ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2025 Справа № 917/1731/25

Господарський суд Полтавської області у складі судді Ківшик О.В., розглянувши матеріали

за позовною заявою Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Полтавагаз", вул. Козака, 2-а, м. Полтава, Полтавська область, 36000

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Миргородська інвестиційна група", вул. Незалежності, 19, м. Миргород, Полтавська область, 37600

про стягнення 4 772,52 грн,

Секретар судового засідання Ісенко М.В.

Без виклику учасників справи,

установив:

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень.

Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Полтавагаз" просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Миргородська інвестиційна група" 4 772,52 грн заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами 15.01.2024 Договору №10-81 на технічне обслуговування систем газопостачання, з яких : 3 219,28 грн пеня, 318,63 грн 3% річних, 1 234,61 грн інфляційних втрат.

На підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивач надав наступні докази : копія договору 10-81 на технічне обслуговування систем газопостачання які не є ГРМ від 15.01.2024; копія акту 239/55.3 приймання виконаних підрядних робіт за четвертий квартал 2024; копія рахунку на оплату №239 від 14 листопада 2024 року; копія листа АТ Полтавагаз від 18.06.2025 №55.1/07926; копія доказів направлення рахунків; Розрахунок суми заборгованості штрафних санкцій; копія ухвали Господарського суду Полтавської області по справі 917/1517/25 від 21.08.2025 року; копія платіжної інструкції №1839 від 06.08.2025 року.

Відповідач у відзиві на позов (вх. № 12110 від 22.09.2025) заперечує проти позовних вимог та просить суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі.

У відзиві на позов відповідач зазначає наступне :

- основна заборгованість за Договором № 10-81 від 15.01.2024 у сумі 19 097,00 грн була повністю сплачена Відповідачем 06.08.2025, що підтверджується платіжною інструкцією №1839. Отже, предмет спору у частині основного зобов`язання відсутній;

- вимоги про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат є надмірними та неспівмірними, оскільки позивач фактично отримав належні кошти, а негативних наслідків не довів. Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України та ст. 551 ЦК України суд має право зменшити розмір неустойки, якщо вона є явно завищеною.

В обґрунтування заперечень на позовні вимоги відповідач посилається, зокрема, на наступне:

- основний вид економічної діяльності відповідача постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря (КВЕД 35.30).

- відповідач надає послуги з постачання теплової енергії для опалення будівель та системи гарячого водопостачання. Діяльність з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії здійснюється на підставі ліцензій № 462 від 17.10.2016, № 147 від 14.03.2017, орган ліцензування - Полтавська обласна державна адміністрація.

Підприємство відповідача включено до Реєстру суб`єктів природних монополій. Починаючи з 2016 року і до сьогодні, Товариство провадить свою господарську діяльність у даній сфері та має укладені Договори з Покупцями, основним з яких є ПрАТ "Миргородкурорт", споживачі з категорії Населення, бюджетні установи та суб`єкти господарювання.

Рішенням двадцять сьомої сесії восьмого скликання Миргородської міської Ради №312 від 07.12.2022 року "Про внесення змін до рішення шістнадцятої сесії міської ради восьмого скликання від 18.02.2022 р. № 12 "Про затвердження Переліків першого та другого типів об`єктів оренди комунальної власності Миргородської міської територіальної громади та Переліку підприємств, установ, організацій, що надають соціально важливі послуги населенню в новій редакції", Товариство включено до переліку організацій, що надають соціально важливі послуги населенню.

Реалізація основної продукції підприємства - теплової енергії, відбувається виключно за тарифами та цінами, затвердженими органами місцевого самоврядування. Основним споживачем послуг підприємства є населення м. Миргород.

З урахуванням наведеного, відповідач вважає, що спірні нарахування є протиправними та суперечать вимогам законодавства.

При цьому, відповідач просить розглянути клопотання про зменшення заявлених до стягнення позивачем 3% річних та інфляційних втрат.

На підтвердження заперечень проти позову відповідач надав наступні докази (в копіях): Виписка ЄДРПОУ; Ліцензія № 462 виробництво; Ліцензія № 462 постачання; Ліцензія №147 транспортування; Рішення № 638 від 21.11.2024; Рішення № 312 від 07.12.2022 включення до соціально важливих; Протокол № 7 від 03.04.2025 за 4 кв.2024; Протокол №12 від 07.08.2023 за 2 кв.2023; Протокол № 12 від 09.05.2025 за 1 кв.2025; Протокол № 24 від 18.03.2024 за 4 кв.2023; Протокол № 28 від 20.03.2023 за 4 кв.2022; Фінансова звітність малого підприємства; Акт приймання виконаних підрядних робіт; Платіжна інструкція №1839 від 06.08.2025; Квитанція про реєстрацію ПН № 2603; Податкова накладна №2603 від 30.04.2025.

Позивач надав відповідь на відзив на позов (вх. № 12369 від 26.09.2025), згідно якої заперечує проти доводів відповідача. У відповіді на відзив позивач просить суд поновити йому строк для подачі означеної відповіді на відзив.

Інших заяв по суті спору до суду не надходило.

2. Процесуальні питання, вирішені судом.

03.09.2025 року до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Полтавагаз" до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Миргородська інвестиційна група" про стягнення 4 772,52 грн заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами 15.01.2024 Договору №10-81 на технічне обслуговування систем газопостачання, з яких 3 219,28 грн пеня, 318,63 грн 3% річних, 1 234,61 грн інфляційних втрат.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.09.2025 справу № 917/1731/25 розподілено судді Ківшик О.В.

Суд ухвалою від 08.09.2025 прийняв позовну заяву до розгляду і відкрив провадження у справі, ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання); встановив відповідачу строк для подання відзиву на позов - 15 днів з дня вручення ухвали. Означена ухвала відповідно до приписів Закону України "Про доступ до судових рішень" були своєчасно розміщені судом у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Позивач у відповіді на відзив від 26.09.2025 (вхід. № 12369) заявив клопотання про визнання поважними причину пропуску строку на подання відповіді на відзив та про поновлення цього строку.

В обґрунтування заявленого клопотання позивач посилається на те, що 25.09.2025 ознайомившись із матеріалами справи № 917/1731/25 в ЄСІТС, останній дізнався про відзив на позовну заяву, який не було направлено АТ "Полтавагаз" відповідачем.

Позивач зазначає, що відзив на позов по цій справі було направлено представнику АТ "Полтавагаз" Тур Н.І. 19.09.2025 (в п`ятницю) в 17.13 (в неробочий час), яка крім того перебувала у відпустці з 22.09.2025 по 03.10.2025. На підтвердження цієї обставини позивач залучив в додатки до відзиву докази перебування представника АТ "Полтавагаз" Тур Н.І. у відпустці.

При розгляді цього клопотання суд зазначає наступне.

У ч. 1 ст. 118 ГПК України унормовано, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Процесуальні права здійснюються відповідно до принципів змагальності (ст. 13 ГПК України) та диспозитивності (ст. 14 ГПК України).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Мала проти України" по. 4436/07 від 03.07.2014 зазначено, що "ключовим для концепції справедливого розгляду справи як у цивільному, так і кримінальному провадженні є те, щоб скаржник не був позбавлений можливості ефективно представляти свою справу в суді та мав змогу нарівні із протилежною стороною користуватися правами, передбаченими принципом рівності сторін. Принцип рівності сторін вимагає "справедливого балансу між сторонами", і кожній стороні має бути надано відповідну можливість для представлення своєї справи в умовах, що не ставлять її у суттєво невигідне становище порівняно з її опонентом".

У п. 5.16 постанови від 23 січня 2020 року у справі № 925/186/19 Верховний Суд зазначив, що оскільки згідно з практикою Європейського суду з прав людини "надмірний формалізм" може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції; це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA ("Зубац проти Хорватії") від 5 квітня 2018 року).

Враховуючи, викладені у клопотанні причини пропуску процесуального строку, в зв`язку з необхідністю забезпечення рівності усіх учасників судового процесу та змагальності сторін, суд на підставі ст. 119 ГПК України суд визнає причини пропуску процесуального строку для подання відповіді на відзив поважними та клопотання позивача про поновлення строку на її подання задовольняє.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Водночас суд зауважує, що відповідно до пунктів 3 та 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд також зазначає, що з урахуванням умов воєнного стану в Україні, загальної ситуації в Україні та особливого режиму роботи суду, спрямованого на необхідності збереження життя і здоров`я суддів, працівників апарату та відвідувачів суду, суд здійснює розгляд справи №917/1731/25 у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення (ч. 4 ст. 240 ГПК України). Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 ГПК України).

3. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи.

15.01.2024 року між власником системи газопостачання, який не є ГРМ, Товариством з обмеженою відповідальністю "Миргородська інвестиційна група" (далі Замовник) з однієї сторони та виконавцем Акціонерним товариством "Оператор газорозподільної системи "Полтавагаз", керуючись Кодексом газорозподільних систем (далі Кодекс ГРМ), який затверджений постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2494, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України від 06.11.2015 за № 1379/27824, Правилами безпеки системи газопостачання (далі ПБСГ), затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 15.05.2015 № 285 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України від 06.06.2015 № 674/27119, укладено договір № 10-81 на технічне обслуговування систем газопостачання (далі - Договір, а.с. 16-18).

У Договорі сторони узгодили, зокрема, наступне :

- Замовник доручає, а виконавець приймає на себе виконання робіт з технічного обслуговування (далі ТО) систем газопостачання), що належать Замовнику і знаходиться за адресою: м. Миргород, пров. Шкільний (п. 1.1 Договору);

- Виконавець зобов`язується проводити якісно роботи з технічного обслуговування в міжремонтний період (п. 2.1.1 Договору);

- Замовник зобов`язаний сплачувати за ремонт газових приладів та пристроїв, реконструкцію систем газопостачання відповідно до заявок Замовника з урахуванням вартості обладнання, його вузлів та деталей (п. 2.2.12 Договору);

- Замовник зобов`язаний своєчасно розрахуватися з Виконавцем за виконанні роботи згідно з наданими документами та здійснювати передоплату за придбання запасних частин у не пізніше 5 днів до початку виконання робіт (п. 2.2.13 Договору);

- Замовник зобов`язаний повертати Виконавцю підписані акти прийому-передачі виконаних робіт або надсилати обґрунтовані зауваження щодо відмови у їх підписанні у 5 термін з дати виконання робіт. Уразі неотримання Виконавцем підписаних актів прийому-передачі виконаних робіт або письмової відмови Замовника у їх підписанні у 10 денний термін від дати акта, роботи вважаються виконаними, а акти підписаними (п. 2.2.14 Договору);

- оплата фактично виконаних робіт з ТО виконується Замовником шляхом перерахування грошових коштів наданого виконавцем рахунку та акту виконаних робіт не пізніше 10 числа місяця наступного за місяцем виконання робіт (п. 5.2 Договору);

- за несвоєчасну оплату послуг у строки зазначені у п.5.2 даного Договору, Замовник сплачує на користь Виконавця крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення платежу (п. 6.2 Договору).

Сторонами без зауважень підписаний акт № 66/55.3 приймання виконаних підрядних робіт за ІV квартал 2024 року на суму 19 097,00 грн (арк.с. 19).

Позивачем на адресу відповідача листом від 18.06.2025 № 55.1/07926 направлено рахунок на оплату № 239 від 28 листопада 2024 року на суму 19 097,00 грн.

01.08.2025 позивач звернувся до Господарського суду Полтавської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення із Товариства з обмеженою відповідальністю "Миргородська інвестиційна група" - 19 097,00 грн - основного боргу, 3 219,28 грн - пені, 318,63 грн - 3% річних, 1 234,61 грн - інфляційних втрат та 242,24 грн - судового збору, а всього - 24 111,76 гривень.

06.08.2025 Господарським судом Полтавської області видано судовий наказ по справі № 917/1517/25 яким стягнуто, з Товариство з обмеженою відповідальністю "Миргородська інвестиційна група", вул. Незалежності, 19, м. Миргород, Миргородський р-н, Полтавська обл., 37600, на користь Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз», вул. Володимира Козака, 2А, м.Полтава, 36000, на р/р НОМЕР_1 в філії - Полтавське облуправління АТ "Державний ощадний банк України" - 19 097,00 грн - основного боргу, 3 219,28 грн - пені за період з 10.01.2025 по 31.07.2025, 318,63 грн - 3% річних 10.01.2025 по 31.07.2025, 1 234,61 грн - інфляційних втрат за період з 10.01.2025 по 30.06.2025 та 242,24 грн - судового збору.

Після видачі судового наказу Господарським судом Полтавської області позивачу від відповідача надійшли кошти в сумі 23 708,90 грн, згідно платіжної інструкції № 1839 від 06.08.2025, де в призначенні платежу зазначено: оплата за послуги згідно Договорів № 10-81 від 15.01.2024, № 10-81 від 02.01.2025 та рах., в т.ч. ПДВ 20 % 3 951,48 грн.

Позивач зазначає, що по Договору № 10-81 від 15.01.2024 сплачено 19 097,00 грн, а по договору № 10-81 від 02.01.2025 року сплачено 4 611,90 грн. Ця обставина відповідачем не спростовується.

21.08.2025 на адресу Господарського суду Полтавської області надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Миргородська інвестиційна група" (вхід. №10830) про скасування судового наказу від 06.08.2025 у справі № 917/1517/25.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 21.08.2025 по справі № 917/1517/25 судовий наказ Господарського суду Полтавської області від 06.08.2025 у справі № 917/1517/25, виданий за заявою Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Полтавагаз", вул. Володимира Козака, 2А, м. Полтава, 36000, про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Миргородська інвестиційна група" (ТОВ "МІГ"), вул. Незалежності, 19, м. Миргород, Миргородський р-н, Полтавська обл., 37600, заборгованості за Договором № 10-81 від 15.01.2024 на технічне обслуговування систем газопостачання у розмірі 23 869,52 грн, у т.ч. 19 097,00 грн - основного боргу, 3 219,28 грн - пені за період з 10.01.2025 по 31.07.2025, 318,63 грн - 3% річних 10.01.2025 по 31.07.2025, 1 234,61 грн - інфляційних втрат за період з 10.01.2025 по 30.06.2025 та 242,24 грн - судового збору - скасовано.

Оскільки відповідачем було сплачено тільки основний борг по Договору від 15.01.2024 № 10-81 на технічне обслуговування систем газопостачання, а штрафні санкції за несвоєчасну оплату боргу не були сплачені, позивач звернувся до суду з цим позовом.

4. Норми права, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення, та висновки господарського суду за результатами вирішення спору.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочин за приписами ст. 204 ЦК України є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Положеннями статей 627, 628 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 67 Господарського кодексу України (в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин, надалі - ГК України) відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України (частина 2 статті 67 ГК України).

Частиною 1 статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати Від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини 2 статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Господарське зобов`язання виникає, зокрема, із господарського договору (стаття 174 Господарського кодексу України).

Частиною 1 статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором надання послуг.

Згідно ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 599 ЦК України та ст. 202 ГК України господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач належним чином виконав зобов`язання за вищезазначеним Договором щодо надання послуг. Відповідач в порушення прийнятих на себе зобов`язань за вказаним Договором оплатив позивачу отримані послуги з простроченням термінів встановлених Договором. Ця обставина відповідачем не спростовується.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не почав його виконувати або не виконав його у строк, встановлений договором.

Частиною 1 статті 216 ГК України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частина перша статті 173 ГК України містить визначення господарського зобов`язання, яким визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Тобто в розумінні статей 173 та 230 ГК України пеня є різновидом господарської санкції за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, суть якого може полягати як в зобов`язанні сплатити гроші (грошове зобов`язання), так і в зобов`язанні виконати роботу, передати майно, надати послугу (негрошове зобов`язання).

Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (ст. 547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 551 ЦК України).

Відповідно до статтей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 6 ст. 231 ГК України передбачено, що за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань підлягають стягненню штрафні санкції у вигляді пені, розмір якої повинен визначатися обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами та узгоджуватися в договорі.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 6.2 Договору визначено, що за несвоєчасну оплату послуг у строки зазначені у п.5.2 даного Договору, Замовник сплачує на користь Виконавця крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення платежу.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення 3 219,28 грн пені за період з 10.01.2025 по 31.07.2025.

Здійснивши перерахунок пені, суд встановив, що розмір вимог позивача в цій частині не перевищує розрахований судом, позовні вимоги в цій частині є правомірними та підлягають задоволенню повністю.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Суми, які кредитор може стягнути з боржника відповідно до ст. 625 ЦК України, носять компенсаторний характер, а право на їх стягнення з`являється у кредитора після прострочення боржника, тобто у разі неправомірного користування боржником грошовими коштами кредитора.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц зробила висновок, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Частиною 4 ст. 236 ГПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позивач заявив до стягнення з відповідача 318,63 грн 3% річних за період 10.01.2025 по 31.07.2025 та 1 234,61 грн інфляційних втрат за період з 10.01.2025 по 30.06.2025, нарахованих за несвоєчасну сплату відповідачем отриманих послуг.

Суд, перевіривши розмір заявлених вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань, не виявив завищення їх розміру з боку позивача, а тому вимоги в цій частині є правомірними та підлягають задоволенню повністю.

Стосовно посилань відповідача на приписи ст. 233 ГК України та ч. 4 ст. 551 ЦК України, як на підставу для зменшення заявлених до стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних нарахувань, суд зазначає наступне.

Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною 2 статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими : потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі.

За частинами 1, 2 статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку чи поставки товару не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 ЦК України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.

За змістом статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

У той же час зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є дискреційним правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.01.2024 по справі №911/2269/22.

Відповідачем не доведено жодними доказами ні обставин його важкого фінансового стану, ні значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків.

Умовами Договору (п. 6.2) сторони передбачили відповідальність відповідача у разі прострочення виконання зобов`язань з оплати отриманих послуг.

Таким чином, на момент укладення Договору та отримання послуг відповідач мав розуміти всі ризики, які можуть виникнути в зазначених умовах, однак свідомо уклав Договір на зазначених умовах.

Ризик погіршення умов господарювання є нормальним явищем. Ризик - є однією із ознак підприємництва (згідно ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку). Більш того, принцип комерційного розрахунку та власного комерційного ризику є одним із принципів господарської діяльності (ст. 44 ГК України). Отже складнощі, які виникли у відповідача із виконанням спірного договору охоплюються його (відповідача) підприємницьким ризиком. Тому, у суду немає правових підстав перекладати комерційний ризик відповідача на позивача, шляхом звільнення позивача від виконання прийнятих на себе обов`язків за договором.

При цьому, відповідачем не наведено обставин, які б перешкоджали своєчасному виконанню зобов`язань щодо оплати у термін, встановлений договором.

Отже, в даному випадку розмір заявлених до стягнення пені та інших нарахувань, який погоджений сторонами Договору, має компенсаторний характер, а не виступає інструментом збагачення для позивача.

Окрім того, прохання відповідача про зменшення штрафних санкцій фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Більше того, задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру заявленого позивачем до стягнення пені нівелює сам інститут штрафних санкцій як відповідальності.

А тому, беручи до уваги баланс інтересів сторін та враховуючи, що відповідач прострочив виконання зобов`язання перед позивачем, не довів належними доказами виключних обставин для зменшення розміру неустойки, суд приходить до висновку, що підстави для відмови у стягненні неустойки відсутні.

Відповідачем в порядку, визначеному процесуальним законом, не надано належних та допустимих доказів наявності істотних обставин, які є підставою для зменшення розміру нарахованих штрафних санкцій.

Таким чином, оцінюючи викладене в сукупності, приймаючи до уваги, що питання зменшення вищенаведеної суми пені не є обов`язком суду, а його правом, і таке право підлягає застосуванню виключно у виняткових випадках, враховуючи заявлений до стягнення розмір пені, інфляційних втрат та 3% річних суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача щодо зменшення розміру пені.

Крім того, при вирішенні клопотання відповідача, судом було враховано правові позиції викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі №903/602/24 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.10.2023 у справі № 904/4334/22, від 24.01.2024 у справі № 917/991/22, від 01.10.2024 у справі №910/18091/23 та від 05.11.2024 у справі № 902/43/24, а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 712/4975/22.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 у справі №903/602/24 зазначила, що саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних. Таким чином, розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.

Згідно із ч. 2-3 ст.13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом досліджено всі докази, наявні у матеріалах справи.

Допустимих доказів в спростування зазначеного чи будь-яких інших обґрунтованих заперечень по суті спору відповідач суду не надав.

Відповідач контррозрахунку ціни позову не надав, незгоди щодо арифметичної правильності розрахунку у відзиві не висловив, вимогу не заперечив.

Відповідно до ч. 4 ст. 165 ГПК України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Отже, з аналізу наведених норм права та поданих доказів, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 3 219,28 грн пені, 318,63 грн 3% річних та 1 234,61 грн інфляційних втрат, підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходив із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи при зверненні з позовом у даній справі позивачем надані докази сплати судового збору у розмірі 2 422,40 грн.

Зарахування вказаної суми судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України підтверджується відповідною випискою.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на задоволення позову у повному обсязі та враховуючи приписи ст. 129 ГПК України, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача в сумі 2 422,40 грн.

Керуючись статтями 129, 232-233, 236-238, 240, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариство з обмеженою відповідальністю «Миргородська інвестиційна група» (, вул. Незалежності, 19, м. Миргород, Миргородський р-н, Полтавська обл., 37600) на користь Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз» (вул. Козака, 2-а, м. Полтава, Полтавська область, 36000, на р/р НОМЕР_1 в філії - Полтавське облуправління АТ «Державний ощадний банк України») 3 219,28 грн - пені, 318,63 грн - 3% річних, 1 234,61 грн - інфляційних втрат та 2 422,40 грн - судового збору.

Видати наказ із набранням рішенням законної сили.

3. Рішення надіслати учасникам справи в порядку, встановленому статтею 242 ГПК України.

Рішення підписано 12.11.2025 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ст. 256 ГПК України).

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України).

Суддя О.В.Ківшик