ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

28 жовтня 2025 року Справа № 924/285/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Петухов М.Г., суддя Мельник О.В. , суддя Олексюк Г.Є.

секретар судового засідання Приступлюк Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу "Нижньобереговий-4"

на рішення Господарського суду Хмельницької області від 31.07.2025

(ухвалене о 15:44 год. у м. Хмельницькому, повний текст складено 05.08.2025)

у справі № 924/285/25 (суддя Музика М.В.)

за позовом Обслуговуючого кооперативу "Нижньобереговий-4"

до фізичної особи-підприємця Нагурної Валентини Іванівни

про стягнення 418 788 грн 75 коп.

за участю представників сторін:

від позивача - Керницька І. Р.;

від відповідача - Терлич В. Г.

ВСТАНОВИВ:

Обслуговуючий кооператив "Нижньобереговий-4" звернувся до Господарського суду Хмельницької області із позовом, у якому просив стягнути з фізичної особи-підприємця Нагурної Валентини Іванівни 418 788 грн 75 коп., з яких 333 000 грн коштів, перерахованих за монтаж ліфтів згідно договору від 15.01.2024, 40 788 грн 75 коп. пені та 45 000 грн штрафу.

Вимоги мотивовані невиконанням ФОП Нагурною В.І. своїх зобов`язань з проведення монтажу ліфтів та виконання пусконалагоджувальних робіт на об`єкті позивача. У заяві про зміну підстав позову від 16.06.2025 додатково заперечував твердження відповідача про належне виконання робіт за договором від 15.01.2024 та зазначав про наявність виявлених дефектів, які не були усунуті відповідачем, що мало наслідком самостійне усунення позивачем таких недоліків та спричинило понесення останнім збитків.

Господарський суд Хмельницької області рішенням від 31.07.2025 у справі № 924/285/25 в задоволенні позову відмовив. Стягнув з Обслуговуючого кооперативу "Нижньобереговий-4" на користь фізичної особи-підприємця Нагурної Валентини Іванівни 20 000 грн витрат на правову допомогу.

При ухваленні вказаного рішення суд першої інстанції виходив із того, що позивач, заявляючи вимогу про стягнення 333 000 грн збитків, посилається на дефектні акти від 27.05.2025, якими визначено орієнтовну вартість усунення дефектів у 480 000 грн. Відповідач заперечив наявність дефектів, а клопотань про експертизу сторони не подавали.

Місцевий господарський суд не прийняв зазначені акти як належні докази, оскільки вони складені з порушенням п. 3.3 договору, без доказів повідомлення відповідача та детальних розрахунків вартості робіт.

За наведеного, суд вказав, що позивач не довів наявності всіх елементів цивільного правопорушення для стягнення збитків.

Щодо вимог про стягнення пені та штрафу за несвоєчасне виконання робіт, суд вказав, що такі доводи не знайшли підтвердження, оскільки не встановлено фактів несвоєчасного чи неналежного виконання робіт відповідачем. Крім того, суд зазначив, що з наданого розрахунку пені вбачається її нарахування з 20.09.2024, однак позивач не обґрунтував, чому саме з цієї дати слід вважати наявним прострочення виконання робіт.

Відтак суд виснував, що в позові слід відмовити, оскільки позивачем не доведено несвоєчасне та неякісне виконання робіт за договором від 15.01.2024.

Розглядаючи спірні правовідносини місцевий господарський суд застосував відповідні положення ст. ст. 11, 22, 623, 626, 627, 628, 846, 852, 853, 854, 858, 875, 879 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), ст. ст. 218, 224, 225 Господарського кодексу України.

Також суд з огляду на надані відповідачем докази на підтвердження понесених судових витрат, враховувавши обсяг та характер наданої правової допомоги, розмір якої документально підтверджено, дійшов висновку, що витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 20 000 грн є достатніми та співмірними з обсягом наданої правничої допомоги, такий розмір витрат є розумним, а відтак суд присудив з позивача на користь відповідача понесені ним витрати на правову допомогу в розмірі 20 000 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Обслуговуючий кооператив "Нижньобереговий-4" звернувся з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, відповідно до якої просить:

- поновити процесуальний строк для подання доказів у справі №924/285/25. Приєднати до матеріалів справи №924/285/25: технічний звіт №1/Л-25, технічний звіт №0/Л-25;

- призначити у справі судову експертизу, проведення якої доручити Хмельницькому відділенню Київського науково-дослідного інституту судових експертиз на розгляд якої поставити питання:

1) Чи якісно змонтовані (встановлені, налагоджені) механізми роботи та обладнання 1 ліфта в/п 1000 кг на 10 зупинок в об`єкті будівництва, визначеному Замовником (в. м. Хмельницькому по вул. Нижня Берегова) та 1 ліфта в/п 450 кг на 10 зупинок в об`єкті будівництва, визначеному Замовником (в. м. Хмельницькому по вул. Нижня Берегова), якщо ні, то в чому полягають недоліки монтажу?

2) Чи є будівельні дефекти в роботі ФОП Нагурна В.І. і якщо так, то які їх причини?

3) Які роботи необхідно виконати для усунення виявлених дефектів та їх вартість?

- скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області від 31.07.2025 у справі №924/285/25 та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга обґрунтована таким.

Протиправна поведінка відповідача проявляється в неналежному виконанні укладеного договору підряду, а саме відповідач не виконав належним чином роботи з монтажу та пусконалагоджувальних робіт ліфта та щодо передачі дозволів на експлуатацію/інших технічних та дозвільних (реєстраційних) документів, необхідних для експлуатації ліфтів, проте оплату отримав.

Внаслідок такої протиправної поведінки ОК "Нижньобереговий-4" було завдано збитків, а саме позивач змушений нести витрати по усуненню недоліків неналежно виконаних робіт, що становлять 480 000 грн.

Щодо вини відповідача, то позивач надавав до суду першої інстанції докази наявності вини та наявності збитків.

Позивач довів несвоєчасне та неякісне виконання робіт за Договором від 15.01.2024, позивачем доведено наявність всіх елементів цивільного правопорушення для стягнення з відповідача збитків, а тому висновок суду першої інстанції не відповідає дійсності.

Висновок суду першої інстанції про те, що позивач не вживав заходів щодо оскарження якості робіт не відповідає дійсності, оскільки після часткового неякісного виконання робіт, позивач вживав відповідних заходів.

Акти огляду ліфтів від 20.06.2025 не можуть братися до уваги, оскільки обстежені комісією у складі осіб, які не є належними спеціалістами.

Висновок суду першої інстанції про те, що позивач не заперечував виконання робіт є хибним, оскільки позивач звернувся до суду з позовом щодо не виконання умов договору, надавши суду відповідні докази.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні вказав, що позивач посилався лише на дефектні акти, як на докази понесення позивачем збитків та не заявляв клопотань про проведення експертизи, однак позивач залучив сертифікованого ФОП Полуденного О.В. для визначення причин дефектів та обсягу вартості відновлювального ремонту для усунення недоліків та дефектів, допущених відповідачем за Договором, який за результатами проведеного дослідження сформував два дефектні акти.

Суд не був позбавлений можливості відповідно до ст. 99 ГПК України за власною ініціативою призначити судову експертизу та встановити обставини, які на його думку, необхідні під час розгляду вказаної справи.

Поза увагою суду залишилося те, що відповідач не виконала своїх зобов`язань щодо передачі дозволів на експлуатацію/інших технічних та дозвільних (реєстраційних) документів, необхідних для експлуатації ліфтів, проте оплату отримала.

За наведеного позивач вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Обґрунтовуючи клопотання про призначення експерти, позивач посилається на те, що при розгляді справи в суді першої інстанції, позивач надав докази, які підтверджують наявність дефектів у виконанні умов договору відповідачкою. Однак в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції дійшов висновку, що щодо такого предмету спору необхідним є залучення експерта та проведення судової експертизи.

Враховуючи вищевикладене, задля всебічного, повного, об`єктивного розгляду справи та встановлення реального обсягу виконаних ФОП Нагурною В.І. робіт та їх вартості, тобто для з`ясування обставин, що мають значення для справи, на думку скаржника, є необхідність призначити у справі №924/285/25 будівельно-технічну експертизу.

Відповідачка подала суду апеляційної інстанції відзив, в якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги і вважає, що наявні підстави для залишення її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з таких підстав.

Заперечуючи позицію відповідача, щодо придатності ліфтів до експлуатації, позивач посилається на недолучені до справи документи технічні звіти ТОВ "Солар Вейв Енерджі", які не можуть буди доказом будь яких обставин по справі.

Позивачем не надано жодних підтверджуючих документів чи експертних висновків щодо невиконання монтажних робіт та етапів їх виконання.

ФОП Нагурна В.І. надала позивачу підписані з її сторони акти надання послуг №7 та №7/1 від 30.09.2024 про виконання згідно договору №13/01 від 15.01.2024 пусконалагоджувальних робіт та монтажу ліфтів на загальну суму 300 000 грн.

Безпідставним є посилання скаржника, як на докази вини відповідача та наявності збитків, на дефектні акти складені 27.05.2025 ФОП Полуденним О.В. щодо ліфта пасажирського в/п 400 кг та дефектний акт щодо ліфта пасажирського 1 000 кг.

Суд прийшов обґрунтованого висновку, що двосторонній акт міг бути складений у тому випадку, коли замовник своєчасно виявив перелік недоліків виконаних робіт та направив обґрунтовану претензію з їх деталізацією на адресу виконавця, а виконавець, зі свого боку, спростував їх наявність або погодився їх усунути.

Позивач, ані самостійно, ані протягом вирішення спору судом першої інстанції не заявляв клопотань про призначення експертизи задля встановлення якості виконаної відповідачкою роботи, не вжив заходів щодо оскарження якості, а лише у складених після відкриття провадження у цій справі дефектних актах від 27.05.2025 заявив про недоліки роботи.

Ухвалюючи рішення по справі суд сформував свою позицію в тому числі на перегляді наявних в матеріалах справи відеозаписів змонтованих ліфтів та виконаних пусконалагоджувальних робіт.

Заперечує проти призначення експертизи

Також просить стягнути з позивача 20 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

В судових засіданнях Північно-західного апеляційного господарського суду 30.09.2025 та 28.10.2025 представниця скаржника підтримала доводи, наведені в апеляційній скарзі, стверджує, що судом першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення було порушено норми матеріального та процесуального права. Просила рішення Господарського суду Хмельницької області від 31.07.2025 у справі №924/285/25 скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Представник відповідачки в судових засіданнях 30.09.2025 та 28.10.2025 заявив, що з доводами скаржника не погоджується, вважає їх безпідставними, а оскаржене рішення таким, що відповідає встановленим обставинам справи та нормам закону. З огляду на зазначене, просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Щодо доданих позивачем до апеляційної скарги технічного звіту №1/Л-25, а також технічного звіту №0/Л-25, суд апеляційної інстанції вказує таке.

Відповідно до ч. 3 ст.269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов`язаний самостійно з`ясовувати відповідні причини.

Відповідно до висновку щодо застосування статей 80, 269 ГПК України, викладеного Верховним Судом у постанові від 18.06.2020 у справі №909/965/16, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи.

Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен письмово обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає. В той же час, у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Суд апеляційної інстанції також бере до уваги висновок Верховного Суду викладений в постанові від 30.03.2018 у справі № 910/24486/16 за яким неналежне виконання стороною свого процесуального обов`язку з доведення у суді першої інстанції обставин, на які остання (сторона) посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не може бути компенсоване цим учасником судового процесу на наступних етапах розгляду справи (у судах апеляційної чи касаційної інстанцій). В іншому випадку зазначене могло б призвести до безпідставного скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи неподання таких доказів скаржник вказує, що не погодуючись із висновком комісії, що надана відповідачкою про те, що ліфти придатні до експлуатації, позивач звернувся до ТОВ "Солар Вейв Енерджи" щодо встановлення дефектів та невідповідностей ліфта у день, який був запропонований відповідачкою.

Відповідні технічні звіти були виготовлені 10.07.2025 та отримані адвокатом фізично після ухвалення рішення суду у справі, а тому не могли бути подані до суду першої інстанції.

Вказані технічні звіти виконані юридичною особою, яка має всі необхідні дозвільні документи на проведення робіт підвищеної небезпеки, а також відповідну акредитацію. Проведення технічного огляду здійснювалось експертом технічним з промислової безпеки з правом проведення технічного огляду та/або експертного обстеження ліфтів з відповідним посвідченням.

Звертає увагу суду, що вказана заява була складена з метою додаткового обґрунтування апеляційної скарги на спростування висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні.

Апеляційний господарський суд відмічає, що питання звернення позивача до відповідного суб`єкта для отримання технічного звіту, є об`єктивною обставиною. Тобто позивач не був позбавлений можливості завчасно звернутися до ТОВ "Солар Вейв Енерджи", отримати відповідні докази, та подати їх суду першої інстанції.

Тому суд апеляційної інстанції нові докази не приймає та не надає їм оцінки.

Щодо клопотання про призначення експертизи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За приписами ст. 98 ГПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи. Суд має право за заявою учасників справи або з власної ініціативи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку. У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (прізвище, ім`я, по батькові, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом, також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Якщо експерт під час підготовки висновку встановить обставини, що мають значення для справи, з приводу яких йому не були поставлені питання, він має право включити до висновку свої міркування про ці обставини.

Статтею 1 Закону України "Про судову експертизу" передбачено, що судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Згідно із ст. 99 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів. У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу. При призначенні експертизи судом експерт або експертна установа обирається сторонами за взаємною згодою, а якщо такої згоди не досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд. З урахуванням обставин справи суд має право визначити експерта чи експертну установу самостійно. У разі необхідності може бути призначено декілька експертів для підготовки одного висновку (комісійна або комплексна експертиза). Питання, з яких має бути проведена експертиза, що призначається судом, визначаються судом. Учасники справи мають право запропонувати суду питання, роз`яснення яких, на їхню думку, потребує висновку експерта. У разі відхилення або зміни питань, запропонованих учасниками справи, суд зобов`язаний мотивувати таке відхилення або зміну. Питання, які ставляться експерту, і його висновок з них не можуть виходити за межі спеціальних знань експерта. Призначений судом експерт невідкладно повинен повідомити суд про неможливість проведення ним експертизи через відсутність у нього необхідних знань або без залучення інших експертів.

Отже, якщо суд доходить висновку, що для того, щоб надати оцінку певним обставинам справи йому не вистачає певних знань, суд вправі призначити судову експертизу, поставивши перед експертом конкретні запитання, врахувавши клопотання сторін або сформулювавши питання експерту на власний розсуд.

Також, вирішуючи питання про призначення у справі судової експертизи, суд враховує, що тягар доведення наявності чи відсутності обставин, на яких ґрунтуються заперечення, лежить на стороні, яка на них посилається.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку у разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи (постанови Верховного Суду від 14.07.2021 у справі №902/834/20, від 13.08.2021 у справі №917/1196/19, від 30.09.2021 у справі №927/110/18).

Призначення експертизи є правом, а не обов`язком господарського суду, при цьому питання щодо призначення експертизи вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням предмета, підстав позову та обставин справи. Аналогічний висновок наведений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.04.2021 у справі №927/685/20.

Суд апеляційної інстанції враховує, що під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем відповідне клопотання не заявлялося, а також позивач не був позбавлений права підготувати та надати судам висновок експерта, виготовлений на замовлення учасника справи.

Суд зазначає, що безпідставне призначення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

За наведеного вище в сукупності, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання скаржника про призначення у цій справі експертизи.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при ухвалені рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з такого.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що 15.01.2024 між ФОП Нагурною В.І. (постачальник) та ОК "Нижньобереговий-4" (покупець) було укладено договір поставки №15/01 щодо поставки ФОП Нагурною В.І. ОК "Нижньобереговий-4" двох ліфтів вартістю 1 518 110 грн (т. 1, а. с. 12).

В той же день, між ФОП Нагурною В.І. (підрядник) та ОК "Нижньобереговий-4" (замовник) укладено Договір №13/01 (далі договір; т. 1, а. с. 48-50), відповідно до якого замовник доручає, а підрядник зобов`язується виконати комплекс робіт з: монтажу та пусконалагоджувальних робіт 1 ліфта в/п 1000 кг на 10 зупинки в об`єкті будівництва, визначеному замовником (в м. Хмельницькому, по вул. Нижня Берегова); монтажу та пусконалагоджувальних робіт 1 ліфта в/п 450 кг на 10 зупинки в об`єкті будівництва, визначеному замовником (в м. Хмельницькому, по вул. Нижня Берегова).

Підрядник виконує вищевказані роботи згідно затвердженої кошторисної документації та забезпечує їх виконання у визначений договором термін (п. 1.2. договору).

Строк дії договору: з моменту його підписання до виконання сторонами взятих на себе зобов`язань в межах цього договору (п. 1.3. договору).

Договірна ціна визначається на підставі кошторисної документації відповідно з Порядком визначення вартості будівництва (ДСТУ Б.Д.1.-1:2013 ) та іншими діючими нормативними документами. Договірна ціна за цим договором складає 300 000 грн. (п. 2.1. договору).

У п. 2.3. договору сторони погодили, що розрахунки за виконані роботи проводяться на підставі актів приймання-передачі виконаних робіт, які підписуються замовником та підрядником.

Згідно п. 3.1. договору підрядник зобов`язаний виконати роботи, передбачені п. 1.1. даного договору, протягом 60 календарних днів. Датою закінчення робіт вважається дата передачі паспорта ліфта, дозволу на експлуатацію та інших технічних та дозвільних (реєстраційних) документів, необхідних для експлуатації ліфта, що супроводжується підписанням Акту приймання-передачі виконаних робіт.

Гарантійний термін на обладнання/роботи становить 2 роки з моменту виконання дій, передбачених п. 3.1. та підписання акту приймання-передачі виконаних робіт. Підрядник зобов`язується у строк до 60 календарних днів з моменту акту виявлених недоліків усунути їх за власний рахунок. У разі відмови від усунення виявлених недоліків підрядник зобов`язується відшкодувати замовнику усі понесені ним витрати на ремонт ліфтів в повному обсязі (п. 3.2. договору).

У разі виявлення недоліків щодо якості робіт в процесі їх виконання або протягом гарантійного терміну сторони протягом 3 днів з моменту їх виявлення складають та підписують акт виявлених недоліків із зазначенням характеру недоліків, порядку та строків їх усунення. Якщо підрядник не підпише акт виявлених недоліків у вказаний строк та не надасть вмотивованої відмови, замовник має право надіслати такий акт в односторонньому порядку. В такому випадку акт вважається підписаним підрядником (п. 3.3. договору).

За умовами пп. 4.1.2. договору замовник зобов`язаний до початку виконання робіт забезпечити стійким електропостачанням для підключення обладнання та тимчасового освітлення шахт, машинного приміщення і робочих місць у відповідності з нормами: інвентарних стелажів і дверних проміжків, а також здійснювати всі заходи, які виключають попадання води в приямок, шахту і машинне відділення ліфта. Надати приміщення для зберігання матеріалів.

Згідно п. 4.2.6., п. 4.2.7. договору підрядник зобов`язаний за свій рахунок усувати недоробки та зауваження замовника по якості виконаних робіт, які визначені в процесі їх виконання або протягом двох років після введення об`єкту будівництва в експлуатацію. Після виконання налагоджувальних робіт, регулювання і підготовки до здачі ліфтів скласти Акт технічної готовності, забезпечити підготовку документації для реєстрації ліфтів в інспекції, організувати комісію по прийомці в експлуатацію і забезпечити її участь в їх повному технічному обстеженні.

За порушення п.п. 2.3. та 3.1. винна сторона сплачує іншій стороні пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період, за який нараховується пеня, за кожен день прострочення від суми заборгованості або договірної ціни відповідно. У випадку прострочення виконання робіт більше, ніж на 10 календарних днів, підрядник, окрім пені, додатково сплачує штраф у розмірі 15% від ціни договору (п. 5.1. договору).

Сторона звільняється від відповідальності за порушення свого зобов`язання, якщо це є наслідком невиконання другою стороною своїх зобов`язань, вказаних в договорі (п. 5.3. договору).

Передача технічної документації, обладнання, послуг повинна підтверджуватись відповідними актами приймання-передачі, підписаними сторонами (п. 6.1. договору).

Якщо до строку здачі змонтованих ліфтів замовник не забезпечить електроенергією, в разі чого не може бути проведено налагодження і пуск ліфтів в експлуатацію, замовник зобов`язаний прийняти ліфт, підписати довідку про суму виконаних робіт і сплатити її підряднику. Після подачі електроенергії ці роботи будуть виконані в 10-ти денний термін (п. 6.7. договору).

Договір підписано сторонами та скріплено їхніми печатками.

У додатку № 1 до договору погоджено найменування послуг та ціну, а саме, монтаж двох ліфтів по 130 000 грн за кожний та пусконалагоджувальні роботи вартістю по 20 000 грн, на загальну суму 300 000 грн (т. 1, а. с. 51).

ФОП Нагурна В.І. надала ОК "Нижньобереговий-4" гарантійний лист від 07.02.2024 про те, що вона на виконання договорів №15/01 та №13/01 від 15.01.2024 зобов`язується за власний рахунок після виконання пусконалагоджувальних робіт, регулювання і підготовки до здачі ліфтів, скласти Акт технічної готовності ліфтів, організувати комісію по прийомці в експлуатацію ліфтів, забезпечити її участь в повному технічному обстеженні ліфтів, надати повний перелік документів, необхідних для прийняття ліфтів в експлуатацію та поставити їх на облік, забезпечити укладення договору на технічне обслуговування зі спеціалізованою організацією, а також забезпечити реєстрацію ліфтів у компетентних органах та підготовку проектів всіх документів, які вимагатимуться від замовника для проведення такої реєстрації (т. 1, а. с. 14).

Матеріали справи містять підписані зі сторони ФОП Нагурної В.І. акти надання послуг №7 та №7/1 від 30.09.2024 про виконання згідно договору №13/01 від 15.01.2024 пусконалагоджувальних робіт та монтажу ліфтів на загальну суму 300 000 грн (т. 1, а. с. 52-53).

Позивачем перераховано відповідачці грошові кошти в загальній сумі 333 000 грн, а саме: 50 000 грн відповідно до платіжної інструкції № 806 від 29.05.2024; 30 000 грн відповідно до платіжної доручення № 812 від 04.06.2024; 70 000 грн відповідно до платіжної інструкції № 815 від 05.06.2024; 15 000 грн відповідно до платіжної інструкції № 823 від 12.06.2024; 15 000 грн відповідно до платіжної інструкції № 824 від 13.06.2024; 20 000 грн відповідно до платіжної інструкції № 832 від 18.06.2024; 36 000 грн відповідно до платіжної інструкції № 919 від 28.08.2024; 64 000 грн відповідно до платіжної інструкції № 975 від 18.10.2024; 20 000 грн відповідно до платіжної інструкції № 980 від 23.10.2024; 13 000 грн відповідно до платіжної інструкції № 981 від 30.10.2024 (т. 1, а. с. 21 на звороті - 26).

Позивач звернувся до відповідача із претензією від 13.12.2024 року із проханням повернути сплачені згідно договору №13/01 від 15.01.2024 333 000 грн. з огляду на невиконання відповідних робіт (т. 1, а. с. 33-34).

ФОП Полуденним Олександром Володимировичем складено дефектні акти від 27.05.2025, за змістом яких представником виконавця ФОП Полуденного О.В. та представником замовника виконробом Щербанем В.Д. складено такі акти про те, що на момент огляду ліфтів пасажирських в/п 400 кг та в/п 1 000 кг, що встановлено за адресою в м. Хмельницький, вул. Нижня Берегова, буд. 1-Б, виявлено дефекти. У актах також наведено перелік робіт, які потрібно здійснити для забезпечення роботи ліфтів, та зазначено, що після підрахунку орієнтована вартість обладнання та робіт по ліфтах складає 200 000 грн та 280 000 грн з відхиленням в більшу чи меншу сторону 10% (т. 1, а. с. 86-91).

Позивач вищевказані акти разом із листом № 30/05/25 від 30.05.2025 надіслав відповідачці та просив у п`ятиденний термін надати представників для усунення недоліків. Також просив надати дозвільні документи на виконання робіт підвищеної небезпеки та чинну декларацію відповідності матеріально-технічної бази, що відповідає вимогам законодавства, зокрема Технічного регламенту ліфтів і компонентів безпеки для ліфтів, відповідно до постанови КМУ від 21.06.2017 № 438.

Центрально-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці у листах від 23.06.2025 та від 18.06.2025 повідомило представницю позивача, що ТОВ "Колорит Торг" не зверталось в міжрегіональне управління із заявою для одержання дозволу на виконання робіт із підвищеної небезпеки та на експлуатацію машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки. Та також те, що ФОП Нагурна В.І. не зверталася до Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби із заявою про одержання дозволу на виконання робіт підвищеної небезпеки, а саме: здійснювати монтаж, демонтаж, налагодження, ремонт, технічне обслуговування, реконструкцію машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки та проводити технічний огляд, випробування, експертне обстеження (технічне діагностування) машин, механізмів (т. 1, а. с. 133-135).

Матеріали справи також містять надані представником відповідачки акти огляду електричного пасажирського ліфта, виконаних монтажних та пусконалагоджувальних робіт від 20.06.2025, складених представником ФОП Нагурної В.І., інженером-проєктувальником Чернецьким В.В., будівельним експертом Петращуком С.О. та монтажником ліфтів Стецюком В.І. Згідно актів, за результатами обстеження ліфтів, встановлених за адресою: АДРЕСА_1 , комісією встановлено, що усі вузли та агрегати змонтовані відповідно до креслень та технічної документації заводу-виробника; монтаж виконано повністю, зауважень до якості робіт не виявлено; пусконалагоджувальні роботи виконано повністю. Комісія рекомендує виконані роботи до огляду замовником, генеральним проектувальником та генеральним підрядником; на момент огляду на об`єкті підключено тимчасове електроживлення, що унеможливлює повноцінну передачу ліфтів в експлуатацію та постійне використання; після подачі постійної напруги необхідно провести кінцеву перевірку ліфтів, включаючи функціональні та навантажувальні випробування згідно з чинними нормами (т. 1, а. с. 150-153).

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги такі положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Як убачається із встановлених обставин справи, між позивачем та відповідачкою виникли правовідносини на підставі укладеного договору №13/01, який за своєю правовою природою є договором будівельного підряду

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

До окремих видів договорів підряду, встановлених параграфами 2 - 4 цієї глави, положення цього параграфа застосовуються, якщо інше не встановлено положеннями цього Кодексу про ці види договорів (ч.4 ст. 837 ЦК України).

У свою чергу, окремим видом підряду є договір будівельного підряду.

Частиною 1 першої статті 875 ЦК України передбачено, що за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов`язаних з місцезнаходженням об`єкта. До договору будівельного підряду застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом (ч. ч. 2, 3 ст. 875 ЦК України).

У розумінні наведеної норми основним предметом договору будівельного підряду є результат будівельних робіт - завершений будівництвом об`єкт або закінчені будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації на замовлення замовника.

Згідно з ч. 1 ст. 846 ЦК України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

Відповідно до п. 3.1. Договору, підрядник зобов`язаний виконати роботи, передбачені п. 1.1. даного договору, протягом 60 календарних днів. Датою закінчення робіт вважається дата передачі паспорта ліфта, дозволу на експлуатацію та інших технічних та дозвільних (реєстраційних) документів, необхідних для експлуатації ліфта, що супроводжується підписанням Акту приймання-передачі виконаних робіт.

Статтею 857 ЦК України визначено, що робота, виконана підрядником, має відповідати умовам договору підряду, а в разі їх відсутності або неповноти - вимогам, що звичайно ставляться до роботи відповідного характеру. Виконана робота має відповідати якості, визначеній у договорі підряду, або вимогам, що звичайно ставляться, на момент передання її замовникові. Результат роботи в межах розумного строку має бути придатним для використання відповідно до договору підряду або для звичайного використання роботи такого характеру.

Так, відповідно до частин першої та другої статті 857 ЦК України, робота, виконана підрядником, має відповідати умовам договору підряду, а в разі їх відсутності або неповноти - вимогам, що звичайно ставляться до роботи відповідного характеру. Виконана робота має відповідати якості, визначеній у договорі підряду, або вимогам, що звичайно ставляться, на момент передання її замовникові.

У відповідності до ч. 1 ст. 852 Цивільного кодексу України якщо підрядник відступив від умов договору підряду, що погіршило роботу, або допустив інші недоліки в роботі, замовник має право за своїм вибором вимагати безоплатного виправлення цих недоліків у розумний строк або виправити їх за свій рахунок з правом на відшкодування своїх витрат на виправлення недоліків чи відповідного зменшення плати за роботу, якщо інше не встановлено договором.

Право на відшкодування за рахунок підрядника витрат, понесених замовником при усуненні недоліків, допущених підрядником, є допустимим лише після укладення двостороннього акту про недоліки та не усунення існуючих недоліків підрядником.

Відповідно до ч. 1 ст. 853 ЦК України замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

У разі виникнення між замовником і підрядником спору з приводу недоліків виконаної роботи або їх причин, на вимогу будь-кого з них має бути призначена експертиза. Витрати на проведення експертизи несе підрядник, крім випадків, коли експертизою встановлена відсутність порушень договору підряду або причинного зв`язку між діями підрядника та виявленими недоліками (ч. 4 ст. 853 ЦК України).

Пунктом 3.3. Договору передбачено, що у разі виявлення недоліків щодо якості робіт в процесі їх виконання або протягом гарантійного терміну сторони протягом 3 днів з моменту їх виявлення складають та підписують акт виявлених недоліків із зазначенням характеру недоліків, порядку та строків їх усунення. Якщо підрядник не підпише акт виявлених недоліків у вказаний строк та не надасть вмотивованої відмови, замовник має право надіслати такий акт в односторонньому порядку. В такому випадку акт вважається підписаним підрядником.

З врахування викладеного, апеляційний господарський суд погоджується із твердженням суду першої інстанції, що складання двостороннього акта можливе лише за умови, якщо замовник своєчасно виявив недоліки виконаних робіт, надіслав виконавцю обґрунтовану претензію з їх детальним описом, а виконавець, у свою чергу, або заперечив їх наявність, або погодився їх усунути.

Однак, із матеріалів справи вбачається, що позивач не ініціював проведення експертизи для перевірки якості виконаних робіт, не оскаржував їх належність у встановленому порядку, а про наявність недоліків уперше заявив лише у дефектних актах від 27.05.2025, складених уже після відкриття провадження у справі.

Матеріали справи не місять доказів, на якій саме підставі ФОП Полуденний О.В. здійснював огляд ліфтів, а також кваліфікацію останнього, як експерта (зазначення відповідних КВЕД у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вказує лише на можливість провадження відповідного виду діяльності).

Більше того, умовами Договору № 13/01 сторони не передбачали можливості залучення третіх осіб, які б виконували функції інспектора щодо виконаних відповідачкою робіт (здійснювали технічний нагляд).

Верховний Суд у постанові від 04.06.2024 у справі №910/466/22 за подібних правовідносин виснував, що у випадку, якщо замовник спочатку стверджував, що виконавець не вчиняв дій щодо виконання робіт, а згодом після отримання від останнього складеного ним акта висловив свої зауваження щодо якості робіт, не заявивши при цьому до суду першої інстанції клопотання про призначення експертизи, аргументованим є визнання обставини виконання відповідачем робіт доведеною.

Суд першої інстанції вірно зауважив, що позивач протягом періоду з травня по жовтень 2024 року регулярно здійснював оплати на підставі рахунків, виставлених відповідачем, за виконання робіт із монтажу ліфтів та настилів ліфтів, які мали оплачуватися після фактичного їх виконання відповідно до пункту 2.3 договору. Водночас умовами договору не передбачено можливості внесення попередньої оплати.

Також судом приймається до уваги не заперечені позивачем твердження відповідача, викладені у відзиві на позов, щодо відсутності стабільного джерела живлення для пуску ліфтів в експлуатацію, що є підставою для не введення в експлуатацію ліфтів згідно п. 6.7. договору. В свою чергу, п. 5.3. договору звільняє сторону від відповідальності за порушення зобов`язання, що є наслідком невиконання іншою стороною своїх обов`язків.

Окрім того, стосовно акта виконаних робіт за договором підряду, підписаного однією стороною, правовий висновок викладено у пункті 6.3 постанови Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 06.12.2019 у справі № 910/7446/18 та інших. Він полягає у тому, що "передання і прийняття робіт на підставі підписаного в односторонньому порядку акта і виникнення за таким актом прав та обов`язків можливе за наявності реального виконання робіт за договором у разі неотримання обґрунтованої відмови про причини неприйняття робіт у строк, визначений договором".

За загальним правилом при вирішенні спорів щодо належного та своєчасного виконання договорів стосовно надання послуг чи виконання робіт як з боку замовника, так і виконавця (підрядника) суди повинні надавати оцінку вжитим сторонами діям на його виконання у їх сукупності з огляду саме на умови кожного договору (договорів) у конкретній справі, проте передбачена відповідним договором умова щодо оплати за надані послуги (виконані роботи) з прив`язкою до підписання відповідних актів приймання не може бути єдиною підставою, яка звільняє замовника від обов`язку здійснити таку оплату, адже основною первинною ознакою будь-якої господарської операції, як то надання послуг чи виконання робіт, є її реальність. Наявність належним чином оформлених первинних документів (підписаних уповноваженими представниками обох сторін) є вторинною, похідною ознакою. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 15.08.2023 у справі № 914/8/22, від 05.12.2023 у справі № 918/241/23.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Зазначений стандарт доказування "вірогідності доказів" підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають сторони. Тобто, необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

При цьому відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок місцевого господарського суду про те, що належних доказів, які б свідчили про неналежне виконання відповідачкою зобов`язань за договором №13/01 від 15.01.2024, позивачем не надано, а обставини виконання відповідачкою умов Договору є більш вірогідними, ніж обставина такого невиконання або неналежного виконання.

Статтею 857 ЦК України визначено, що робота, виконана підрядником, має відповідати умовам договору підряду, а в разі їх відсутності або неповноти - вимогам, що звичайно ставляться до роботи відповідного характеру. Виконана робота має відповідати якості, визначеній у договорі підряду, або вимогам, що звичайно ставляться, на момент передання її замовникові. Результат роботи в межах розумного строку має бути придатним для використання відповідно до договору підряду або для звичайного використання роботи такого характеру.

Стаття 858 ЦК України передбачає відповідальність підрядника за неналежну якість роботи.

Відповідно до ч. ч. 1-4 цієї статті якщо робота виконана підрядником з відступами від умов договору підряду, які погіршили роботу, або з іншими недоліками, які роблять її непридатною для використання відповідно до договору або для звичайного використання роботи такого характеру, замовник має право, якщо інше не встановлено договором або законом, за своїм вибором вимагати від підрядника:

1) безоплатного усунення недоліків у роботі в розумний строк;

2) пропорційного зменшення ціни роботи;

3) відшкодування своїх витрат на усунення недоліків, якщо право замовника усувати їх встановлено договором.

Застосування передбачених ч. 1 ст. 858 Цивільного кодексу України способів захисту прав і законних інтересів замовника є правом останнього. Замовник може вільно на власний розсуд застосувати чи не застосувати передбачені зазначеною нормою способи захисту.

Верховний Суд в постанові від 30.09.2019 у справі № 911/1941/18 вказав, що визначені ст. 858 ЦК України правові можливості виникають у замовника лише в тому випадку, коли на підрядника відповідно до умов закону або договору може бути покладена відповідальність за допущені у результаті виконаних робіт недоліки або коли їх поява спричинена випадковими обставинами, ризик настання, яких лежить на підряднику.

Тобто, дії підрядника мають бути протиправними, полягати в порушенні умов договору, самі недоліки повинні бути наслідком протиправних дій, тобто між діями та наслідком має бути причинний зв`язок.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками визнаються витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки, суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно зі ст.225 Господарського кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.2 ст. 623 ЦК України, розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, повинен бути реальним та доведеним позивачем.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; наявність збитків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Вище вказано, що чинним законодавством та укладеним між сторонами договором встановлено порядок виявлення недоліків виконаних робіт і, відповідно, механізм відшкодування замовнику збитків, завданих їх усуненням.

Звертаючись до суду із цим позовом, в частині стягнення 333 000 грн збитків, позивач посилався на дефектні акти від 27.05.2025, згідно яких вартість обладнання та робіт по ліфтах для усуненню дефектів, виявлених на момент огляду ліфтів по вул. Нижній Береговій, 1-Б, становить 480 000 грн з відхиленням в більшу чи меншу сторону на 10%.

Відповідачка, в свою чергу, заперечила існування відповідних дефектів.

Під час розгляду справи судом першої інстанції, сторони не заявляли клопотань про призначення в цій справі судової експертизи. Також сторони не надали до матеріалів справи висновок експерта, підготовлений на замовлення учасника справи.

Апеляційний господарський суд погоджується із неприйняттям місцевим господарським судом дефектних актів від 27.05.2025, як належних доказів понесення позивачем збитків у розмірі 480 000 грн, пов`язаних з усуненням недоліків виконаних робіт, оскільки зазначені акти складені з порушенням вимог пункту 3.3 договору та без підтвердження факту повідомлення відповідача про необхідність їх складання чи його ухилення від усунення виявлених і погоджених недоліків.

Крім того, дефектні акти містять лише перелік виявлених ФОП Полуденним О.В. та представником замовника виконробом Щербанем В.Д. дефектів та підсумок про орієнтовну вартість обладнання та робіт. Жодних детальних розрахунків із доданими відповідними доказами акти не містять.

Отже, суд першої інстанції вірно виснував, що позивачем не доведено наявності всіх елементів цивільного правопорушення для стягнення з відповідача збитків.

Щодо вимог про стягнення пені та штрафу за несвоєчасне виконання робіт, передбачених розділом 5 договору №13/01 від 15.01.2024 року, суд зазначає, що ці доводи є безпідставними, оскільки доказів виконання відповідачем робіт із порушенням строків або з недоліками не встановлено. Крім того, із поданого розрахунку пені вбачається, що її нарахування здійснено з 20.09.2024, однак позивач не навів жодних аргументів чи доказів, які б підтверджували прострочення саме з цієї дати.

Отже, беручи до уваги відсутність доказів несвоєчасного чи неякісного виконання робіт за договором від 15.01.2024, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову.

Щодо доводів скаржника про те, що відповідачка не могла виконувати Договір № 13/01 від 15.01.2024, у зв`язку із відсутністю дозвільних документів, суд апеляційної інстанції вказує таке.

В силу приписів ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При укладанні Договору № 13/01 від 15.01.2024, позивач не був позбавлений можливості отримати від відповідачки відповідні документи, перевірити кваліфікацію та наявність у неї дозвільних документів на виконання робіт підвищеної небезпеки, а також іншої документації.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 10.04.19 у справі № 390/34/17, добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

В цьому випадку, позивач уклав із відповідачкою договір, допустив її для виконання робіт та здійснював оплату, за виконанні нею роботи. Заперечення щодо відсутності дозвільних документів позивач висловив вже після звернення до суду, тобто має місце суперечлива поведінка позивача.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з позивача на користь відповідачки не переглядається у відповідності до ч. 1 ст. 269 ГПК України, оскільки скаржник не наводить доводів щодо рішення в цій частині.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що скаржник був почутим і йому надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного провадження тому, відсутні правові підстави для її задоволення.

З урахуванням викладеного в сукупності, апеляційний господарський суд погоджується із висновком місцевого господарського суду про недоведеність позовних вимог, а як наслідок про відмову в позові в повному обсязі.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.

В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене рішення Господарського суду Хмельницької області від 31.07.2025 у справі №924/285/25 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу "Нижньобереговий-4" - без задоволення.

Щодо витрат відповідачки на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу.

Реалізація кожним права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права. Правову позицію щодо цього висловив Конституційний Суд України у рішенні від 16.11.2000 №13-рп/2000 у справі про право вільного вибору захисника.

Зокрема, в абзаці п`ятому пункту 5 мотивувальної частини зазначеного рішення визначається, що "закріпивши право будь-якої фізичної особи на правову допомогу, конституційний припис "кожен є вільним у виборі захисника своїх прав" (ч. 1 ст. 59 Конституції України) за своїм змістом є загальним і стосується не лише підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного, а й інших фізичних осіб, яким гарантується право вільного вибору захисника з метою захисту своїх прав та законних інтересів, що виникають з цивільних, трудових, сімейних, адміністративних та інших правовідносин".

Конституційне право кожного на правничу допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Положеннями статті 16 ГПК України визначено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до приписів статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Згідно з приписами статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що право сторони, яка має намір отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок іншої сторони, виходячи з положень статей 124, 129 ГПК України, кореспондується з її обов`язками: по-перше, зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи у першій заяві по суті спору; по-друге, заявити про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів у справі та повідомити про надання відповідних доказів у визначені ГПК України строки; по-третє, подати до суду докази на підтвердження розміру таких витрат з дотриманням вимог ч. 8 ст. 129, ст. 221 ГПК України.

Апеляційний господарський суд вказує, що у відзиві на апеляційну скаргу відповідачкою вказано розрахунок суми судових витрат у зв`язку із переглядом справи судом апеляційної інстанції в розмірі 20 000 грн та разом із відзивом подані докази їх понесення.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Апеляційний господарський суд бере до уваги, що у розумінні положень частини п`ятої статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Крім того, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може також відступити від вказаного у частині четвертій статті 129 ГПК України загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 129 цього Кодексу.

Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 126 ГПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат, понесених нею на правову допомогу повністю або частково - керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчою суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. (Аналогічний висновок викладено в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18).

Також суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом. (Аналогічний висновок викладено в додатковій постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.02.2022 у справі №925/1545/20).

Частиною 8 статті 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, правничу допомогу в суді апеляційної інстанції ФОП Нагурній В.І. надавав адвокат Терлич В.Г.

Зокрема, 13.09.2025 між Терлич В.Г. (Адвокат) та ФОП Нагурною В.І. (Клієнт) був укладений Договір про надання професійної правничої допомоги (далі Договір, т. 1, а. с. 240-241) відповідно до п. 1.1. якого предметом цього Договору є надання адвокатом усіма законними методами та способами правничої допомоги клієнту в представництві його інтересів в Північно-західному апеляційному господарському суду по справі № 924/285/25 за апеляційною скаргою Обслуговуючого кооперативу "Нижньобереговий-4" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 31.07.2025 по справі № 924/285/25 за позовом Обслуговуючого кооперативу "Нижньобереговий-4" до фізичної особи-підприємця Нагурної Валентини Іванівни про стягнення 418 788 грн 75 коп. в процесі вивчення поданої апеляційної скарги, підготовка обґрунтованого відзиву /письмових пояснень на апеляційну скаргу, участь в судових засіданнях апеляційної інстанції в режимі ВКЗ, представництва інтересів клієнта з правом подання, отримання та підпису будь яких документів від імені Клієнта.

В п. 4.4. Договору, його сторони, серед іншого погодили фіксований розмір гонорару в сумі 20 000 грн.

Матеріали справи містять копію квитанції № 159975 від 13.09.2025 на суму 20 000 грн (т. 1, а. с. 242).

За змістом ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

У ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

За змістом наведеної норми адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

За ст. 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09.06.2017, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Як вказано вище, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. 5, 7 та 9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково та, відповідно, не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Вказана правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який водночас повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч. 4 ст. 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям (аналогічну правову позицію викладено у додаткових постановах Верховного Суду від 21.05.2019 у справі №903/390/18, від 21.01.2020 у справі №916/2982/16, від 07.07.2020 у справі №914/1002/19).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Суд бере до уваги, що у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі №922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та від 16.22.2022 у справі №922/1964/21.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява N 19336/04, § 268)).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд бере до уваги, що представник приймав участь в двох судових засіданнях.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що участь у судовому засіданні являє собою не формальну присутність на ньому, а підготовку адвоката до цього засідання, витрачений час на дорогу до судового засідання та у зворотному напрямку, його очікування та безпосередню участь у судовому засіданні. Такі стадії представництва інтересів у суді, як прибуття на судове засідання та очікування цього засідання є невідворотними та не залежать від волі чи бажання адвоката. При цьому одночасно вчиняти якісь інші дії на шляху до суду чи під залом судового засідання адвокат не може та витрачає на це свій робочий час. Такі стадії як прибуття до суду чи іншої установи та очікування є складовими правничої допомоги, які в комплексі з іншими видами правничої допомоги сприяють забезпеченню захисту прав та інтересів клієнта. З урахуванням наведеного час, який адвокат витрачає на дорогу для участі у судовому засіданні, є складовою правничої допомоги і підлягає компенсації нарівні з іншими витратами (постанови Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 910/7586/19, від 20.07.2021 у справі № 922/2604/20, від 01.12.2021 у справі №641/7612/16-ц, від 18.05.2022 у справі № 910/4268/21).

Водночас процедура стягнення витрат на правову допомогу не може використовуватися як інститут безпідставного збагачення та як інститут покарання за недобросовісну процесуальну поведінку одного з учасників провадження, оскільки таке стягнення не переслідуватиме легітимну мету та не відповідатиме процесуальній суті передбаченої положеннями ГПК України компенсації таких витрат (подібна позиція викладена в додаткових постановах Верховного Суду від 03.12.2024 у справі № 908/314/18, від 12.12.2024 у справі № 920/882/23(920/234/19), від 26.11.2024 у справі № 922/1792/24, від 19.11.2024 у справі № 873/103/24).

Тому, з огляду на викладене, враховуючи розумну необхідність судових витрат для цієї справи, оцінюючи надані юридичні послуги, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що обсяг наданих відповідачці юридичних послуг та їх вартості, є обґрунтованим та підтвердженим в заявленому розмірі - 20 000 грн, і в такій сумі підлягають стягненню з позивача на користь відповідачки.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275-279, 282 ГПК України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу "Нижньобереговий-4" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Хмельницької області від 31.07.2025 у справі №924/285/25 - без змін.

2. Стягнути з Обслуговуючого кооперативу "Нижньобереговий-4" (29000, Україна, Хмельницька обл., місто Хмельницький(з), вулиця Нижня Берегова, будинок 1б, код 44263828) на користь фізичної особи-підприємця Нагурної Валентини Іванівни ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) - 20 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

3. Господарському суду Хмельницької області видати наказ на виконання цієї постанови.

4. Справу №924/285/25 надіслати Господарському суду Хмельницької області.

5. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, строках та порядку встановлених статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "04" листопада 2025 р.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Мельник О.В. /

Суддя Олексюк Г.Є. /