під правове регулювання наведених норм ПК України».

Вказана позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 01.07.2025 у справі № 908/1301/24, де також Суд вказав, що Законом України від 11.04.2023 № 3050-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно» чітко передбачено, що не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, за період з 1 березня 2022 року до 31 грудня 2022 року - в частині земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Таким чином, Київська міська рада правомірно включила період з 01.03.2020 по 31.03.2020 та з 01.03.2022 по 31.12.2022 до своїх розрахунків суми, яка підлягає стягненню з відповідача, адже останній у цей період не був власником, постійним користувачем або орендарем земельної ділянки площею 0,1356 га по вул. Холодноярській, 7/9 у Голосіївському районі міста Києва (кадастровий номер :79:286:0001).

За таких обставин, позовні вимоги Київської міської ради підлягають задоволенню у визначеному нею розмірі, а саме, 1 348 134,60 грн.

Водночас, відповідач просив застосувати до позовних вимог Київської міської ради строк позовної давності, оскільки вважає, що позивачем безпідставно включено до позовних вимог суму, яка підлягає стягненню з відповідача за період з 29.04.2017 по 11.03.2020.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частин 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на території України був встановлений карантин.

Законом України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнений пунктом 12, згідно з яким: «під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Вказаний карантин неодноразово був продовжений постановами Кабінету Міністрів України аж до 30.06.2023.

Також, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-IX, від 15.03.2022, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».

Згідно з п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України в редакції Закону № 3450-ІХ від 08.11.2023, у період дії воєнного стану в Україні перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Отже, законодавцем з метою забезпечення визначеного Конституцією України права на доступ до суду передбачено продовження на період дії воєнного стану строку, протягом якого особа може реалізувати своє право на звернення до суду з метою захисту своїх прав та інтересів.

Вказане зупинення строків позовної давності в Україні припинено з 04.09.2025 на підставі Закону № 4434-ІХ, який виключив з Цивільного кодексу України норму, що зупиняла ці строки на час дії воєнного стану. З цієї дати перебіг строків позовної давності, зупинених раніше, відновлено, враховуючи час, що минув до зупинення.

Оскільки позивач звернувся з позовом у цій справі 02.09.2025, то суд дійшов висновку, що позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення безпідставно збережених коштів за період з 29.04.2017 по 06.06.2024, в межах строків позовної давності, а тому відповідні доводи відповідача щодо пропуску строків позовної давності суд визнає безпідставними.

В ст. 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Дана норма кореспондується зі ст. 13 ГПК України, згідно з якою судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

При цьому відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

За приписами ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Київської міської ради є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відтак, суд зазначає, що інші доводи та заперечення відповідача судом розглянуто, однак визнано необґрунтованими та такими, що не спростовують вищевикладених загальних висновків суду.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «НЬЮПОРТ ХОЛДІНГ» (вул. Каховська, буд. 11А, м. Запоріжжя, 69096; ідентифікаційний код 39715902) на користь Київської міської ради (вул. Хрещатик, 36, м. Київ, 01044; ідентифікаційний код 22883141) 1 348 134,60 грн безпідставно збережених коштів та 16 177,62 грн судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 17.11.2025.

Суддя Т. Ю. Трофименко