УХВАЛА

05 листопада 2025 року

м. Київ

cправа № 904/4680/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І. В.(головуючої), Власова Ю.Л. та Малашенкової Т.М.,

розглянувши матеріали касаційної скарги першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури (далі-Прокурор)

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.02.2024 та

постанову Центрального апеляційного господарського суду від 04.09.2025

за позовом Департаменту молоді і спорту Дніпропетровської обласної державної адміністрації

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Н`ю-лайн"

про стягнення грошових коштів,

третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Східний офіс Держаудитслужби,

за участю заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури,

ВСТАНОВИВ:

Прокурор 20.10.2025 (через систему "Електронний суд") звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.02.2024 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 04.09.2025 зі справи № 904/4680/22 в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення збитків у розмірі 1 027 826, 50 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, колегія суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України; Кодекс) суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. Аналогічне положення закріплено і у частині першій статті 17 ГПК України.

Згідно з частиною сьомою статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Позов у цій справі було подано у 2022 році, в якому відповідно до приписів статті 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2022" прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня 2022 року був визначений у розмірі 2 481,00 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у цій справі є стягнення збитків у вигляді зайво сплачених грошових коштів в розмірі 1 027 826,50 грн та пені за порушення строку поставки товару у розмірі 44369,37 грн, внаслідок завищення собівартості товару, поставленого на підставі укладеного між сторонами за результатами відкритих торгів договору про закупівлю, а отже, ціна позову у цій справі не перевищує п`ятисот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Так, згідно з рішенням господарського суду Дніпропетровської області рішенням від 26.02.2024, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 04.09.2025 у цій справі, у задоволенні позову відмовлено.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у підпунктах "а", "б", "в" та "г" цієї ж норми.

Зміст касаційної скарги свідчить, що скаржник посилається на випадки передбачені підпунктами "а" та "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, та зазначає, що справа підлягає касаційному оскарженню, оскільки має значення для формування правозастосовчої практики та становить значний суспільний інтерес, оскільки постачальником безпідставно завищено виробничу собівартість мультифункціональних спортивних майданчиків на суму 1 037 609,09 грн, чим фактично завдано збитків державі, позивач переслідував мету захисту майнових інтересів держави, пов`язаних із повернення бюджетних коштів, які безпідставно сплачено постачальнику, у зв`язку з поданням ним недостовірних даних щодо належного виконання договору поставки та фактичної вартості поставленого товару; звернення до суду у цій справі, в якій Прокурор здійснює представницькі повноваження, спрямовано на дотримання встановленого Конституцією України принципу верховенства права, задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні питання щодо укладання договорів за кошти державного бюджету та відповідальності за допущені порушення; законне вирішення вказаного питання становить не тільки державний, але і суспільний інтерес; використання коштів з порушенням вимог законодавства підриває матеріальну і фінансову основу держави; економічна криза, спричинена умовами воєнного стану, скорочення темпів приросту надходжень до бюджетів загострили проблеми, пов`язані з наповненням бюджетів; стягнення із суб`єктів господарювання бюджетних коштів, які ними отримано у незаконний спосіб, шляхом введення в оману органу державної влади, який представляє спільні інтереси громад, становить значний суспільний інтерес, і спрямовані на підтримання життєдіяльності держави в умовах особливого періоду; держава фінансово підтримує органи влади та місцеве самоврядування, бере участь у формуванні доходів бюджетів, здійснює контроль за законним, доцільним, економним, ефективним витрачанням коштів та належним їх обліком, а тому враховуючи актуальність вказаного питання, позиція суду касаційної інстанції в таких спорах однозначно становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для органів прокуратури, оскільки в провадженні судів і далі будуть перебувати судові спори на захист інтересів держави, в яких бере участь прокурор.

Верховний Суд виходить з того, що фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

З огляду на правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07.12.2018 у справі № 922/6554/15, виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

Якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватись як виключна правова проблема, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо.

Однак скаржник, вказуючи на фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики, не навів обґрунтувань та не надав жодних доказів кількісного та якісного виміру наявності питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також обґрунтувань, які дозволяють дійти висновку, що при перегляді оскаржуваного судового рішення у даній справі має бути усунута невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як питання, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або існує необхідність вирішити питання застосування аналогії закону чи права.

Також, наведені скаржником у касаційній скарзі доводи та зміст оскаржених судових рішень у цій справі не дають підстав для висновку про те, що справа становить значний суспільний інтерес, оскільки доводи скаржника зводяться лише до заперечення встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи з одночасним їх власним тлумаченням, до переоцінки доказів, які були здійснені судами попередніх інстанцій під час розгляду справи по суті і в цілому до заперечення результату розгляду справи.

При цьому спірне питання, яке порушується скаржником у касаційній скарзі, випливає з правочину, укладеного між сторонами спору, при цьому наслідки виконання/невиконання саме цього правочину мають юридичне значення лише для сторін договору.

Разом з тим незгода скаржника із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій не свідчить про їх незаконність, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника прийняття цих судових рішень, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судових рішень не на користь однієї із сторін справи є звичайним передбаченим процесуальним законом процесом.

Верховним Судом під час аналізу доводів та аргументів касаційної скарги також взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, факт розгляду даної справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію.

Водночас Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами "а" - "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних обґрунтувань, тому що в іншому випадку буде порушено принцип "правової визначеності".

Отже, в касаційній скарзі скаржником належним чином не обґрунтовано та не доведено обставин, які можуть бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів "а", "б", "в" та "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява № 21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури у такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Також Європейський суд з прав людини в ухвалі від 09.10.2018 у справі "Азюковська проти України" (Azyukovska v. Ukraine, заява №26293/18) зазначив, що застосування критерію малозначності справи було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

З урахуванням викладеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Прокурора на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.02.2024 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 04.09.2025 у цій справі на підставі пункту 1 частини першої статті 293 цього Кодексу, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись частиною п`ятою статті 12, статтею 234, пунктом 2 частини третьої статті 287, статтею 293 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Дніпропетровської області від 26.02.2024 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 04.09.2025 зі справи № 904/4680/22.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя Ю. Власов

Суддя Т. Малашенкова