РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.11.2025Справа № 910/10353/25
Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи №910/10353/25

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Алмет»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалтинг Девелопмент Інвестмент Груп»

про стягнення 354959,50 грн

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Алмет» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалтинг Девелопмент Інвестмент Груп» (далі - відповідач) про стягнення 354959,50 грн

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань за договором поставки №1 від 10.06.2025 не у повному обсязі розрахувався за поставлений товар, у зв`язку з чим позивачем заявлено до стягнення основний борг у розмірі 353217,60 грн та 3 % річних у розмірі 1741,90 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.08.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/10353/25, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, встановлено сторонам строки на подачу заяв по суті спору.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 11 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно з ч. 4 ст. 89 Цивільного кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, фізичних осіб - підприємців та відокремлені підрозділи юридичної особи, утвореної відповідно до законодавства іноземної держави, з Єдиного державного реєстру. Невід`ємною архівною складовою частиною Єдиного державного реєстру є Реєстр документів дозвільного характеру, Єдиний реєстр громадських формувань, Реєстр громадських об`єднань та Єдиний реєстр підприємств, щодо яких порушено провадження у справі про банкрутство.

Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 29.08.2025 направлялась судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 03150, м. Київ, вул. Тютюнника Василя, буд. 53, офіс 1148.

Втім, ухвала суду була повернута органом поштового зв`язку без вручення відповідачу з відмітками «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до ч. 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають електронного кабінету та яких неможливо сповістити за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає чи не перебуває.

При цьому, суд зауважує, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками «адресат відмовився», «за закінченням терміну зберігання», «адресат вибув», «адресат відсутній» і т.п., з врахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Поміж цим, враховуючи відсутність в матеріалах справи підтверджень наявності порушень оператором поштового зв`язку вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, суд вважає, що у разі, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто, повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Сам лише факт не отримання заявником кореспонденції, яку суд з додержанням вимог процесуального закону надсилав судову кореспонденцію за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на її адресу.

Суд також звертає увагу на те, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому, отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника.

У постанові від 09.12.2021 у справі №911/3113/20 Верховний Суд, здійснивши аналіз статей 120, 242 Господарського процесуального кодексу України, пунктів 11, 17, 94, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, дійшов висновку, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, за відсутності відомостей у суду про наявність у такої сторони інших засобів зв`язку та/або адреси електронної пошти, необхідність зазначення яких у процесуальних документах передбачена ст. ст. 162, 165, 258, 263, 290, 295 Господарського процесуального кодексу України, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі.

При цьому, суд враховує, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами» від 29.06.2023, який набрав чинності 21.07.2023 та введений в дію 18.10.2023, внесено зміни до ряду статей Господарського процесуального кодексу України.

Так, частиною 6 статті 6 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку. Процесуальні наслідки, передбачені цим Кодексом у разі звернення до суду з документом особи, яка відповідно до цієї частини зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються судом також у випадках, якщо інтереси такої особи у справі представляє адвокат. Якщо реєстрація електронного кабінету в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суперечить релігійним переконанням особи, яка зобов`язана його зареєструвати відповідно до цієї частини, передбачені цим Кодексом процесуальні наслідки звернення до суду такою особою без реєстрації електронного кабінету у вигляді залишення її документа без руху, його повернення або залишення без розгляду не застосовуються за умови, що особа заявила про такі обставини одночасно із поданням відповідного документа шляхом подання окремої обґрунтованої письмової заяви.

Отже, з 18 жовтня 2023 року, відповідач у відповідності до приписів ч. 6 ст. 6 Господарського процесуального кодексу України зобов`язаний був зареєструвати електронний кабінет Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, і така реєстрація забезпечила б отримання відповідачем процесуальних документів, в тому числі ухвали суду про відкриття провадження у справі від 29.08.2025, а отже отримання ухвал Господарського суду міста Києва , зокрема в електронному кабінеті, залежало виключно від волі відповідача.

Враховуючи наведене, оскільки відповідачем не повідомлено суду про зміну місцезнаходження, суд дійшов висновку, що в силу положень пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України день проставлення у поштовому повідомленні відмітки «за закінченням терміну зберігання» вважається днем вручення відповідачу ухвали суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, суд належним чином виконав свій обов`язок щодо повідомлення відповідача про розгляд справи.

Разом з цим, у відповідності до вимог статей 165, 251 Господарського процесуального кодексу України, відповідачу був встановлений строк для подання відзиву на позовну заяву протягом 15-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Втім, відповідач у визначений законом строк не подав ні відзиву на позовну заяву, ні клопотання про продовження строку на його подання.

Приписами ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у встановлений строк не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, Господарський суд міста Києва , -

ВСТАНОВИВ:

10.06.2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Алмет» (далі - постачальником) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Консалтинг Девелопемент Інвестмент Груп» (далі - покупцем) було укладено договір поставки №1 (далі - договір), за умовами пункту 1.1 якого постачальник зобов`язується передавати у власність покупцеві, а покупець зобов`язується приймати й оплачувати згідно з умовами цього договору товар, що надалі іменується «товар», в асортименті, кількості і за цінами, які вказуються у відповідних рахунках-фактурах на окрему партію товару та у видаткових накладних на кожну окрему партію товару.

Відповідно до пункту 1.2 договору замовлення на кожну окрему партію товару формується на підставі письмової заявки покупця і підписується співробітником постачальника, або іншою уповноваженою постачальником особою, з одного боку, та покупцем (уповноваженою покупцем особою), з іншого боку, після чого виставляється рахунок-фактура.

На кожну окрему партію товару складається окрема видаткова накладна (пункт 1.3 договору).

Згідно пункту 1.4 договору право власності на товар (партію товару), що постачається за цим договором, переходить від постачальника до покупця у момент передання товару (партії товару), що підтверджується підписом покупця у видатковій накладній за умови 100 % оплати за товар.

За умовами пункту 2.1 договору найменування, кількість, асортимент, розмір, колір товару і ціни на товар визначаються у замовленні на кожну окрему партію товару, яке формується на підставі письмової заявки покупця.

Пунктом 2.2 договору встановлено, що загальна кількість товару, що поставляється, визначається у рахунках-фактурах на кожну партію товару, які постачальник формує на підставі замовлення на окрему партію товару. Покупець не може вносити зміни в кількість і асортимент товару, зазначеного в замовленні, після оплати відповідного рахунка-фактури.

Постачальник зобов`язаний передати товар належної якості. Якість товару повинна відповідати технічним умовам, державним стандартам, та іншій нормативно-технічній документації, яка встановлює вимоги до якості товару. Постачальник зобов`язаний передати товар, який відповідає вимогам законодавства України (пункти 2.3, 2.4 договору).

Відповідно до пунктів 3.1, 3.2 договору загальна вартість договору визначається шляхом складання сум зазначених у рахунках-фактурах. Розрахунки за цим договором здійснюються в національній валюті України, у безготівковій формі, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника, реквізити якого зазначені у відповідних рахунках-фактурах на окрему партію товару. Датою оплати є дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Пунктом 3.3 договору сторонами встановлено порядок оплати: покупець здійснює повну оплату товару на підставі, виставленого (направленого факсимільним повідомленням або електронною поштою на адресу: ) постачальником, рахунка-фактури. Покупець зобов`язаний оплатити рахунок-фактуру у розмірі 100% від загальної вартості окремої партії товару, протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту отримання рахунку-фактури.

Згідно пункту 4.1 договору на підставі письмової заявки покупця постачальник формує замовлення на окрему партію товару, в якому зазначається найменування, кількість, асортимент, розмір, колір товару і ціни на товар. Покупець (уповноважена покупцем особа) на підтвердження своєї згоди з інформацією, що міститься у замовленні на окрему партію товару, підписує замовлення на окрему партію товару. Замовлення на окрему партію товару може бути підписане за допомогою факсимільного зв`язку або електронною поштою на адресу: , і буде мати ту ж юридичну чинність, що й оригінал.

За умовами пункту 5.1 договору датою поставки товару вважається дата, зазначена на видатковій накладній.

Покупець зобов`язаний прийняти замовлений (відповідно до п. 4.1 цього договору) та поставлений товар відповідно до ст. 689 Цивільного кодексу України (пункт 5.2 договору).

Пунктом 5.3 договору встановлено, що покупець отримує товар відповідно до видаткової накладної на підставі довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей встановленого зразка.

Відповідно до пункту 5.4 договору постачальник передає покупцю оригінали рахунку-фактури та видаткової накладної.

Приймання товару за кількістю та якістю здійснюється відповідно до умов цього договору, а у випадках передбачених цим договором - відповідно до Господарського кодексу України, Інструкції «Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю», затвердженої постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15.06.1965р., Інструкції «Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за якістю», затвердженої постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 24.04.1966р (пункт 5.6 договору).

За умовами пункту 5.7 договору товар вважається переданим у власність покупця за кількістю та якістю та таким, що відповідає всім вимогам відповідних ДСТУ або іншій нормативно-технічній документації, що встановлює вимоги до якості Товару, після підписання уповноваженими особами постачальника та покупця видаткових накладних, оформлених належним чином.

Згідно пункту 8.1 договору сторони повинні виконувати свої зобов`язання добросовісно та належним чином відповідно до умов цього договору та вимог чинного законодавства України, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту.

Цей договір набирає чинності з дня підписання його сторонами і діє до 31.12.2025 року (пункт 9.1 договору).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач на виконання умов договору в порядку пунктів 3.1, 3.2 та 3.3 договору виставив відповідачу рахунок на оплату №2236 від 10.06.2025 на суму 1253217,60 грн у тому числі ПДВ, за товар, а саме: гофрований лист 2,00 мм у кількості 221 шт. та гофрований лист 2,00 мм у кількості 103 шт.

У подальшому, позивач на виконання умов укладеного договору поставив відповідачу обумовлений договором товар на загальну суму 1253217,60 грн, що підтверджується видатковими накладними №1639 від 19.06.2025 на суму 198900,00 грн, №1802 від 30.06.2025 на суму 152100,00 грн, №1803 від 30.06.2025 на суму 391317,60 грн та №1804 від 30.06.2025 на суму 510900,00 грн, які підписані сторонами без будь-яких зауважень та скріплені печатками. Факт поставки товару підтверджується і товарно-транспортними накладними №РНФ-1639 від 19.06.2025, №РНФ-1802 від 30.06.2025, №РНФ-1803 від 30.06.2025 та №РНФ-1804 від 30.06.2025, з відмітками відповідача про отримання товару.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за договором свідчить і відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення позивачем умов договору щодо поставки товару.

Позаяк, відповідач оплату за отриманий товар належним чином не здійснив, сплативши лише 900000,00 грн, про що свідчать платіжні інструкції №87 від 12.06.2025 на суму 200000,00 грн та №128 від 27.06.2025 на суму 700000,00 грн, з призначеннями платежу: «Частково оплата за гофрований лист, зг.рах.ф. №2236 від 10 червня 2025 р. в т. ч. ПДВ 20%» у зв`язку з чим виник борг у розмірі 353217,60 грн.

03.07.2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалтинг Девелопмент Інвестмент Груп» надало Товариству з обмеженою відповідальністю «Алмет» гарантійний лист №07/03-1, у якому відповідач підтвердив наявність боргу в сумі 353217,60 грн та гарантував повну оплату згідно умов договору поставки №1 від 10.06.2025.

Втім, відповідач залишок вартості поставленого товару не сплатив, у зв`язку з чим позивач 11.08.2025 року направив відповідачу претензію №110825/01 від 11.08.2025, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями опису вкладення у цінний лист №549 від 11.08.2025, накладною №549 від 11.08.2025 та фіскальним чеком АТ «Укрпоташа» від 11.08.2025, в якій вимагав відповідача сплатити наявну заборгованість в сумі 353217,60 грн та нараховані в порядку статті 625 Цивільного кодексу України 3% річних у розмірі 1741,90 грн.

Однак, відповідач вказану претензію не задовольнив, як і не надав відповіді на неї, що і стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Стаття 509 Цивільного кодексу України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання, в силу вимог статей 526, 525 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, а відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Так, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ст. 692 ЦК України).

Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Пунктом 3.3 договору сторонами встановлено порядок оплати: покупець здійснює повну оплату товару на підставі, виставленого (направленого факсимільним повідомленням або електронною поштою на адресу: ) постачальником, рахунка-фактури. Покупець зобов`язаний оплатити рахунок-фактуру у розмірі 100% від загальної вартості окремої партії товару, протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту отримання рахунку-фактури.

Отже, враховуючи, що позивач на виконання умов укладеного договору виставив відповідачу рахунок на оплату №2236 від 10.06.2025 на суму 1253217,60 грн з ПДВ, і останній підтвердив факт отримання вказаного рахунку шляхом його часткової оплати, то кінцевою датою повної оплати товару є 13.06.2025 року (включно).

Втім, як встановлено судом, відповідач у встановлені строки оплату належним чином не здійснив.

Тоді як, за приписами частини 2 статті 193 Господарського кодексу України (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині повної та своєчасної оплати отриманого товару підтверджений матеріалами справи і не спростований відповідачем, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення основного боргу в сумі 353217,60 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду №910/12604/18 від 01.10.2019).

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Відтак, оскільки відповідач допустив порушення виконання взятих на себе грошових зобов`язань, позивачем нараховані і заявлені до стягнення 3% річних у розмірі 1741,90 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки позивачем не вірно визначено початок періоду прострочення, з огляду на положення статті 253 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим належним розміром 3% річних є 1712,86 грн, в іншій частині належить відмовити.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити борг, як і не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву.

З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача в сумі 4259,16 грн.

Так, позовну заяву подано в електронній формі з використанням системи «Електронний суд» у зв`язку з чим має бути застосований понижуючий коефіцієнт у розмірі 0,8, визначений частиною третьою статті 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, при цьому, позивач в частині надмірно сплаченого судового збору не позбавлений права звернутися до суду з відповідним клопотанням про його повернення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №916/228/22.

Керуючись статтями 13, 76-80, 129, 165, 232, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Алмет» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалтинг Девелопмент Інвестмент Груп» про стягнення 354959,50 грн задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалтинг Девелопмент Інвестмент Груп» (03150, м. Київ, вул. Тютюнника Василя, буд. 53, офіс 1148, ідентифікаційний код 44421493) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Алмет» (79017, Львівська обл., м. Львів, вул. Водогінна, буд. 2, офіс 223; ідентифікаційний код 41647706) основний борг у розмірі 353217 (триста п`ятдесят три тисячі двісті сімнадцять) грн 60 коп., 3% річних у розмірі 1712 (одна тисяча сімсот дванадцять) грн 86 коп. та судовий збір у розмірі 4259 (чотири тисячі двісті п`ятдесят дев`ять) грн 16 коп.

3. Видати наказ позивачу після набрання рішенням суду законної сили.

4. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 10.11.2025.

СуддяТ.В. Васильченко