ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"03" листопада 2025 р.м. Одеса Справа № 916/2784/25
Господарський суд Одеської області у складі судді Деркач Т. Г.

за участю секретаря судового засідання Джабраїлової В. В.

розглянувши в судовому засіданні в порядку загального позовного провадження

справу № 916/2784/25

за позовом: ОСОБА_1

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ШАБУТ"

про визнання трудових відносин припиненими

за участю представників:

від позивача: Кирницький С. О.;

від відповідача: не з`явився;

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ШАБУТ" (далі також Товариство), в якому просить Господарський суд Одеської області:

- визнати припиненими трудові відносини ОСОБА_1 з Товариством з обмеженою відповідальністю ШАБУТ з 21 травня 2025 року, у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 із займаної посади директора Товариства з обмеженою відповідальністю ШАБУТ на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

- виключити з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, відомості про ОСОБА_1 , як керівника (директора) Товариства з обмеженою відповідальністю ШАБУТ;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ШАБУТ на користь ОСОБА_1 витрати на сплату судового збору в розмірі 6 056,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на вчинення усіх необхідних дій, передбачених законодавством щодо звільнення з посади директора ТОВ "ШАБУТ" за власним бажанням.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

21.07.2025 господарський суд постановив ухвалу, якою позовну заяву ОСОБА_1 залишив без руху та останньому встановив строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 (десяти) днів з дня вручення даної ухвали суду.

29.07.2025 за вх.№23903/25 господарський суд одержав заяву про усунення недоліків.

Ухвалою від 31.07.2025 господарський суд прийняв позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду та відкрив провадження у справі. Справу постановив розглядати за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначив на 15.09.2025, із повідомленням учасників справи про підготовче засідання.

08.09.2025 господарський суд постановив ухвалу, якою задовольнив заяву Солоткого Ю. А. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції за вх. № 26544/25 від 27.08.2025 у справі № 916/2784/25.

У підготовчому засіданні 15.09.2025 за участі представника позивача у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, судом постановлено ухвалу без оформлення окремого документа, якою відкладено підготовче засідання на 02.10.2025 о 12:30, із викликом учасників справи у підготовче засідання.

03.10.2025 у підготовчому засіданні за участі представника позивача у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, судом постановлено ухвалу без оформлення окремого документа, якою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 03.11.2025 о 10:00, із викликом учасників справи у судове засідання.

У судовому засіданні 03.11.2025 за участю представника позивача у режимі відеоконференції, судом на підставі ст. 240 ГПК України проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судового рішення.

Відповідач як у підготовчі засідання, так і у судове засідання не з`явився, при цьому про судові засідання повідомлявся належним чином, шляхом надіслання ухвали суду про відкриття провадження від 31.07.2025 на юридичну адресу, зазначену у витязі з ЄДР, яка повернута до суду органами поштового зв`язку, із зазначенням причин повернення «адресат відсутній за вказаною адресою» та відзиву до суду не надав.

Надалі суд повідомляв відповідача про судові засідання через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

Відповідно до п. п. 4, 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

При цьому суд зауважує, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками "за закінченням терміну зберігання", "адресат вибув", "адресат відсутній" і т. п., з врахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Суд також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 29.03.2021 у справі № 910/1487/20, де зазначено, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

Отже, враховуючи, вжиття господарським судом всіх залежних від нього заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, забезпечення відповідачам реалізації права на судовий захист, в тому числі шляхом надання відповідних заяв по суті справи, враховуючи строки розгляду справи, господарський суд визнав за можливе вирішити справу за наявними матеріалами справи відповідно до ч. 9 ст.165 ГПК України.

Стислий виклад позиції позивача

25.03.2004 на підставі рішення загальних зборів учасників ТОВ «ШАБУТ» № 2, ОСОБА_1 призначено директором, із внесенням відповідної інформації до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Надалі 30 березня 2004 року між ОСОБА_1 та засновниками ТОВ «ШАБУТ», а саме з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено контракт з директором на управління ТОВ.

Відповідач вказує, що 25 лютого 2013 року були проведені збори учасників ТОВ «ШАБУТ», з порядком денним: «звільнення директора ТОВ «ШАБУТ» ОСОБА_1 з посади та призначення нового керівника ТОВ «ШАБУТ»». Проте відповідне рішення юридично оформлено не було.

Як вказує позивач, з 2013 року з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зв`язок відсутній, ТОВ «ШАБУТ» фактично не функціонує, що підтверджується також відомостями з Державної податкової служби України.

Надалі 07 травня 2025 року ОСОБА_1 подав заяву про звільнення із займаної посади директора ТОВ «ШАБУТ» за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Відповідна заява того ж дня направлена учасникам ТОВ «ШАБУТ», а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , разом із заявою було направлено повідомлення про проведення 11 червня 2025 року о 10 год. 00 хв. за юридичною адресою товариства загальних зборів учасників, з порядком денним розгляд питання про звільнення директора ТОВ «ШАБУТ» та обрання нового директора. Проте загальні збори не відбулись, у зв`язку із неявкою учасників.

На переконання позивача подальше виконання обов`язків директора ТОВ «ШАБУТ» в таких умовах створює необґрунтовані ризики юридичної, адміністративної та фінансової відповідальності для ОСОБА_1 як фізичної особи.

Обставини справи встановлені судом

Рішенням зборів засновників ТОВ «ШАБУТ», що оформлено протоколом № 1 від 22.03.2004, затверджено статут та установчий договір товариства, доручено учаснику товариства ОСОБА_2 зареєструвати установчі документи у Білгород-Дністровській районній державній адміністрації.

Рішенням зборів засновників ТОВ «ШАБУТ», що оформлено протоколом № 2 від 25.03.2004, ОСОБА_1 призначили директором ТОВ «ШАБУТ».

Відомості про призначення ОСОБА_1 внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Товариство з обмеженою відповідальністю «ШАБУТ» здійснює свою діяльність на підставі Статуту та установчого договору, затверджених рішенням виконавчого комітету Приморського сільської ради від 27.02.2004 № 08 та зареєстрованого у Білгород-Дністровській районній державній адміністрації 30.03.2004.

Відповідно до п. 13.1 Статуту вищим органом управління Товариства є збори учасників. Збори складаються з учасників Товариства або призначених ними представників. Кількість представників встановлюється зборами учасників. Учасники мають кількість голосів, що дорівнює їх частці у статутному фонді.

Збори учасників Товариства обирають свого голову, встановлюють термін його повноважень (п. 13.4. Статуту).

До виключної компетенції зборів учасників належить, зокрема призначення та звільнення виконавчої Дирекції (Директора) (п. ж п. 13.5 Статуту).

Відповідно до абз. 2 п. 13.10 Статуту збори учасників повинно бути скликано за вимогою Дирекції (Директора) чи ревізійної комісії.

30.03.2004 між засновниками Товариства з обмеженою відповідальністю ШАБУТ" (Засновники) та ОСОБА_1 (Директор) з другого боку, укладено Контракт на управління Товариства з обмеженою відповідальністю "ШАБУТ" (надалі іменується "Контракт").

За цим Контрактом Директор зобов`язується здійснювати поточне управління (керівництво) Товариством з обмеженою відповідальністю "ШАБУТ", забезпечувати його прибуткову діяльність, реалізацію предмета діяльності та досягнення статутних цілей Товариства, а засновники зобов`язуються створювати необхідні умови для роботи Керівника, сплачувати йому грошову винагороду і надавати соціально-побутові блага. Терміном "Сторони" у цьому Контракті позначаються Директор Засновники.

Відповідно до п. 8.2. Контракту цей Контракт припиняється: 1) після закінчення терміну дії Контракту; 2) за угодою Сторін; 3) з ініціативи Засновників до закінчення терміну дії Контракту 4) з ініціативи Директора до закінчення терміну дії Контракту 5) з інших підстав, що передбачені Кодексом законів про працю. Контракт діє з "30" березня 2004 р. до "30" березня 2005 р. У частині, що не передбачена цим Контрактом, Сторони керуються чинним в Україні законодавством, Статутом Товариства, іншими актами Товариства, обов`язковими для Сторін (п. 9.1. Контракту).

До матеріалів справи доданий протокол № 1 зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "ШАБУТ" від 25.02.2013 про звільнення директора ОСОБА_1 з посади директора. Протокол підписаний лише одним учасником зборів.

07.05.2025 ОСОБА_1 підписав заяву про звільнення за власним бажанням з посади директора ТОВ "ШАБУТ" на підставі ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з неможливістю продовження виконання обов`язків.

07.05.2025 відповідно до абз. ж п. 13.5 Статуту товариства позивач склав повідомлення про скликання Загальних зборів з порядком денним: «Розгляд питання про звільнення директора ТОВ «ШАБУТ» та обрання нового директора», вирішення інших питань пов`язаних з його звільненням. Збори будуть проводитися 11 червня 2025 року о 10 год. 00 хв. за юридичною адресою ТОВ «ШАБУТ»: Одеська область, Білгород-Дністровський р-н., с. Приморське, вул. Вишнева, 50 ( кол. 50 років жовтня). Додатком до повідомлення позивач вказав заяву про звільнення з посади.

Надалі 08.05.2025 позивач направив засновникам ТОВ «ШАБУТ» заяву про звільнення за власним бажанням з посади директора ТОВ "ШАБУТ " від 07.05.2025, про що свідчать описи вкладення з накладними Укрпошти від 08.05.2025. Конверти з рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень повернуті на адресу позивача, про що свідчать наявні у матеріалах справи відстеження з вебсайту Укрпошта.

Натомість позивач стверджує, що Загальні збори учасників ТОВ «ШАБУТ» 11.06.2025 не відбулися, про що ОСОБА_1 складено Акт про неможливість скликання загальних зборів учасників ТОВ «ШАБУТ».

Оскільки на переконання позивача розгляд питання про припинення повноважень директора ТОВ «ШАБУТ» є неможливим, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.

Висновки суду

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

У постанові від 06.09.2023 р. у справі № 127/27466/20 Велика Палата Верховного Суду виклала позицію про те, що коли особу обрано до складу виконавчого органу (між товариством та особою встановлені відносини управління товариством) та укладено трудовий договір (встановлені трудові відносини) і коли існують тільки відносини з управління товариством без укладення трудового договору - саме відносини з управління товариством, у яких директору надані відповідні повноваження, за здійснення яких він несе встановлену законом відповідальність, становлять основу відносин між товариством та цією особою. Позовні вимоги про визнання трудових правовідносин припиненими, або про звільнення, або про припинення трудових правовідносин та/або правовідносин представництва у такому спорі спрямовані насамперед на припинення правовідносин з управління, які існують між директором та товариством.

Суд установив наявність між позивачем та відповідачем ТОВ "ШАБУТ" трудових відносин, про що свідчить контракт з директором від 30.03.2004, термін дії якого закінчився 30.03.2005.

Так, ч. 1 ст. 21 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зі ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, роботодавець не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

За загальними правилами трудового законодавства України, керівник товариства, як будь-який інший працівник, має право звільнитися за власним бажанням, попередивши власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Разом з тим, особливість звільнення директора полягає в тому, що воно відбувається за рішенням загальних зборів учасників товариства (аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.12.2019 у справі №758/1861/18).

Окрім того, у постанові від 06.09.2023 у справі № 127/27466/20 Велика Палата Верховного Суду вирішила відступити від висновків Верховного Суду про застосування в подібних правовідносинах положень законодавства про працю, зокрема, статті 38 КЗпП України, викладених у постановах від 24.12.2019 у справі № 758/1861/18, від 17.03.2021 у справі № 761/40378/18 та від 19.01.2022 у справі № 911/719/21, зокрема, в частині тверджень про те, що відповідно до трудового законодавства України керівник товариства (директор), як і будь-який інший працівник, має право звільнитися за власним бажанням, попередивши власника або уповноважений ним орган про таке звільнення письмово за два тижні, а також про те, що визначальним при вирішенні справ цієї категорії є не перевірка дотримання керівником юридичної особи порядку скликання загальних зборів учасників товариства, а волевиявлення працівника на звільнення з роботи та дотримання ним процедури звільнення, передбаченої частиною першою статті 38 КЗпП України.

Відповідно до стаття 39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 17.02.2020 по справі № 462/5997/17, особливістю звільнення директора товариства, на відміну від іншого працівника, є те, що дана особа є керівною і звільняється не лише на підставі вимог КЗпП України, а й з урахуванням вимог Закону України "Про господарські товариства", відповідно до якого має право самостійно ініціювати скликання загальних зборів товариства.

Отже, директор товариства користується такими ж правами як і будь-який інший працівник. Разом з тим, особливість звільнення директора із займаної посади полягає в тому, що воно відбувається за рішенням загальних зборів учасників Товариства.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 98 ЦК України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства, якщо інше не встановлено законом; рішення загальних зборів приймаються простою більшістю від числа присутніх учасників, якщо інше не встановлено установчими документами або законом; порядок скликання загальних зборів визначається в установчих документах товариства; учасники товариства, що володіють не менш як десятьма відсотками голосів, можуть вимагати скликання загальних зборів.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 99 ЦК України загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад; виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб; виконавчий орган, що складається з кількох осіб, приймає рішення у порядку, встановленому абзацом першим ч. 2 ст. 98 цього Кодексу; повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Так, ч. 1 ст. 29 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», норми якого є спеціальними у відповідних відносинах, визначено, що оскільки відповідач створений у формі товариства з обмеженою відповідальністю, то загальні збори учасників є вищим органом товариства.

Загальні збори учасників можуть вирішувати будь-які питання діяльності товариства, крім питань, віднесених до виключної компетенції інших органів товариства законом або статутом товариства (ч. 1 ст. 30 вказаного Закону).

В силу п. 7 ч. 2 ст. 30 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» визначено, що до компетенції загальних зборів учасників належать обрання одноосібного виконавчого органу товариства або членів колегіального виконавчого органу (всіх чи окремо одного або декількох з них), встановлення розміру винагороди членам виконавчого органу товариства. При цьому, ч. 4 такої статті установлено, що до виключної компетенції загальних зборів учасників статутом товариства також може бути віднесено вирішення інших питань.

У постанові від 06.09.2023 у справі № 127/27466/20 Велика Палата Верховного Суду зазначала, що за загальним правилом створення (обрання) виконавчого органу товариства відбувається за рішенням загальних зборів учасників товариства (ч. 1 ст. 99 ЦК України, п. 7 ч. 2 ст. 30 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю») або в окремих випадках наглядової ради товариства (ч. 2 ст. 38 України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю»). Це рішення породжує між особами, яких воно стосується, корпоративні відносини, у яких обрана особа наділяється повноваженнями з управління.

Ці корпоративні відносини, як вказала Велика Палата Верховного Суду у відповідній постанові також є підставою для виникнення відносин представництва товариства перед третіми особами, а також трудових відносин, що регулюються законодавством про працю, та виникають у зв`язку з укладенням в установленому порядку (ч. 12 ст. 39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю») з одноосібним виконавчим органом (членом колегіального виконавчого органу) трудового договору (контракту).

Відповідно до п. 13.1 Статуту та п. 3.1. Установчого договору ТОВ "ШАБУТ" вищим органом товариства є загальні збори його учасників. Збори складаються з учасників Товариства або призначених ними представників. Кількість представників встановлюється зборами учасників. Учасники мають кількість голосів, що дорівнює їх частці у статутному фонді.

Збори учасників Товариства обирають свого голову, встановлюють термін його повноважень (п. 13.4. Статуту).

До виключної компетенції зборів учасників належить, зокрема призначення та звільнення виконавчої Дирекції (Директора) (п. ж п. 13.5 Статуту).

Відповідно до абз. 2 п. 13.10 Статуту збори учасників повинно бути скликано за вимогою Дирекції (Директора) чи ревізійної комісії.

Згідно з Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань засновниками ТОВ "ШАБУТ" є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. ч. 2-3 ст. 32 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» виконавчий орган товариства скликає загальні збори учасників шляхом надсилання повідомлення про це кожному учаснику товариства; виконавчий орган товариства зобов`язаний повідомити учасників товариства не менше ніж за 30 днів до запланованої дати проведення загальних зборів учасників, якщо інший строк не встановлений статутом товариства.

Повідомлення, передбачене ч. 3 ст. 32 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», надсилається поштовим відправленням з описом вкладення, що установлено ч. 4 статті. При цьому, вказаною нормою передбачено, що статутом товариства може бути встановлений інший спосіб повідомлення учасників. Згідно з ч. 5 ст. 32 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», у повідомленні про загальні збори учасників зазначаються дата, час, місце проведення, порядок денний.

Як визначено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2022 у справі №911/719/21, для належної реалізації права на розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, за власною ініціативою директор товариства має не тільки написати відповідну заяву на підставі статті 38 КЗпП України, подати/надіслати її всім учасникам товариства, а й за власною ініціативою, як виконавчий орган товариства, скликати загальні збори учасників, на вирішення яких поставити питання щодо свого звільнення. При цьому, у п. 8.31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.09.2023 у справі №127/27466/20 зазначено, що до порядку денного має бути включено питання про припинення своїх повноважень шляхом обрання нового директора або тимчасового виконувача його обов`язків.

На підтвердження направлення заяви про звільнення учасникам товариства ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на адресу, зазначену у відомостях в ЄДР щодо відповідача, позивач долучив до матеріалів справи копії описів вкладення та накладні Укрпошти від 08.05.2025. Відповідно до відомостей з офіційного вебпорталу АТ «Укрпошта» щодо відстеження поштових відправлень № 82803, № 811, вказані поштові відправлення повернулися відправнику у зв`язку із «закінчення встановленого терміну зберігання».

Водночас суд установив відсутність доказів надіслання позивачем учасникам Товариства повідомлення на вимогу ст. 32 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» про скликання загальних зборів товариства на 11.06.2025, з включенням до порядку денного питання про звільнення директора Товариства ОСОБА_1 .

До матеріалів справи не додано ні описів вкладення у цінні листи, ні поштових накладних, ні фіскальних чеків про направлення повідомлення учасникам Товариства.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до Витягу з ЄДР адреса ОСОБА_3 АДРЕСА_1 , тоді як позивач направив заяву про звільнення ОСОБА_3 на адресу - АДРЕСА_2 .

Отже, наведені обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 не повідомив належним чином в розумінні ст. 32 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» та статуту Товариство та його учасників про дату, час та місце проведення загальних зборів учасників, про порядок денний загальних зборів учасників Товариства, які відбудуться 11.06.2025, та про право будь-якого учасника товариства внести пропозиції щодо включення питань до порядку денного загальних зборів учасників товариства відповідно до ч. 7 ст. 32 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».

Щодо прийнятого зборами учасників ТОВ "ШАБУТ" рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади та призначення новим директором ТОВ "ШАБУТ" ОСОБА_2 , яке оформлене протоколом № 1 від 25.02.13, господарський суд зауважує, що вказаний протокол за відсутності підпису секретаря зборів, що є обов`язковою умовою його належного оформлення відповідно до вимог законодавства та Статуту, не є належним доказом звільнення директора.

Господарським процесуальним кодексом України закріплені основні засади господарського судочинства. Зокрема, у силу принципів рівності, змагальності та диспозитивності (статті 7, 13, 14 Господарського процесуального кодексу України) обов`язок з доведення обставин, на які посилається сторона, покладається на таку сторону.

При цьому, відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Подібні правові позиції викладено у постановах Верховного Суду від 16.06.2022 р. у справі № 910/366/21, від 19.06.2019 р. у справі № 910/4055/18, від 16.04.2019 р. у справі № 925/2301/14.

Тобто, з усіх наявних у справі доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню при вирішенні спору. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову. Належність, як змістовна характеристика та допустимість, як характеристика форми, є властивостями доказів, оскільки вони притаманні кожному доказу окремо і без їх одночасної наявності жодний доказ не може бути прийнятий судом.

Згідно зі статтею 77 Господарського процесуального кодексу України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Варто враховувати, що допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні або не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 ГПК України).

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд звертає увагу на те, що тлумачення змісту статті 79 Господарського процесуального кодексу України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Водночас статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Також суд враховує необхідність застосування категорій стандартів доказування та зазначає, що саме принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібні правові позиції викладено у постановах Верховного Суду від 16.06.2022 р. у справі № 910/366/21, від 15.07.2021 р. у справі № 916/2586/20, від 23.10.2019 р. у справі № 917/1307/18.

За викладених обставин, наявні у справі докази свідчать про недотримання позивачем вимог закону щодо реалізації власного права на припинення трудових відносин із Товариством.

За таких обставин, господарський суд відмовляє у позові.

Витрати зі сплати судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на позивача.

Керуючись ст. ст. 126, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

1. Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до Товариства з обмеженою відповідальністю "ШАБУТ" про визнання трудових відносин припиненими у справі № 916/2784/25.

2. Судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 6056 грн покласти на ОСОБА_1 .

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складання повного рішення.

Повне рішення складено 04 листопада 2025 р.

Суддя Т.Г. Деркач