РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.11.2025Справа № 910/10459/25
За позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київреклама"

до Фізичної особи-підприємця Матвєєвої Юлії Володимирівни

про стягнення 14161,80 грн

Суддя Сташків Р.Б.

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указану позовну заяву про стягнення з Фізичної особи-підприємця Матвєєвої Юлії Володимирівни (далі - відповідача) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київреклама" (далі - позивач) боргу та санкцій за договором №1519/17 на право тимчасового користування місцем для розміщення рекламного засобу, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва від 01.02.2019, разом у сумі, що дорівнює вказаній вище ціні позову, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань повністю та вчасно оплатити кошти за користування місцем для розміщення реклами у період з 01.02.2019 по 31.07.2025.

Ухвалою суду від 28.08.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче засідання.

Відповідач відзиву на позовну заяву не подавав, ухвалу суду про відкриття провадження у справі було доставлено у електронному кабінеті відповідача.

Разом з тим, відповідачем заявлялось клопотання про ознайомлення з матеріалами справи в електронному суді, що підтверджує обізнаність відповідача із наявною справою.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Між позивачем як підприємством та відповідачем як рекламорозповсюджувачем, укладено договір на право тимчасового користування місцем для розміщення рекламного засобу, що перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Києва від 01.02.2019 № 1519/17 (далі - Договір), відповідно до умов п. 1.1 якого, на підставі відповідного наказу дозвільного органу про встановлення пріоритету на місце(-я) для розміщення рекламного(-их) засобу(-ів), дозволу(-ів) на розміщення зовнішньої реклами на певний строк та у певному місці, наданого(-их) на підставі розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Розповсюджувачеві надається право тимчасового користування місцем(-ями) для розміщення рекламного(-их) засобу(-ів) (далі - РЗ), що перебуває(-ють) у комунальній власності територіальної громади м. Києва, його районів або повноваження щодо розпорядження яким(-и) здійснюють органи місцевого самоврядування м. Києва (далі - Право тимчасового користування), за умов повного дотримання Розповсюджувачем цього Договору та Порядку розміщення реклами в місті Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 22 вересня 2011 року № 37/6253, з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок), а Розповсюджувач зобов`язується користуватися наданим йому Правом тимчасового користування, своєчасно та згідно з умовами цього Договору перераховувати плату за Право тимчасового користування виключно на поточний рахунок Підприємства, належним чином, своєчасно та у повному обсязі виконувати свої обов`язки за цим Договором та не зловживати наданими Розповсюджувачу правами.

Згідно з умовами п. 5.2.3 Договору відповідач не пізніше 25 числа поточного місяця, зобов`язаний отримувати та сплачувати рахунки за право тимчасового користування, у тому числі у разі встановлення пріоритету.

Відповідно до п. 6.2 Договору розмір плати за право тимчасового користування місцем для розміщення об`єктів зовнішньої реклами встановлюється виконавчим органом Київської міської ради (Київською міською державною адміністрацією) та нараховується Підприємством відповідно до вимог Порядку та умов цього Договору.

Підставою для нарахування плати за право тимчасового користування місцями та внесення Відповідачем відповідної плати є рішення дозвільного органу та/або виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та укладений договір на право тимчасового користування місцями (п. 6.3 Договору).

Пунктом 6.7 Договору визначено, що розрахунковим періодом надання права тимчасового користування та нарахування плати за право тимчасового користування є календарний місяць.

Пункт 6.8 Договору передбачає, що плата за право тимчасового користування нараховується підприємством щомісячно та перераховується розповсюджувачем зовнішньої реклами не пізніше двадцять п`ятого числа поточного місяця, виключно на поточний рахунок Підприємства, в розмірах, зазначених підприємством в рахунках.

Факт не отримання рахунку не звільняє розповсюджувача зовнішньої реклами від здійснення плати за право тимчасового користування.

Крім того, між сторонами було підписано адресну програму на пріоритет №1 до Договору від 01.02.2019 та №3 від 26.03.2019, відповідно до яких за розповсюджувачем зовнішньої реклами установлено пріоритет на місце розташування рекламного засобу (спеціальна рекламна конструкція на фасаді будинку (будівлі) розміри 6.150 х 1.000 заг. Пл.. 6.1500 кв.м., кількість площин 1 №70135-18) за адресою: Подільський район, вул. Верхній Вал, 16. Плата за місяць - 1076,25 грн. Дата початку - 04.12.2018, дата кінця строку дії пріоритету - 03.03.2019 та продовжено з 15.03.2019 по 14.03.2024.

Позивач зазначає, що відповідач в порушення умов Договору не здійснив розрахунку за період з 01.02.2019 по 31.07.2025, згідно довідки про стан розрахунків на загальну суму 6009,63 грн, що стало підставою для звернення до суду з указаним позовом.

Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного Кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускаються (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Позивачем долучено до позову рахунки на оплату, які були виставлені відповідачу: №185434 від 01.02.2019 на суму 291,62 грн, №185435 від 01.02.2019 на суму 322,87 грн, №185436 від 04.02.2019 на суму 322,87 грн, №187901 від 05.03.2019 на суму 31,25 грн, №189496 від 18.03.2019 на суму 1166,52 грн, №191697 від 15.04.2019 на суму 1291,50 грн, №193730 від 15.05.2019 на суму 1291,50 грн, №196425 від 14.06.2019 на суму 1291,50 грн.

Враховуючи, що у правовідносинах сторін даного спору має місце допущене з боку відповідача порушення грошового зобов`язання за Договором, позивачем заявлені вимоги про застосування до відповідача господарських санкцій у вигляді пені в сумі 1022,91 грн та штрафу в сумі 901,46 грн.

Також позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 1128,57 грн та інфляційних втрат в сумі 5099,23 грн.

Виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах даної справи доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню повністю з урахуванням наступного.

Приписами частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У частині третьої статті 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Жодного підтвердження факту сплати відповідачем на користь позивача заборгованості за Договором в сумі 6009,63 грн сторонами спору до суду не подано.

Розмір вказаної заборгованості у зазначений період відображений у довідці про стан розрахунків по рахункам станом на 01.08.2025, яка наявна в матеріалах справи.

При цьому, як встановлено вище, факт неотримання рахунку не звільняє відповідача від здійснення плати (п. 6.8 Договору).

Таким чином, факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений та відповідачем не спростований, відтак, позовна вимога про стягнення з відповідача основної заборгованості є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню повністю в сумі 6009,63 грн.

Поряд з цим, ст. 549 Цивільного кодексу України унормовано, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з п. 7.3 Договору позивач має право додатково нарахувати боржнику за прострочення внесення платежів за Право тимчасового користування, що складає більше 1 (одного) місяця, штраф у розмірі 15 (п`ятнадцять) відсотків простроченої суми.

За умовами п. 7.2 Договору позивач має право застосувати до відповідача такі штрафні санкції: за несвоєчасне або неповне внесення платежів - пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла у термін, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми.

Крім того, частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач не виконав своє грошове зобов`язання у строк, встановлений Договором, заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача 1022,91 грн пені, 901,46 грн штрафу, 1128,57 грн 3 % річних та 5099,23 грн інфляційних втрат є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю, за розрахунками позивача, які перевірені та визнані судом правильними.

Приписами частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи приписи пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд покладає витрати по сплаті судового збору на відповідача.

Керуючись статтями 129, 168, 233, 236, 237, 240 та 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Матвєєвої Юлії Володимирівни ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київреклама" (м. Київ, Боричів узвіз, будинок 8; ідентифікаційний код 26199714) 6009 (шість тисяч дев`ять) грн 63 коп. боргу, 1022 (одну тисячі двадцять дві) грн 91 коп. пені, 901 (дев`ятсот одну) грн 46 коп. штрафу, 1128 (одну тисячу сто двадцять вісім) грн 57 коп. 3 % річних, 5099 (п`ять тисяч дев`яносто дев`ять) грн 23 коп. інфляційних втрат, а також 3028 (три тисячі двадцять вісім) грн судового збору.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Суддя Р.Б. Сташків