ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" серпня 2025 р. м. Київ Справа № 911/1521/25

Господарський суд Київської області в складі

головуючого судді Христенко О.О.

за участю секретаря Комісарчук Д-М.О.

розглянувши справу № 911/684/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Армійське Агро», м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бров Міт Агро», м. Бровари Київської області

про стягнення 224 190,62 грн

за участю представників:

від позивача: Тоцька Н.Є., адвокат, ордер серії СВ № 1123345 від 15.04.2025

від відповідача: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

02.05.2025 до Господарського суду Київської області через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Армійське Агро» (вх. № 5718) (далі-позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бров Міт Агро» (далі-відповідач) про стягнення 224 190,62 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення Товариством з обмеженою відповідальністю Бров Міт Агро взятих на себе зобов`язань за Договором оренди нежитлового приміщення № 1/01-23 від 03.01.2023 зі своєчасної сплати оренди, у зв`язку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 120 000,00 грн, з огляду на наявність якої нараховані 42 113,95 грн пені, 17 076,67 грн інфляційних втрат, 45 000,00 грн пені за несвоєчасне звільнення орендованого приміщення.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 07.05.2025 відкрито провадження у справі № 911/1521/25 та призначено її розгляд за привалами загального позовного провадження в підготовчому засіданні на 28.05.2025.

26.05.2025 через систему «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Бров Міт Агро» надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 7108/25), в якому останній просить суд закрити провадження у справі. Так, відповідач зазначає про те, що заявою вих. №7/03-2025 від 31.03.2025 про припинення зобов`язання шляхом взаємозаліку зустрічних однорідних грошових вимог ТОВ «Бров Міт Агро» повідомило про припинення свого зобов`язання зі сплати боргу перед ТОВ «Армійське Агро» у загальній сумі 1 720 700, 00 грн. згідно переліку договорів, серед яких, зокрема Договір про №1/01-23 про надання в оренду нежитлового приміщення від 03.01.2023 на суму 120 000,00 грн., отже відповідач зазначає про відсутність заборгованості перед позивачем. Також, відповідач зазначає про належне виконання умов договору та своєчасне звільнення приміщення.

26.05.2025 через систему Електронний суд від відповідача надійшла заява б/н від 23.05.2025 (вх. № суду 4718/25 від 26.05.2025) про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 910/5031/25.

Ухвалою суду від 28.05.2025 закрито підготовче провадження у справі № 911/1521/25 та призначено її до розгляду по суті на 25.06.2025. Цією ж ухвалою відхилено заяву б/н від 23.05.2025 (вх. № суду 4718/25 від 26.05.2025) відповідача про зупинення провадження у справі.

20.06.2025 через систему «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Бров Міт Агро» надійшли додаткові пояснення (вх. № 8562/25), в яких відповідач зазначає про неправомірне нарахування позивачем пені, у строк понад шість місяців.

Ухвалою суду від 25.06.2025 розгляд справи по суті був відкладений на 13.08.2025.

В судовому засіданні 13.08.2025 закінчивши стадію судових дебатів та у відповідності до ст. 219 ГПК України, суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення призначивши дату і час його проголошення на 25.08.2025.

Присутнім в судових засіданнях представником позивача були підтримані позовні вимоги вважаючи їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з підстав, викладених у позові; представник відповідача під час розгляду справи заперечував проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд Київської області -

ВСТАНОВИВ:

03.01.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Армійське Агро» (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Бров Міт Агро» (орендар) укладений Договір оренди нежитлового приміщення № 1/01-23, за умовами п. 1 якого орендодавець зобов`язується передати орендарю, а орендар зобов`язується прийняти у тимчасове платне користування (оренду) нежитлове приміщення, за плату та на обумовлений строк для здійснення господарської діяльності.

Нежитловим приміщенням є - комплекс будівель та споруд, розташований за адресою: Київська область, Броварський район, с. Шевченкове, вул. Бобрицька, 10. Загальна нежитлова площа будівель становить 584,7 кв.м. Право власності орендодавця на дані нежитлові будівлі зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.12.2021, номер запису 45761531, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 60 (п. 1.2 договору).

Споруди передаються для розміщення складських приміщень, а також для використання його у будь-якій іншій приватній діяльності орендаря (п. 1.4 договору).

Орендар зобов`язаний повернути приміщення орендодавцю не пізніше дня закінчення терміну дії договору або дня припинення договору, за інших обставин, за актом приймання-передачі (п. 1.6 договору).

Умовами п.п. 6.1, 6.3 договору визначено, що розмір щомісячної орендної плати за користування приміщеннями становить 10 000,00 грн.

Орендар самостійно щомісячно не пізніше 20-го числа поточного місяця сплачує орендну плату за безготівковою формою-шляхом перерахування грошових коштів на рахунок орендодавця в установі банку.

Умовами п. 7.1 договору визначено, що договір набирає чинності з моменту підписання договору і діє до 29.12.2023, а в частині взаємних розрахунків та відповідальності сторін до повного виконання умов договору.

03.01.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Армійське Агро» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Бров Міт Агро» підписаний Додаток № 1 до Договору № 1/01-23 - Акт прийому-передачі нерухомого майна в оренду, за умовами якого орендодавцем передано, а орендарем прийнято нежитлове приміщення - комплекс будівель та споруд, розташований за адресою: Київська область, Броварський район, с. Шевченкове, вул. Бобрицька, 10. Загальна нежитлова площа будівель становить 584,7 кв.м. Право власності орендодавця на дані нежитлові будівлі зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.12.2021, номер запису 45761531, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 60.

Так, на виконання умов договору позивачем було надано, а відповідачем прийнято в оренду приміщення, про що між позивачем та відповідачем були складені та підписані акти надання послуг № 2 від 31.01.2023 на суму 10 000,00 грн, № 5 від 28.02.2023 на суму 10 000,00 грн, № 13 від 31.03.2023 на суму 10 000,00 грн, № 14 від 30.04.2025 на суму 10 000,00 грн, № 32 від 31.05.2023 на суму 10 000,00 грн, № 34 від 30.06.2025 на суму 10 000,00 грн, № 42 від 31.07.2023 на суму 10 000,00 грн, № 60 від 31.08.2025 на суму 10 000,00 грн, № 61 від 30.09.2023 на суму 10 000,00 грн.

Також, матеріали справи містять акти надання послуг № 77 від 31.10.2023 на суму 10 000,00 грн, № 83 від 30.11.2023 на суму 10 000,00 грн, № 84 від 31.12.2023 на суму 10 000,00 грн, які складені та підписані лише з боку позивача.

Для оплати вартості орендних платежів позивачем були сформовані та виставлені рахунки на оплату.

Однак, як зауважує позивач, відповідач сплату орендних платежів, за період: січень-грудень 2023 року, у строки визначені договором не здійснив, у зв`язку з чим за вказаний період за відповідачем рахується заборгованість в сумі 120 000,00 грн.

Позивач, звертаючись з позовом у даній справі вказує про наявність підстав для стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Армійське Агро заборгованості з орендної плати, яка не сплачена відповідачем на час звернення позивача із відповідним позовом.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності з ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Укладений між сторонами Договір № 1/01-23 від 03.01.2023 за своїм змістом є договором оренди.

Згідно з статтею 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до частини 1 статті 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Стаття 526 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачем належним чином та в повному обсязі були виконання зобов`язання з надання в оренду у період січень-грудень 2023 року нежитлового приміщення, про що свідчать підписані між позивач та відповідачем акти надання послуг № 2 від 31.01.2023, № 5 від 28.02.2023, № 13 від 31.03.2023, № 14 від 30.04.2025, № 32 від 31.05.2023, № 34 від 30.06.2025, № 42 від 31.07.2023, № 60 від 31.08.2025, № 61 від 30.09.2023, № 77 від 31.10.2023, № 83 від 30.11.2023, № 84 від 31.12.2023, на загальну суму 120 000,00 грн.

Натомість відповідачем зобов`язання за договором щодо своєчасної та повної сплати орендних платежів залишено не виконаним, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість в сумі 120 000,00 грн.

Водночас суд звертає увагу на акти надання послуг № 77 від 31.10.2023, № 83 від 30.11.2023, № 84 від 31.12.2023, які не підписані з боку відповідача.

В той же час відповідачем не надано доказів того, що він не користувався приміщенням у період жовтень-грудень 2023 року та повернув позивачу майно з оренди.

Під час розгляду справи, присутній в судовому засіданні 13.08.2025 представник відповідача визнав суму заборгованості з орендних платежів за спірний період січень-грудень 2023 року в загальному розмірі 120 000,00 грн, як і визнав факт користування приміщенням у вказаний період.

Також щодо тверджень відповідача у відзиві на позовну заяву про припинення на підставі заяви вих. №7/03-2025 від 31.03.2025 зобов`язань між сторонами шляхом взаємозаліку зустрічних однорідних грошових вимог, відповідач зауважував, що це питання розглядається Господарським судом міста Києва в межах справи № 910/5031/25, з огляду на що відповідач не підтримував свої заперечення в цій частині під час розгляду справи № 911/1521/25.

Положення частини першої статті 14 ГПК України визначають здійснення розгляду справ судом не інакше як на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною першою-четвертою статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Тобто, не лише позивач повинен доводити обставини, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, але й відповідач (відповідачі) повинні довести свої заперечення проти позову.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи, які дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш обґрунтованою. Відтак необхідним є не лише надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За змістом частин 1, 2, 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Суд оцінивши подані докази та обставини справи, дійшов висновку, що позивачем доведено надання відповідачу в оренду нежитлового приміщення у період: січень-грудень 2023 року на підставі Договору № 1/01-23 від 03.01.2023 та актів наданих послуг.

Проте, всупереч згаданих приписів закону, положень укладеного між сторонами договору відповідач не виконав своїх договірних зобов`язань щодо повної сплати орендних платежів, у зв`язку з чим, за ним на час розгляду справи рахується заборгованість в сумі 120 000,00 грн. Доказів сплати вказаного боргу відповідач суду не надав.

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, суд вважає, що позивачем правомірно заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача 120 000,00 грн. заборгованості, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про її задоволення.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Враховуючи те, що відповідач порушив строки виконання грошового зобов`язання щодо своєчасної сплати орендних платежів, позивач також просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати в сумі 17 076,67 грн, розраховані за період з 01.01.2024 по 07.04.2025 та пеню в сумі 42 113,95 грн, розраховану за період з 01.01.2024 по 07.04.2025, від загальної суми заборгованості.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів.

На підставі вказаних норм права, суд перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних нарахувань, встановивши, що він є арифметично вірним, дійшов висновку про задоволення вимоги позивача про стягнення 17 076,67 грн інфляційних нарахувань.

Однак, при дослідженні наданого позивачем розрахунку пені суд відзначає наступне.

Відповідно до п. 6.4 договору за несвоєчасне внесення орендної плати орендар сплачує орендодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Умовами п. 6.7 договору визначено, що нарахування неустойки за цим договором здійснюється у межах строків позовної давності.

Натомість, відповідач заперечує щодо нарахування позивачем пені в розмірі 42 113,95 грн та наголошує на необхідності застосуванні шестимісячного строку, передбаченого положеннями ст. 232 Господарського кодексу України.

Відповідно до п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

В свою чергу, Велика Палати Верховного Суду у постанові від 16.10.2024 у справі №911/952/22 виснувала, що застосування в тексті господарського договору формулювання "за кожен день прострочення" не можна вважати установленням іншого, ніж визначеного частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені). Таке формулювання лише повторює вирізняльну характеристику пені (поденне її нарахування) та характеризує механізм її визначення (розрахунку), однак жодним чином не впливає на можливість зменшення або збільшення строку нарахування пені, визначеного законом чи договором.

Таким чином, суд погоджується з доводом відповідача та зазначає, що нарахування пені повинно здійснюватися в межах шестимісячного строку.

Відтак, суд здійснивши власний розрахунок пені, з урахуванням ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, за період з 01.01.2024 по 30.06.2024, відзначає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня в сумі 17 059,02 грн.

Окремо, позивач просить суд, на підставі п. 6.5 договору, стягнути з відповідача 45 000,00 грн за несвоєчасне звільнення орендованого приміщення, які розраховані позивачем наступним чином:

100 грн х 454 дні = 45 400,00 грн.

Так, відповідно до п. 6.5 договору за несвоєчасне звільнення приміщення в разі припинення договору орендар сплачує орендодавцю пеню в розмірі 100,00 грн за кожен день прострочення повернення приміщень орендодавцю.

Відповідно до п. 7.4 договору орендар зобов`язаний письмово повідомити орендодавця, не пізніше ніж за два тижні, про майбутнє звільнення приміщення як у зв`язку із закінченням строку дії договору, так і при достроковому звільненні, і здати приміщення по акту в справному стані, з урахуванням нормального зносу.

Звертаючись із відповідною вимогою, позивач стверджує, що відповідачем не здійснено своєчасно повернення орендованого приміщення і, що лише 21.05.2025 відповідачем був підписаний акт прийому-передачі з оренди нерухомого майна.

Відповідач наголошував на тому, що ТОВ «Бров Міт Агро» було надіслано на адресу ТОВ «Армійське Агро» поштовим відправленням № 793 Акт приймання-передачі нежитлового приміщення, що є предметом Договору №1/01-23 від 03.01.2023, однак, який станом на час надання пояснень повернуто відправнику з відмуткою «за закінченням терміну зберігання».

Одночасно, позивачем не надано жодних доказів щодо звернення до відповідача з вимогою про повернення майна. На цьому також було наголошено відповідачем у відзиві на позовну заяву.

У зв`язку з чим суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача 45 400,00 грн

Враховуючи викладене в сукупності, зважаючи на зміст позовних вимог, обставини, встановлені під час розгляду справи, суд встановив часткову обґрунтованість заявленого позову, у зв`язку з чим наявні підстави для часткового задоволення позову.

У зв`язку із частковим задоволенням позову, витрати по оплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам відповідно до ст. 129 ГПК України.

Щодо покладення на відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15 000,00 грн, понесених позивачем при розгляді справи, суд зазначає наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Статтею 16 ГПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.ст. 16, 126 ГПК України).

Згідно з п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 1 Закону "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правничої допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч.1 ст. 1 вказаного Закону).

В статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" наведені види адвокатської діяльності, а також роз`яснено, що адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Так, заявляючи в судовому засіданні 13.08.2025 про вирішення питання про розподіл судових витрат, представник позивача просив суд покласти на відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн.

Відповідно до статті 30 Закону "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі "East/WestAllianceLimited" проти України (заява № 19336/04, п. 269) визначено, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Така ж правова позиція випливає з інших рішень Європейського суду з прав людини, зокрема, у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п. п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

При цьому суд звертає увагу на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, згідно якої витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є, зокрема, рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як вже зазначалось вище, згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Так, представник відповідача в судовому засіданні 13.08.2025 усно заперечував щодо покладення на відповідача витрат на професійну правничу допомогу з підстав їх недоведеності доказами.

Як встановлено судом з матеріалів справи, на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу та їх розміру останнім наданий акт здачі-приймання робіт (надання послуг) від 25.04.2025, за яким адвокатом Тоцькою Наталією Євгенівною були надані, а Товариством з обмеженою відповідальністю «Армісйьке Агро» прийняті послуги адвоката, зокрема:

аналіз законодавства України та судової практики - 2 год ( 5 000,00 грн);

складання (написання) та подання позовної заяв - 3 год (7 000 грн);

участь у судових засіданнях у Господарському суді Київської області - 1 год (2 500 грн).

Як вбачається з акту здачі-приймання робіт (надання послуг) від 25.04.2025 він складений на виконання умов Договору № 05-24/06/19 від 19.06.2024 про надання правової допомоги.

Згідно частини 3 статті 56 Господарського процесуального кодексу України юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Відповідно до частини першої статті 58 Господарського процесуального кодексу України представником у суді може бути адвокат або законний представник

Згідно ч. 4 ст. 60 Господарського процесуального кодексу України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Отже, в господарському судочинстві згідно з вимогами статті 60 ГПК України допустимим доказом повноважень адвоката є лише довіреність або ордер (ухвали КГС ВС від 31.05.2018 року у справі № 922/699/17, від 18.06.2018 року у справі № 910/15163/17, від 25.06.2018 року у справі № 924/326/17, від 13.08.2018 року у справі № 910/2152/18, від 28.09.2018 року у справі № 910/2396/18, від 13.04.2018 року у справі № 927/675/17, постанова КГС ВС від 21.04.2020 року у справі № 910/10156/17).

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правничої допомоги, можуть бути: договір про надання правничої допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги.

Приписами ст. 237 ЦК України визначається поняття та підстави представництва, відповідно до ч.ч 1, 3 якої представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Адвокат зобов`язаний діяти в межах повноважень, наданих йому клієнтом, у тому числі з урахуванням обмежень щодо вчинення окремих процесуальних дій (ч. 4 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Таким чином, надаючи право адвокату здійснювати представництво та захист своїх інтересів клієнт обумовлює обсяг наданих адвокату повноважень, який визначається змістом договору на надання правничої допомоги.

Суд наголошує, що договір про надання правничої допомоги визначає взаємні права й обов`язки адвоката (адвокатського об`єднання) та клієнта, який звернувся за правовою допомогою, а також обсяг повноважень адвоката (адвокатського об`єднання) при здійсненні представництва інтересів клієнта, в тому числі в судах. На підставі договору адвокатом (адвокатським об`єднанням) видається ордер, що є належним та достатнім підтвердженням правомочності адвоката (адвокатського об`єднання) на вчинення дій в інтересах клієнта.

Згідно частини 2 статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правничої допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера.

Так, в доказ понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, позивачем наданий лише акт здачі-приймання робіт (надання послуг) від 25.04.2025, підписаний між Тоцькою Н.Є. та ТОВ «Армісйьке Агро, яким обумовлено види послуг наданих адвокатом за дорученням позивача.

Як вбачається з акту здачі-приймання робіт (надання послуг) від 25.04.2025 він складений на виконання умов Договору № 05-24/06/19 від 19.06.2024 про надання правової допомоги.

Водночас, сам Договорів № 05-24/06/19 від 19.06.2024, який є підставою для подальшого стягнення витрат на правничу допомогу позивачем надано не було. Отже і умови надання правничої допомоги із визначенням змісту, обсягу та вартості наданих адвокатом Тоцькою Н.Є. послуг суду достеменно встановити також не вдається можливим.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши надані позивачем докази, ненадання позивачем достатніх доказів на підтвердження витрат, які є належними та допустимими доказами понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15 000,00 грн. задоволенню не підлягають з підстав їх недоведеності.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 123, 129, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бров Міт Агро» (07400, Київська область, м. Бровари, вул. Симона Петлюри, 20-А, офіс 11, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Армійське Агро» (03151, м. Київ, вул. Волинська, 66, ) 120 000 (сто двадцять тисяч) грн. 00 коп заборгованості, 17 076 (сімнадцять тисяч сімдесят шість) грн. 67 коп інфляційних нарахувань, 17 059 (сімнадцять тисяч п`ятдесят дев`ять) грн 02 коп. пені та 2 312 (дві тисячі триста дванадцять) грн. 04 коп судового збору.

Видати наказ.

3. В іншій частині в позові відмовити.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст підписано - 13.11.2025

Суддя О.О. Христенко