ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2025 Справа № 914/2771/25

Господарський суд Львівської області у складі судді Король М.Р., розглянувши справу

за позовом: Львівської міської ради

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Алекс-Транс»

про: стягнення 133 570,23 грн

без виклику сторін,

ВСТАНОВИВ:

04.09.2025р. на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Львівської міської ради до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Алекс-Транс» про стягнення 133 570,23 грн.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 09.09.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та встановлено сторонам строки для подання заяв по суті спору.

Дана ухвала суду була надіслана позивачу в його електронний кабінет, про отримання котрої матеріали справи містять відповідну довідку, підписану відповідальним працівником.

Відповідачу ухвала суду надіслана на адресу місцезнаходження, яку зазначено в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Крім того, процесуальний документ щодо розгляду спору у даній справі офіційно оприлюднений у Єдиному державному реєстрі судових рішень - www.reyestr.court.gov.ua, та знаходиться у вільному доступі.

Таким чином, судом було вчинено всі можливі за даних обставин дії щодо належного повідомлення учасників справи про спір, що розглядається. Зважаючи на зазначене, учасники справи належним чином були повідомлені про відкриття судового провадження у даній справі.

01.10.2025р. через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позов (вх.№25872/25).

06.10.2025р. через систему «Електронний суд» від позивача надійшла відповідь на відзив (вх.№26370/25).

13.10.2025р. через систему «Електронний суд» від відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив (вх.№27008/25).

15.10.2025р. через систему «Електронний суд» від відповідача надійшли додаткові пояснення у справі (вх.№27257/25).

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Враховуючи те, що норми статті 81 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

Враховуючи перебування судді Король М.Р. у відпустці в період з 03.11.2025р. по 11.11.2025р., рішення у даній справі ухвалено судом 17.11.2025р.

Суть спору: спір виник щодо безпідставного збереження коштів у розмірі пайової участі внаслідок будівництва нежитлової будівлі літ. «Е-1» на вул. Городоцька, 357 у м.Львові, що, в подальшому, була прийнята в експлуатацію згідно із Декларацією про готовність до експлуатації об`єкта №ЛВ35, виданою Інспекцією ДАБК та зареєстрованою в ЄДЕССБ від 02.02.2022р.

Правова позиція учасників справи.

Позивач вважає, що відповідач безпідставно зберіг кошти за рахунок місцевого бюджету, тому відповідно до ст.ст. 1166, 1212 ЦК України, п. 2 розділу II Закону № 132-ІХ, ухвали ЛМР № 6098 від 26.12.2019р. просить стягнути 80 000,00 грн, як безпідставно збережене майно.

За період з 03.02.2022р. по 21.07.2025р. нараховано 45 259,00 грн інфляційних втрат та 8 311,23 грн 3 % річних.

Відповідач зазначає про відсутність відповідного обов`язку, вказуючи на те, що будівництво розпочалося у 2010 р., а завершилося 13.01.2020р., при цьому, ст.40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» втратила чинність з 01.01.2020р.

Також, відповідач заявив про застосування у даній справі позовної давності.

Таким чином, на переконання відповідача, вимоги позивача не підлягають задоволенню через відсутність правових підстав, а також через пропущений строк позовної давності.

Позивач в свою чергу ствердив про те, що закон прямо передбачає, що об`єкти, які не були введені в експлуатацію до 01.01.2020р., підлягають сплаті пайової участі відповідно до діючого законодавства на момент введення.

За результатами дослідження наданих доказів та матеріалів справи, суд встановив наступне.

Львівською міською радою проведено аналіз стану дотримання містобудівного законодавства, зокрема, щодо повноти та своєчасності сплати пайових внесків на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту та встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Алекс - Транс» () - замовником будівництва нежитлової будівлі літ. «Е-1» на вул. Городоцька, 357 у м.Львів, не сплачено до місцевого бюджету кошти пайової участі.

Так, згідно з Декларацією про готовність до експлуатації об`єкта №ЛВ35, виданою Інспекцією ДАБК та зареєстрованою в ЄДЕССБ, вищевказаний об`єкт нерухомості (замовник об`єкта Товариство з обмеженою відповідальністю «Алекс- Транс», ) прийнято в експлуатацію 02.02.2022р.

При цьому, Товариство з обмеженою відповідальністю «Алекс -Транс» не зверталось до департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, як уповноваженого органу на проведення розрахунків розміру пайових внесків, із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва «нежитлова будівля літ. «Е-1» на вул.Городоцька, 357 у м.Львові» та не подавало документи, що підтверджують вартість будівництва даного об`єкту, техніко-економічні показники об`єкта.

На даний момент, згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право приватної власності належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Алекс-Транс», реєстрація здійснена на підставі декларації №ЛВ35.

У Декларації про готовність до експлуатації об`єкта замовником вказано, що будівельні роботи виконано у строк: початок робіт: квітень 2010, закінчення робіт: січень 2020.

Пайова участь не сплачувалась, з яких причин інформацію не зазначено (не внесено).

Департаментом економічного розвитку Львівської міської ради проведено розрахунок пайового внеску у розмірі 4 відсотків вартості будівництва об`єкта, що розрахований відповідно до загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта (лист №4-2301-40787 від 23.07.2025р.).

При цьому, позивач зазанчив, що згідно з Декларацією про готовності до експлуатації об`єкта від 02.02.2022р. зазначена кошторисна вартість будівництва, за проектом в сумі 2000000 гривень.

Листом Департаменту економічного розвитку №2301-вих-80186 від 02.06.2025р., замовник повідомлявся про необхідність сплати для оперативного вирішення порушеного питання, проте зворотної відповіді не надано.

Департаментом економічного розвитку Львівської міської ради проведено розрахунок пайового внеску в розмірі 80 000,00 грн. (розрахунок долучено до матеріалів позовної заяви).Відповідачу нараховано 45 259,00 грн інфляційних втрат за період з 03.02.2022р. по 21.07.2025р. та 8 311,23 грн 3 % річних за цей же період.

Загальна сума, яку просить позивач стягнути з відповідача, становить 133 570,23 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Предметом позовних вимог є вимога про стягнення безпідставно збережених коштів пайової участі на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності встановлені Законом України « Про регулювання містобудівної діяльності», який спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

На момент прийняття в експлуатацію спірного об`єкта відповідача, статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» було виключено на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (з 01.01.2020р.).

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (Закон №132-IX) врегулював відповідні правовідносини у пункті 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення та установив, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) у такому розмірі та порядку, зокрема:

-розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом): для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта; для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування (підпункт 1 частини 2);

-замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва (підпункт 3 частини 2);

-пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію (підпункт 4 частини 2).

При цьому, договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання (частина 1).

Тобто, відповідно до внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» змін, з 01.01.2020р., у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх повного виконання, є лише договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року (ч. 1 п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні».).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021р. у справі №643/21744/19 виклала висновок щодо вирішення правової проблеми, пов`язаної з застосуванням норм права до правовідносин, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір.

Відповідно до статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Зовнішнім виразом зміни правового регулювання суспільних відносин є процес втрати чинності одними нормами та/або набуття чинності іншими.

Так, при набранні чинності новою нормою права передбачається розповсюдження дії цієї норми на майбутні права і обов`язки, а також на правові наслідки, які хоча й випливають із юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми права, проте настають після набрання чинності новою нормою права.

Водночас зміна правових норм і врегульованих ними суспільних відносин не завжди збігаються. У певних випадках після скасування нормативного акта має місце його застосування компетентними органами до тих відносин, які виникли до втрати ним чинності та продовжують існувати у подальшому. Такі правовідносини є триваючими. При цьому, триваючі правовідносини повинні виникнути під час дії норми права, що їх регулює, та існувати після втрати нею чинності.

Стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію. Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання. Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію у відповідності із частиною 2 статті 331 ЦК України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а отже, і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються.

Аналізуючи правову природу цих правовідносин, можна зробити висновок, що з моменту завершення будівництва та прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію правовідносини забудови припиняються, а тому не можна вважати, що на них поширюються положення статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» після втрати нею чинності.

Крім того, пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які підписані до 01.01.2020р. Саме у цьому випадку, правовідносини з оплати участі в розвитку інфраструктури населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договору під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають.

У зв`язку з відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом.

У такому разі, суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити, як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2 ст. 1212 ЦК України).

Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Тобто зобов`язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдносин i їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Отже, у разі порушення зобов`язання з боку замовника будівництва щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір, орган місцевого самоврядування вправі звертатись з позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів. Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 20.07.2022р. у справі №910/9548/21 дійшов висновку, що законодавець під час внесення змін до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (шляхом виключення статті 40 вказаного Закону на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні») чітко визначив підстави та порядок пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури населеного пункту щодо об`єктів, будівництво яких було розпочато до внесення законодавчих змін, а саме:

-договори пайової участі, укладені до 01.01.2020р. на підставі вимог статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», залишались дійсними та підлягали до їх повного виконання і після виключення вказаної статті (абзац 1 пункту 2 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №132-IX). Тобто, істотні умови, зокрема, щодо розміру пайової участі, строку сплати пайової участі, відповідальності сторін, які відповідно до закону підлягали врегулюванню у таких договорах, залишались незмінними;

- якщо станом на 01.01.2020р. такі об`єкти не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені та, оскільки з 01.01.2020р. встановлений статтею 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» обов`язок щодо укладення відповідного договору, перестав існувати, тому законодавець визначив нормативне регулювання таких правовідносин, зокрема, абзацом 2 пункту 2 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №132-IX.

Отже, розмір та порядок пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту без відповідної вказівки у законі не можуть по-новому визначатись нормами абзацу 2 пункту 2 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №132-IX, якщо відповідні істотні умови були визначені укладеним до 01.01.2020р. договором про пайову участь, який згідно з абзацом 1 вказаного пункту розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №132-IX є дійсним та продовжує свою дію до моменту його повного виконання.

Передбачений вказаною нормою порядок пайової участі замовника будівництва було впроваджено законодавцем для: (1) об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020р. не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020р. не були укладені; (2) об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.

То ж, у вказаних двох випадках, ураховуючи вимоги підпунктів 3, 4 абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №132-IX, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає:

-для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01.01.2020р. вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом 10 робочих днів після 01.01.2020р.; - для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, - протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.

Отже, для об`єктів, будівництво яких розпочато раніше (однак, які станом на 01.01.2020р. не були введені в експлуатацію і якщо договори про сплату пайової участі до 01.01.2020р. не були укладені) або будівництво яких розпочате у 2020 році, абзацом 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №132-IX визначено обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію.

Такі висновки Верховного Суду відповідають загальним принципам рівності та справедливості, є націленими на те, щоб замовник будівництва, який розпочав його до 01.01.2020р. та добросовісно виконав встановлений законом (статтею 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності») обов`язок щодо пайової участі, був у однакових ринкових умовах із забудовником, який аналогічно розпочав будівництво у попередні роки до 01.01.2020р., але до цієї дати такого обов`язку не виконав, можливо навіть свідомо затягуючи процес здачі об`єкта будівництва в експлуатацію до 01.01.2020р. з метою уникнення сплати пайової участі.

Водночас, у вказаній постанові, Верховний Суд також зауважив, що у випадку, якщо замовниками вищевказаних об`єктів будівництва не буде дотримано передбаченого прикінцевими та перехідними положеннями Закону №132-IX обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію, то, враховуючи викладені у постанові від 14.12.2021р. у справі №643/21744/19 висновки Великої Палати Верховного Суду, належним та ефективним способом захисту буде звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 ЦК України.

Аналогічні за змістом правові висновки наведені Верховним Судом у постановах від 13.12.2022р. у справі № 910/21307/21 та від 20.08.2024р. у справі № 910/7707/19.

У даній справі позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення безпідставно збережених коштів пайової участі замовника у розвитку населеного пункту на підставі статті 1212 ЦК України, і вказаний спосіб захисту суд визнає як належний.

Зважаючи на встановлення на підставі наданих позивачем доказів, які свідчать про закінчення відповідачем будівництва спірного об`єкту 02.02.2022 року, водночас відсутності укладення ним з позивачем договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту до 01.01.2020р., суд дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин норм абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №132-ІХ, які встановлюють розмір та порядок пайової участі замовників будівництва протягом 2020 року.

Ухвалою Львівської міської ради від 26.12.2019р. №6098 «Про порядок поступлення коштів для створення і розвитку інфраструктури м. Львова протягом 2020 року», а саме п.2 (пп.2.1.,2.2.,2.2.2.) встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у м. Львові перераховують до міського бюджету м. Львова кошти для створення і розвитку інфраструктури м. Львова. Розмір пайової участі для житлових будинків становить - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.

Згідно п.2.3.1. вищевказаної Ухвали, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до департаменту економічного розвитку із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта з техніко-економічними показниками.

Департамент економічного розвитку протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва (п.2.4. Ухвали). Пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію. Кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Львова.

Інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації (п.2.6-2.8 Ухвали).

У зв`язку із прийняттям вищевказаної ухвали, втратила чинність ухвала ЛМР від 03.04.2008р. №1697 «Про порядок залучення коштів інвесторів (замовників, забудовників) на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Львова» (із змінами внесеними ухвалою ЛМР від 09.07.2009р. №2779 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 03.04.2008р. №1697»), якою, аналогічно, було передбачено сплату замовника будівництва пайових внесків.

Відповідно також втратила чинність затверджена вказаною ухвалою Методика розрахунку розміру пайового внеску замовників у створення і розвиток інженерно- транспортної та соціальної інфраструктури м. Львова, у розділі 2 якої було визначено особливості розрахунку розміру пайового внеску при окремих видах будівництва, а саме при будівництві житлових будинків з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземними паркінгами.

Львівською міською радою встановлено, що всупереч вимогам вищевказаного законодавства, замовником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Алекс - Транс» () - замовником будівництва нежитлової будівлі літ. «Е-1» на вул. Городоцька, 357 у м.Львів, не сплачено до місцевого бюджету кошти пайової участі.

Розмір (величину) пайової участі замовника будівництва позивачем визначено відповідно до кошторисної вартості будівництва за затвердженою проектною документацією на будівництво, що відповідає вимогам законодавства та судової практики з вказаних питань.

Відповідно до розрахунку позивача, відповідач безпідставно зберіг кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту в загальному розмірі 80 000,00 грн.

Враховуючи вищенаведене, замовник будівництва Товариство з обмеженою відповідальністю «Алекс -Транс», розпочавши у 2010 році нове будівництво нежитлової будівлі літ. «Е-1» на вул. Городоцька, 357 у м.Львові, зобов`язаний був до прийняття об`єкта в експлуатацію сплатити на рахунок Львівської міської ради грошові кошти пайового внеску у розмірі 4 відсотків вартості будівництва об`єкта відповідно до загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, однак замовник цього не зробив, внаслідок чого без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які повинен був заплатити, як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту.

Станом на день ухвалення рішення суду, доказів в спростування вищенаведених обставин не поступало, доказів щодо оплати коштів пайової участі не представлено, відтак заборгованість відповідача перед позивачем становить 80 000,00 грн., яка підлягає до стягнення.

Щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Стаття 625 ЦК України входить до розділу I Загальні положення про зобов`язання книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом ст. ст. 524, 533-535 та 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Норми ст. 625 ЦК України спрямовані в першу чергу на те, щоб через неправомірні дії боржника (прострочення) право власності кредитора не було порушене, оскільки внаслідок знецінення національної грошової одиниці купівельна спроможність коштів, які б кредитор міг одержати за належного виконання боржником своїх грошових зобов`язань, буде значно меншою, що має відповідно наслідком зменшення майнового блага кредитора.

Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді трьох процентів річних та інфляційних втрат не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Відповідачу нараховано 45 259,00 грн інфляційних втрат та 8 311,23 грн 3% річних за період з 03.02.2022р. по 21.07.2025р. Об`єкт прийнято в експлуатацію 02.02.2022р. згідно декларації №ЛВ35.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, з урахуванням вимог ст.253 ЦК України, суд встановив, що він є арифметично вірним

Отже, суми 3% річних у розмірі 8 311,23 грн та інфляційних втрат у розмірі 45 259,00 грн підлягають стягненню з відповідача в повному обсязі.

Щодо строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність це встановлений законом строк, протягом якого особа має право звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до положень п. 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Слід зауважити, що карантин, Кабінет Міністрів України установив на підставі постанови №211 від 11.03.2020р. з 12.03.2020р., який відмінено постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023р. № 651 з 24 год. 00 хв. 30.06.2023р.

Також, згідно із п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022р., затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102-ІХ від 24.02.2022р., перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

З 04.09.2025р. набрав чинності закон «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності" від 14.05.2025р. №4434-IX. Закон скасував зупинення строків позовної давності на період дії воєнного стану, шляхом виключення п.19 з розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу.

Враховуючи наведене, строк позовної давності, визначений ст.257 ЦК України, в силу приписів п.12 Прикінцевих положень ЦК України продовжено на строк дії карантину (з 12.03.2020р. по 01.07.2023р.), а в силу приписів п. 19 Прикінцевих положень ЦК України, перебіг позовної давності було зупинено на строк дії воєнного стану до виключення вказаного п.19 з розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу (з 24.02.2022р. до 04.09.2025р.).

Згідно, ч.3 ст. 263 ЦК України, від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.

Отже, станом на час звернення із позовом до суду трирічний строк позовної давності, який розпочався з 03.02.2022р. (наступний за днем введення об`єкта в експлуатацію), тобто в період зупинення строків позовної давності, який тривав до 04.05.2025р.) не сплинув.

Львівська міська рада правомірно звернулась з позовними вимогами про стягнення безпідставно збережених коштів до відповідача. Доводи про те, що строки позовної давності спливли із набуттям чинності 04.09.2025р. Закону України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14.05.2025р. є безпідставними.

Судова практика, підтверджує позицію позивача, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25) зазначено, що: «під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності».

Відтак, початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX. Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).

Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року, та була зупинена, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022р.

Велика Палата Верховного Суду зазначала, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану».

Отже, оскільки позов подано 04.09.2025р., тому з урахуванням карантину та введеного воєнного стану, можна дійти висновку, що у цій справі позовна давність не спливла.

Стаття 263 ЦК України регулює загальні підстави зупинення, тоді як під час воєнного стану діє спеціальна норма, яка передбачає автоматичне зупинення строків позовної давності для всіх, незалежно від їхнього місцезнаходження чи можливості скористатися «Електронним судом». Зазначене зупинення є автоматичним і загальнообов`язковим, незалежно від наявності або відсутності «непереборних обставин». Суд не наділений повноваженнями звужувати її дію шляхом тлумачення, оскільки це пряме порушення принципу верховенства права.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України, слідує, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України, встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З системного аналізу вказаних положень законодавства слідує обов`язок, а не право, замовника об`єкта будівництва сплатити визначену суму грошових коштів (пайовий внесок) до місцевого бюджету для створення і розвитку інфраструктури відповідного населеного пункту.

Доводи відповідача про відсутність обов`язку, в даному випадку, щодо сплати пайового внеску є безпідставні, так як введення об`єкта в експлуатацію відбулося 02.02.2022р., а відповідно до п. 9 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», пайова участь сплачується до моменту прийняття об`єкта в експлуатацію, а не до завершення будівництва.

Закон прямо передбачає, що об`єкти, які не були введені в експлуатацію до 01.01.2020 р., підлягають сплаті пайової участі відповідно до діючого законодавства на момент введення.

У зв`язку з викладеним, враховуючи вищенаведені положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі у розмірі 80 000,00 грн безпідставно збережених коштів, 8 311,23 грн 3% річних та 45 259,00 грн інфляційних втрат.

Щодо розподілу судових витрат.

Сплачена позивачем сума судового збору за подання до суду позовної заяви підтверджується платіжною інструкцією №746 від 03.09.2025р. на суму 3 028, 00 грн.

Згідно п. 2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги підлягають до задоволення, тому витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Водночас, за приписами ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

З аналізу вищезазначених норм законодавства суд слідує, що понижуючий коефіцієнт 0,8 при поданні до суду процесуальних документів в електронному вигляді застосовується імперативно.

Щодо цього судом враховуються також висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у Постанові від 16.11.2022р. у справі № 916/228/22.

Таким чином, враховуючи подання до суду позовної заяви в електронній формі, на боржника слід покласти витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 422,40 грн (3028 х 0,8). Відтак, 605,60 грн судового збору є надмірно сплаченими.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

За таких обставин, сплачена частина судового збору у розмірі 605,60 гривень підлягає поверненню платнику - Юридичному департаменту ЛМР.

Враховуючи, що на момент ухвалення рішення у даній справі, не надходило клопотання про повернення судового збору, питання про повернення суми судового збору у розмірі 605,60 гривень під час ухвалення рішення у справі судом не вирішується.

Керуючись 13, 73-74, 76-79, 86, 126, 129, 236, 238, 240-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити повністю.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Алекс-Транс» (місцезнаходження: Україна, 79040, Львівська обл., місто Львів, вулиця Городоцька, будинок 357; ідентифікаційний код - 20781347) на користь Львівської міської ради (місцезнаходження: Україна, 79008, Львівська обл., місто Львів, пл.Ринок, будинок 1; ідентифікаційний код 04055896; код отримувача 38008294, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), номер рахунку UA0013933, код класифікації доходів бюджету 24170000) кошти в сумі 80 000,00 грн. суми основного боргу, 45 259,00 грн. інфляційних втрат, 8 311,23 грн. - 3% річних (в цілому на суму 133 570,23 грн) та 2422,40 грн. судового збору.

3.Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Інформацію по справі можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Суддя Король М.Р.