ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2025 року

м. Київ

cправа № 910/19158/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Вронська Г.О. - головуюча, Губенко Н.М., Кондратова І.Д.,

за участю секретаря судового засідання Дуб С.І.,

представників учасників справи:

від позивача: Петровська І.Ю.,

від відповідача: Музичук Л.В.,

від третьої особи-1: Музичук Л.В.,

від третьої особи-2: не з`явився,

від особи, яка подала касаційну скаргу: Парубій І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Північного апеляційного господарського суду (Алданова С.О., Євсіков О.О., Корсак В.А.)

від 25.06.2025 (повний текст складено 11.07.2025)

у справі за позовом Державної іпотечної установи

до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра",

треті особи: 1) Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

2) Національний банк України,

про стягнення коштів,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Хід розгляду справи

1. 20.10.2016 Державна іпотечна установа звернулася до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

2. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2016 у справі №910/19158/16 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

3. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.10.2017 у справі №910/119158/16 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Національний банк України.

4. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.06.2020 заяву Позивача та Відповідача про затвердження мирової угоди задоволено. Затверджено мирову угоду між Позивачем та Відповідачем.

5. Суд першої інстанції, постановляючи вказану ухвалу, зазначив, що подана сторонами заява про затвердження мирової угоди не суперечить законодавству та не порушує права й охоронювані законом інтереси інших осіб, тому наявні підстави для затвердження укладеної сторонами мирової угоди, наслідком чого є закриття провадження у справі на підставі пункту 7 частини першої статті 231 ГПК України.

6. Не погоджуючись із прийнятою ухвалою, особа, яка не брала участі у справі, ОСОБА_1 14.02.2025 звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.06.2020 про затвердження мирової угоди у справі №910/19158/16, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Стислий зміст оскаржуваного судового рішення

7. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.06.2025 закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Скаржниці на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.06.2020 у справі №910/19158/16 про затвердження мирової угоди. Справу №910/19158/16 повернуто до Господарського суду міста Києва.

8. Вказана ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що права Скаржниці судовим рішенням суду першої інстанції не порушені та питання про її права і обов`язки стосовно сторін у цій справі про звернення стягнення на предмет застави за договором застави майнових прав від 15.10.2008 №7/1-З та стягнення коштів судом першої інстанції не вирішувалися.

Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, та правова позиція іншого учасника справи

9. 20 липня 2025 року від Скаржниці до Верховного Суду із використанням підсистеми "Електронний суд" надійшла касаційна скарга на вказану ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 25.06.2025 у справі №910/19158/16, у якій Скаржниця просить її скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

10. На виконання вимог пункту 5 частини другої статті 290 Господарського процесуального кодексу України Скаржниця посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а також неврахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

11. У тексті касаційної скарги Скаржниця зокрема зазначає, що судом апеляційної інстанції не надано належної правової оцінки висновкам Верховного Суду, викладеним у:

- постанові Верховного Суду України від 20.01.2009 у справі №24/489 стосовно того, що мирову угоду не можна розглядати як договір у цивільно-правовому розумінні, оскільки порядок її укладання та затвердження регламентовано відповідними положеннями ГПК України;

- постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.06.2024 у справі №489/3569/22 стосовно того, що мирову угоду, укладену у позовному чи виконавчому провадженні, не можна розглядати як договір у цивільно-правовому розумінні і визнавати недійсною у позовному провадженні, оскільки порядок її укладання та затвердження регламентовано відповідними положеннями Цивільного процесуального кодексу України. Мирову угоду можна визначити як цивільний процесуальний акт, яким припиняється цивільно-правовий спір на основі взаємоузгодженої волі сторін шляхом визнання судом. При цьому затвердження судом мирової угоди сторін з одночасним припиненням провадження у справі є одноактною (нерозривною) процесуальною дією і не може розцінюватися як два самостійних акти - окремо щодо затвердження мирової угоди і щодо припинення провадження у справі. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2009 року у справі № 24/489;

- постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі №908/1604/17 стосовно того, що затвердження судом мирової угоди з одночасним припиненням провадження у справі є одноактною (нерозривною) процесуальною дією і не може розглядатися як два самостійних акти - окремо щодо затвердження мирової угоди і щодо припинення провадження. Отже, мирову угоду не можна розглядати як договір у цивільно-правовому розумінні і визнавати недійсною у позовному провадженні, оскільки порядок її укладання та затвердження регламентовано відповідними положеннями ГПК України;

- постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №909/968/16 щодо питання розмежування правочинів з відступленням права вимоги (цесії) та договору факторингу, проте, всупереч наведеному, суд визнав мирову угоду правочином, але не встановив її правової природи як договору з відступлення права вимоги (цесії) чи договору факторингу.

12. За доводами Скаржниці суд апеляційної інстанції у порушення вимог статей 512, 516 Цивільного кодексу (далі -ЦК) України вказаного не врахував, проте зазначена обставина, на її думку, впливає на наявність / відсутність у неї порушеного права при постановленні судом першої інстанції ухвали про затвердження мирової угоди. Водночас, суд апеляційної інстанції, у порушення вимог пункту 2 статті 50 ГПК України, не встановив наявні порушення норм процесуального права судом першої інстанції, не надав оцінки вказаним доводам апеляційної скарги, не оцінив мирову угоду в розумінні зазначених Скаржницею правових позицій Верховного Суду та не залучив з власної ініціативи до участі у справі боржників за кредитними договорами, переліченими у мировій угоді, в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

13. 10.09.2025 у межах встановленого Верховним Судом строку, Відповідач із використанням підсистеми "Електронний суд" подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 25.06.2025, ухвалу суду залишити без змін.

14. 16.09.2025 Позивач із використанням підсистеми "Електронний суд" подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить:

- поновити Державній іпотечній станові строк на подання відзиву, та приєднати відзив на касаційну скаргу до матеріалів справи №910/19158/16;

- відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 , поданої адвокатом Парубієм І.М., на ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 25.06.2025 у справі №910/19158/16, а ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 25.06.2025 - залишити без змін.

15. Оскільки у разі закінчення п`ятнадцятиденного строку з дня вручення ухвали про відкриття касаційного провадження вже після встановленої судом дати останнім днем строку для подання відзиву на касаційну скаргу є день, у який спливає п`ятнадцятиденний строк, у зв`язку з тим, що згідно з поданою Позивачем карткою руху документа ухвала Верховного Суду про відкриття касаційного провадження у справі №910/19158/16 доставлена до електронного суду 03.09.2025, останнім днем подання відзиву Позивачем на касаційну скаргу є 18.09.2025. Тож відзив на касаційну скаргу, поданий Позивачем 16.09.2025, приймається Верховним Судом як такий, що поданий у межах встановленого строку.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду апеляційної інстанції

16. Верховний Суд заслухав суддю-доповідача, пояснення представників учасників справи, перевірив у межах доводів та вимог касаційної скарги, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, з урахуванням викладеного у відзивах, правильність застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, виходячи зі встановлених фактичних обставин справи, та дійшов таких висновків.

17. Предметом касаційного перегляду є ухвала суду апеляційної інстанції від 25.06.2025, якою закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Скаржниці (особа, яка не брала участі у справі) на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.06.2020 у справі № 910/19158/16 на підставі пункту 3 частини 1 статті 264 ГПК України (встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки особи не вирішувалося).

18. Відповідно до пункту 8 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

19. Частина перша статті 17 ГПК України регламентує, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

20. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

21. У рішенні ЄСПЛ у справі «Garcia Manibardo проти Іспанії» від 15.02.2000 (№ 38695/97) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (див. також рішення у справі «Monnel and Morris проти Об`єднаного Королівства» від 02.03.1987 (№ 9562/81, серія A, № 115, с. 22, п. 56), рішення у справі «Helmers проти Швеції» від 29.10.1996 (серія A, № 212-A, с. 15, п. 31).

22. Згідно з частиною 1 статті 254 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

23. Системний аналіз норм частини першої статті 17, частини першої статті 254, частини першої статті 272, частини другої статті 261, пункту 3 частини першої статті 264 ГПК України дає підстави для висновку, що при розгляді апеляційної скарги, поданої особою, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції і яка вважає, що місцевим господарським судом вирішено питання про її права та обов`язки, суд апеляційної інстанції, перевіривши матеріали апеляційної скарги на предмет їх відповідності статтям 258, 259 ГПК України та за відсутності підстав для залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги чи для відмови у відкритті апеляційного провадження з інших підстав, відкриває апеляційне провадження за апеляційною скаргою такої особи та має належним чином дослідити і встановити, чи вирішив суд в оскаржуваному рішенні питання про права, інтереси та (або) обов`язки заявника апеляційної скарги. Такий висновок викладено в постанові Об`єднаної Палати Касаційного Господарського Суду Верховного Суду від 02.10.2020 у справі № 920/691/18.

24. У постанові від 08.09.2021 у справі № 910/20604/20 Верховний Суд зазначив, що з аналізу норм Господарського процесуального кодексу України слідує такий алгоритм дій суду апеляційної інстанції у разі надходження апеляційної скарги від особи, яка не приймала участі у розгляді справи, але вважає, що судом в оскаржуваному рішенні вирішено питання про її права та інтереси: 1) суд має першочергово з`ясувати, чи стосується оскаржуване судове рішення безпосередньо прав та обов`язків скаржника, 2) і лише після встановлення таких обставин вирішити питання про залучення такої особи у якості третьої особи 3) та про скасування судового рішення, 4) а у випадку встановлення, що права заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про його права і обов`язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.

25. Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині цього рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги. Таку правову позицію викладено Верховним Судом у постановах від 19 червня 2018 року у справі № 910/18705/17, від 3 червня 2019 року у справі № 910/6767/17, від 25 жовтня 2019 року у справі № 910/16430/14, від 5 травня 2020 року у справі № 910/9254/18, від 22 вересня 2020 року у справі № 908/2913/19.

26. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 921/730/13-г/3 виснувала: якщо скаржник лише робить припущення, що оскаржуване рішення може вплинути на його права, інтереси, та/або обов`язки, або лише зазначає (констатує), що оскаржуваним рішенням вирішено його права, інтереси та/або обов`язки, то такі посилання з огляду на наведене вище не можуть бути достатньою та належною підставою для розгляду апеляційної скарги.

27. Предметом позову у справі, що розглядається, було стягнення з Відповідача на користь Позивача предмету забезпечувального обтяження.

28. Сторони подали до суду першої інстанції спільну заяву про затвердження мирової угоди у справі №910/19158/16 та текст укладеної між сторонами мирової угоди.

29. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.06.2020 заяву сторін про затвердження мирової угоди задоволено, затверджено мирову угоду між Державною іпотечною установою та ПАТ "Комерційний банк "Надра".

30. В резолютивній частині вказаної ухвали зазначено умови мирової угоди, які містять такі пункти:

- предметом врегулювання за цією угодою виступають вимоги стягувача (Державної іпотечної установи) за договором застави майнових прав №7/1-З від 15.10.2008р. в розмірі 105 405 318 (сто п`ять мільйонів чотириста п`ять тисяч триста вісімнадцять) гривень 00 коп.(п.3);

- з метою задоволення вимог стягувача, забезпечених заставою, та погашення заборгованості, визначеної в п. 3 мирової угоди, боржник (Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра») передає, а стягувач приймає майнові права, а саме - права вимоги за кредитними договорами, що виступають предметом застави згідно Договору застави майнових прав №7/1-З від 15.10.2008р., укладеними між Боржником та фізичними особами, з переліком вказаних кредитних договорів (п.4);

- майнові права за договорами, зазначеними в п. 4 мирової угоди, передаються стягувачу за вартістю, визначеною відповідно до Звіту про оцінку кредитного портфеля, а саме прав вимог за зобов`язаннями за кредитними договорами прав вимоги, згідно з переліком, наведеним у Додатку до Договору, що знаходиться на балансі Пат «КБ «НАДРА», складеного суб`єктом оціночної діяльності - ЗАТ «Консалтингюрсервіс» від 13 січня 2020 року, визначеним Фондом гарантування вкладів фізичних осіб в порядку ч. 3 ст. 52 Закону № 4452-VI, з яким сторони погоджуються та не заперечують (п.5);

- майнові права за договорами, зазначеними в п. 4 мирової угоди, переходять до стягувача з дня набрання законної сили ухвалою суду про затвердження мирової угоди (п.6);

- з метою реалізації порядку відступлення права вимоги за договорами забезпечення, укладеними за кредитними договорами, визначеними п. 4 цієї мирової угоди, сторони зобов`язуються протягом 5-ти робочих днів, з моменту підписання даної мирової угоди, укласти, підписати кожна зі своєї сторони та нотаріально посвідчити договір про відступлення права вимоги за іпотечними договорами з відкладальною умовою щодо набрання вказаним договором сили, де передбачити, що договір вступає в силу з дня набрання законної сили ухвалою Господарського суду м. Києва в справі № 910/19158/16 про затвердження цієї мирової угоди (п.7);

- після набрання законної сили ухвалою суду про затвердження мирової угоди та укладення договору відступлення права вимоги за іпотечними договорами, боржник в термін до 10-ти днів передає стягувачу матеріали кредитних справ по договорам, зазначеним в п. 4 мирової угоди (п.8);

- боржник і стягувач заявляють, що ні в процесі укладення мирової угоди ані договору відступлення права вимоги за іпотечними договорами, ні в процесі виконання їх умов не були, не будуть і не можуть бути порушені права будь-яких третіх осіб, в тому числі й держави Україна. Сторони підтверджують, що мирова угода укладена з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і стосується виключно прав та обов`язків сторін, а умови мирової угоди не суперечать закону, є виконуваними (п.12).

31. 14.02.2025 Скаржниця звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.06.2020 про затвердження мирової угоди у справі № 910/19158/16 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

32. Скаржниця зазначила, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.06.2020 у справі № 910/19158/16 вирішено питання про її права, інтереси та (або) обов`язки. В обґрунтування своєї позиції Скаржниця вказувала на те, що 13.09.2024 Державна іпотечна установа подала до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області позовну заяву про стягнення зі Скаржниці заборгованості за кредитним договором № 116/П/9/2008-840, укладеним 28.08.2008 між ВАТ КБ «Надра» та Скаржницею. У вказаній позовній заяві Державна іпотечна установа посилається на виникнення у неї прав нового кредитора за зобов`язанням по кредитному договору на підставі мирової угоди, укладеної 18.05.2020 між Державною іпотечною установою та ПАТ «КБ «Надра», що затверджена ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.06.2020 у справі № 910/19158/16.

33. На думку Скаржниці мировою угодою, що затверджена ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.06.2020 у справі № 910/19158/16, вирішено питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, і така дія має безпосередній вплив на неї як боржника, якому належить виконувати вимоги кредитного договору іншому кредитору, в той же час відсутність згоди боржника на заміну кредитора у зобов`язанні не стосується такої заміни шляхом укладення мирової угоди між попереднім та новим кредитором, а тому, на переконання Скаржниці, її потрібно було залучити до участі в розгляді справи № 910/19158/16.

34. Ухвалою від 25.06.2025 Північний апеляційний господарський суд закрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Скаржниці на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.06.2020 у справі № 910/19158/16. В обґрунтування вказаної ухвали суд апеляційної інстанції зазначив, що судом першої інстанції не вирішувалось питання щодо прав та обов`язків апелянта, а лише з`ясовувались обставини наявності підстав для врегулювання спору на підставі взаємних поступок, які стосувалися лише прав і обов`язків Державної іпотечної установи та ПАТ «КБ «Надра».

35. Суд апеляційної інстанції вказав, що апелянтом не надано доказів того, що укладення між сторонами у справі мирової угоди вплинуло на її зобов`язання з необхідності повернення коштів, адже внаслідок затвердження мирової угоди відбулась лише заміна кредитора у зобов`язанні, тоді як обсяг, форма та вид зобов`язань Скаржниці залишились незмінними.

36. У касаційній скарзі Скаржниця просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції від 25.06.2025, оскільки при ухваленні оскаржуваної ухвали неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Вказує, що одним з ключових доводів при обґрунтуванні наявності її порушеного права є усталена судова практика, згідно якої мирова угода не є правочином. На думку Скаржниці норми статті 516 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) про заміну кредитора у зобов`язанні без згоди боржника стосуються лише правочину, але аж ніяк не мирової угоди.

37. Скаржниця стверджує, що суд апеляційної інстанції не врахував судової практики з питань укладення мирової угоди, викладеної у постанові Верховного Суду України від 20.01.2009 у справі №24/489, постановах Верховного Суду від 26.06.2024 у справі № 489/3569/22 та від 12.06.2018 у справі №908/1604/17. Разом з тим, на думку Скаржниці, з вказаної судової практики випливає, що мирова угода не є правочином, а отже, норми статті 516 ЦК України щодо заміни кредитора у зобов`язанні без згоди боржника, які стосуються лише правочину, не стосуються мирової угоди.

38. У зв`язку з цим Верховний Суд звертає увагу на таке.

39. З аналізу постанов Верховного Суду, на які покликається Скаржниця, вбачається наступне.

40. У справі № 489/3569/22 розглядався цивільно-правовий спір з позовною вимогою про визнання недійсною мирової угоди, укладеної між сторонами у виконавчому провадженні та затвердженої ухвалою суду першої інстанції.

41. Верховний Суд у контексті обставин справи, виходячи із суті позовних вимог у справі № 489/3569/22, вказав: "…мирову угоду, укладену у позовному чи виконавчому провадженні, не можна розглядати як договір у цивільно-правовому розумінні і визнавати недійсною у позовному провадженні, оскільки порядок її укладання та затвердження регламентовано відповідними положеннями ЦПК України. Мирову угоду можна визначити як цивільний процесуальний акт, яким припиняється цивільно-правовий спір на основі взаємоузгодженої волі сторін шляхом визнання судом.

При цьому затвердження судом мирової угоди сторін з одночасним припиненням провадження у справі є одноактною (нерозривною) процесуальною дією і не може розцінюватися як два самостійних акти - окремо щодо затвердження мирової угоди і щодо припинення провадження у справі.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2009 року у справі № 24/489.

У справі, що переглядається, між сторонами виник спір щодо укладеної ними мирової угоди у виконавчому провадженні, затвердженої ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2013 року.

Оскільки мирова угода у виконавчому провадженні знаходить своє втілення у певній процесуальній формі, а саме в ухвалі про визнання мирової угоди та закриття провадження, то вона може бути позбавлена юридичної сили лише шляхом скасування ухвали суду, якою вона визнана, за підстав порушення як норм матеріального, так і процесуального права: розгляд питання у незаконному складі суду; ухвала постановлена чи підписана не тим суддею, який розглядав справу; суд визнав мирову угоду щодо прав та обов`язків будь-яких інших осіб, окрім сторін; представник сторони не мав повноважень на вчинення відповідної процесуальної дії; судом при визнанні мирової угоди застосовано закон, який не підлягав застосуванню; судом була визнана мирова угода, що має ознаки нікчемного правочину, тощо. Наявність ознак заперечного правочину в умовах мирової угоди не є обов`язковою підставою для скасування відповідної ухвали."

42. У справі №908/1604/17 предметом розгляду була вимога про визнання недійсним правочину, який має назву "Мирова угода на стадії виконання рішення", та скасування ухвали суду першої інстанції, якою була затверджена мирова угода у справі №7/5009/964/11, за наслідками визнання недійсним правочину.

43. Верховний Суд у вказаній справі виснував: "З огляду на відповідні законодавчі приписи та з урахуванням встановлених обставин справи суди попередніх інстанцій, встановивши, що: мирову угоду не можна розглядати як договір у цивільно-правовому розумінні і визнавати недійсною у позовному провадженні, оскільки порядок її укладання та затвердження регламентовано відповідними положеннями ГПК України; приписами ГПК України (пункт 9 частини першої статті 106 ГПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій) передбачено право сторони на оскарження ухвали господарського суду про затвердження мирової угоди та не передбачено право на звернення до суду з позовом про скасування відповідної ухвали в іншому провадженні, - дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у частині визнання недійсним правочину від 27.06.2013, укладеного Товариством та Організацією, який має назву "Мирова угода на стадії виконання рішення", та про припинення провадження у справі в частині вимог про скасування ухвали господарського суду Запорізької області від 29.07.2013 у справі №7/5009/964/11 за наслідками визнання недійсним правочину від 27.06.2013 укладеного Товариством та Організацією, який має назву "Мирова угода на стадії виконання рішення", на підставі пункту 1 частини першої статті 80 ГПК України в редакції, чинній до 15.12.2017."

44. Отже висновки у вказаних вище справах Верховним Судом було зроблено на основі встановлення конкретних обставин справ та з урахуванням суті позовних вимог про визнання мирової угоди недійсною, в контексті яких і було зроблено застереження, що мирову угоду не можна розглядати як договір у цивільно-правовому розумінні і визнавати недійсною у позовному провадженні. Вказані вище висновки зроблено Верховним Судом тільки в тому аспекті, що мирову угоду не можна визнавати недійсною у позовному провадженні, і в цій парадигмі її не можна розглядати як договір у цивільно-правовому аспекті з огляду на притаманність мировій угоді додаткових ознак, яких не має цивільно-правовий договір (зокрема, спеціальний порядок її укладання та затвердження, який регламентовано відповідними положеннями ЦПК та ГПК України; мирова угода є підставою припинення цивільно-правового спору на основі взаємоузгодженої волі сторін шляхом визнання судом).

45. Тож твердження Скаржниці в цій частині мають характер суб`єктивних припущень та не співпадають з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах, ухвалених у зазначених Скаржницею справах.

46. Інших підстав на підтвердження того, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.06.2020 про затвердження мирової угоди у справі №910/19158/16 вирішено питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, Скаржниця не навела.

47. Доводи Скаржниці про неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №909/968/16 (щодо питання розмежування правочинів з відступлення права вимоги (цесії) та договору факторингу) Верховний Суд відхиляє як такі, що не стосуються правовідносин між сторонами у справі, що розглядається, та з огляду на нерелевантність судової практики не можуть вплинути на вирішення даного спору.

48. Статтею 287 ГПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу, зокрема, на ухвалу суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження.

49. Отже, особа, яку не було залучено до участі у справі, звертаючись до суду, повинна довести, що суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки.

50. Судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто і вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення наявні висновки суду про права та обов`язки цієї особи або у резолютивній частині рішення суд прямо зазначив про права та обов`язки цієї особи. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не приймається до уваги.

51. Ні мотивувальна, ні резолютивна частини ухвали Господарського суду міста Києва від 02.06.2020, якою затверджено мирову угоду між Позивачем та Відповідачем, не містять жодних посилань, які стосувались би прав та обов`язків ОСОБА_1 , про що правильно вказав суд апеляційної інстанції в оскаржуваній ухвалі від 25.06.2025.

52. У зв`язку з викладеним, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що Скаржницею не доведено, що в ухвалі Господарського суду міста Києва від 02.06.2020 у справі №910/19158/16 про затвердження мирової угоди суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки.

53. Верховний Суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

54. Верховний Суд при постановленні цієї ухвали керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях ЄСПЛ від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватися лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicatа можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі Скаржницею не зазначено й не обґрунтовано.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

55. Відповідно до частини третьої статті 304 ГПК касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанції розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

56. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

57. Згідно із статтею 309 ГПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

58. Перевіривши ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 25.06.2025 у справі № 910/19158/16 про закриття апеляційного провадження в межах наведених у касаційній скарзі доводів, та встановивши, що вона ухвалена з додержанням норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для її зміни чи скасування.

Судові витрати

59. У зв`язку із відмовою у задоволенні касаційної скарги, за загальним правилом статті 129 ГПК України судовий збір за її подання покладається на Скаржника.

Керуючись статтями 300, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 25.06.2025 у справі №910/19158/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуюча Г. Вронська

Судді Н. Губенко

І. Кондратова