Справа № 909/1295/25
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про забезпечення позову

06.11.2025 м. Івано-Франківськ

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Гули У. І. розглянувши матеріали справи

за позовом: Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро", вул. Жилянська, буд. 32, м. Київ, 01033

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Ентерпрайз - ІФ», вул. Гната Хоткевича, буд. 75, кв. 32, м. Івано-Франківськ, 76002

до відповідача: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідача: ОСОБА_2 , АДРЕСА_2

про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 4 485 954 грн 11 коп.

в с т а н о в и в :

05.11.2025 Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області з позовною заявою /вх. № 9739/25/ до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕНТЕРПРАЙЗ-ІФ», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 090824-КЛВ від 09.08.2024 в сумі 4 485 954,11 грн, з яких: 4 087 508,98 грн залишок простроченого кредиту; 254 106,68 грн залишок прострочених відсотків; 94 338,45 грн залишок нарахованих строкових відсотків ФРП; 50 000,00 грн залишок прострочених комісій.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачами зобов`язань за кредитним договором № 090824-КЛВ від 09.08.2024.

05.11.2025 до суду від позивача надійшла заява б/н від 04.11.2025 про забезпечення позову. Позивач просить суд вжити заходи щодо забезпечення позову шляхом накладання арешту на грошові кошти та майно відповідачів (рухоме та нерухоме), а саме:

- накласти арешт на грошові кошти, які знаходяться на всіх рахунках у всіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, та на майно (рухоме та нерухоме) Товариства з обмеженою відповідальністю «Ентерпрайз-ІФ» (ідентифікаційний код юридичної особи 44865318, місцезнаходження: 76002, Івано-Франківська обл., Івано-Франківський р-н, м. Івано-Франківськ, вул.Хоткевича Гната, буд. 75, кв. 32), в межах суми позову у розмірі 4 485 954,11 гри до повного виконання рішення суду у цій справі;

- накласти арешт на грошові кошти, які знаходяться на всіх рахунках у всіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, та на майно (рухоме та нерухоме) ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Стрийським РВ УМВС України у Львівській обл. 14.07.1998 року, місце проживання: АДРЕСА_3 ), в межах суми позову у розмірі 4 485 954,11 грн до повного виконання рішення суду у цій справі;

- накласти арешт на грошові кошти, які знаходяться на всіх рахунках у всіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, та на майно (рухоме та нерухоме) ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Івано-Франківським МУВС МВС в Івано-Франківській обл. 18.02.1997 року, місце проживання: АДРЕСА_4 ) в межах суми позову у розмірі 4 485 954,11 грн до повного виконання рішення суду у цій справі.

В обґрунтування заяви позивач зазначає, що отримавши кредитні кошти, позичальник прострочив виконання зобов"язань за кредитним договором. Відповідачам було направлено письмову вимогу про дострокове погашення кредиту та сплату процентів за користування кредитними коштами, однак, останні її не виконали, що свідчить про порушення зобов`язань за кредитним договором № 090824-КЛВ від 09.08.2024 та договорами поруки.

У поданій заяві АТ "Банк Кредит Дніпро" зазначено, що відповідач ОСОБА_1 вчиняє дії направлені на ухилення від виконання своїх грошових зобов`язань, а саме, достовірно знаючи про існуючу заборгованість перед АТ "Банк Кредит Дніпро", ОСОБА_1 , будучи директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Ентерпрайз-ІФ», а також поручителем за зобов`язаннями Товариства з обмеженою відповідальністю «Ентерпрайз - ІФ»", після укладання договору (09.08.2024), здійснив відчуження належного йому нерухомого майна, уклавши 14.11.2024 договір дарування житлового будинку садибного типу та земельної ділянки.

Позивач вважає, що поручителі вже зараз ухиляються від виконання свого обов`язку і не реагують на вимоги банку, а тому з цього можна зробити висновок, що поручителі не зацікавлені у погашенні боргу і у разі задоволення позову так само ухилятимуться від його виконання.

Також позичальник не виконує умови кредитного договору протягом його дії у повному обсязі, утворив заборгованість і не вживає заходів на її погашення, так як і поручителі не виконали законні вимоги банку по погашенню заборгованості банку.

Заявник вказує, що за даними РРП було виявлено зареєстроване право власності ОСОБА_1 лише на 1/6 частину приміщення АЗС (Загальна площа (кв.м): 22.2, Опис: навіс літ.а, площею 38,3 кв. АДРЕСА_5 / Земельна ділянки місця розташування: Кадастровий номер: :01:003:0026) згідно договору купівлі-продажу від 06.02.2024р. (серія та номер: 435, виданий 06.02.2024, видавник: приватний нотаріус Чичила Андрій Ігорович Івано-Франківського МНО) за вартістю 238 000,00 грн., але така вартість майна не може покрити існуючу заборгованість перед банком в сумі 4 485 954,11 грн і механізм звернення стягнення на таке майно значно ускладнено наявністю інших власників майна за цією адресою та і самим попитом на таке майно.

У будь-якому випадку за наведеного, поведінка поручителя ОСОБА_1 на думку заявника не може вважатися добросовісною та такою, що свідчила про наміри сприяти погашенню боргу на виконання умов Договору поруки.

Розглянувши заяву Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» та додані до неї документи, суд зазначає наступне.

За приписами частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та статті 11 Господарського процесуального кодексу України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право на ефективний засіб юридичного захисту, встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" зазначено що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

У рішенні Конституційного Суду України від 16.06.2011 №5-рп/2011 у справі №1-6/2011 зазначено, що судочинство охоплює, зокрема, інститут забезпечення позову, який сприяє виконанню рішень суду і гарантує можливість реалізації кожним конституційного права на судовий захист, встановленого статтею 55 Конституції України.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову. При цьому, вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи, або забезпечити ефективний захист чи поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, в разі задоволення позову (такі висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 29.07.2019 у справі № 905/491/19).

Положеннями статті 136 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Відповідно до частини 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно з частиною 4 статті 137 Господарського процесуального кодексу України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до частини першої статті 139 Господарського процесуального кодексу України заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити, зокрема: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Забезпечення позову є процесуальним засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових рішень, прийнятих за результатами розгляду спору. Учасник справи, який звертається із заявою про забезпечення позову, повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення.

Положення статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України пов`язують вжиття господарським судом заходів забезпечення позову з обґрунтуванням обставин необхідності такого забезпечення в контексті положень статті 73 Господарського процесуального кодексу України як гарантії ефективності задоволення вимог позивача (заявника) за результатами розгляду спору по суті.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №753/22860/17).

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості й адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Аналогічний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №910/9498/19, від 17.09.2020 у справі №910/72/20, від 15.01.2021 у справі №914/1939/20, від 16.02.2021 у справі №910/16866/20, від 15.04.2021 у справі №910/16370/20.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві (іншим особам) вчиняти певні дії (висновки про застосування норм права, які викладені в постанові Верховного Суду від 25.05.2018 у справі №916/2786/17, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.08.2019 у справі №910/16586/18).

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову (аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17.12.2018 у справі № 914/970/18, від 10.11.2020 у справі №910/1200/20).

Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними з заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу (іншим особам) здійснювати певні дії (постанови Верховного Суду від 17.08.2021 у справі № 914/649/20, від 16.05.2023 у справі № 910/2281/22).

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20.

За таких обставин, обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу (така правова позиція наведена в постановах Верховного Суду від 14.06.2018 у справі № 916/10/18, від 15.01.2019 у справі № 915/870/18).

При цьому сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд зобов`язаний здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів і дослідити подані в обґрунтування заяви докази та встановити наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. При цьому законодавством не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення з заявою про забезпечення позову, а тому суди у кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності (такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20.04.2023 у справі №914/3316/22, від 07.04.2023 у справі № 910/8671/22).

Предметом спору у даній справі є вимога про стягнення заборгованості за кредитним договором № 090824-КЛВ від 09.08.2024, забезпечена договором поруки №090824-П-1 від 09.08.2024, договором поруки № 090824-П/2 від 09.08.2024 на суму 4 485 954,11 грн, в тому числі суми кредиту в розмірі 4 087 508,98 грн залишок простроченого кредиту; 254 106,68 грн залишок прострочених відсотків; 94 338,45 грн залишок нарахованих строкових відсотків ФРП; 50 000,00 грн залишок прострочених комісій.

Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення (п. 4.7 постанови Верховного Суду від 27.04.2023 у справі № 916/3686/22).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (частини третя статті 13 Господарського процесуального кодексу України).

Не досліджуючи під час розгляду заяви про забезпечення позову обґрунтованість заявлених позовних вимог, суд лише зазначає про існування між сторонами тривалого конфлікту щодо повернення суми кредиту та відсотків за користування кредитом за умовами кредитного договору № 090824-КЛВ від 09.08.2024.

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 090824-КЛВ від 09.08.2024 позичальник здійснював погашення кредиту до 11.04.2025, повна сума кредиту відповідачами не повернута.

З метою забезпечення виконання зобов`язань Товариства з обмеженою відповідальністю «Ентерпрайз - ІФ» за кредитним договором № 090824-КЛВ від 09.08.2024 між позивачем та відповідачами 2, 3 були укладені договори поруки №090824-П-1 від 09.08.2024, № 090824-П/2 від 09.08.2024

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03.03.2023 у справі №905/448/22 звернула увагу на те, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі №905/448/22 також звернуто увагу на таке: «Виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову.

При цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачів, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідачів, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є для позивача додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог.

Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника».

Також, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.06.2022 у справі № 908/2382/21 зазначив, що "… виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язано з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову. При цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним".

При цьому, відступаючи від висновків щодо застосування, зокрема, статті 137 Господарського процесуального кодексу України про неможливість накладення арешту на (нерухоме) майно відповідача в порядку забезпечення позову про стягнення коштів, Верховний Суд у справі № 908/2382/21 зазначив, що "можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є додатковою гарантією для позивача того, що рішення суду у разі задоволення позову, буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог. Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів, боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника". Подібні висновки про те, що у справах, де предметом спору є стягнення грошових коштів, накладення арешту на нерухоме майно є належним видом забезпечення позову, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18.

З урахуванням викладеного, позиції Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22, що за умови неможливості встановити достатність чи недостатність грошових коштів, що належать відповідачам і знаходяться на всіх їх рахунках в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, для задоволення вимог позивача, суд дійшов висновку про доцільність накладення арешту і на майно відповідачів.

Однак накладення арешту на кошти і на майно кожного з відповідачів, на суму 4 485 954 грн 11 коп., враховуючи вимоги позивача до відповідачів про солідарне стягнення заборгованості, суперечить вимогам закону стосовно критеріїв співмірності та адекватності, отже розглянувши запропоновані позивачем заходи забезпечення позову на суму позову у їх співвідношенні до змісту позовних вимог та завдань, які мають досягатися заходами забезпечення позову, суд вважає, що належним до задоволення та більш виправданим є накладення арешту саме на кошти та майно кожного з відповідачів на суми пропорційно загальній сумі позову.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.

В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Підсумовуючи викладене заява позивача про забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти та майно відповідачів, врахувавши вимоги щодо співмірності таких заходів, підлягає частковому задоволенню.

При цьому суд зазначає, що вжиття заходів забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальних прав сторін, оскільки мета забезпечення позову це негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення, а також перешкоджання завдання шкоди позивачу. Заходи забезпечення позову носять тимчасовий характер.

Керуючись ст. ст. 136, 137, 140, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд,

постановив:

Заяву Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" про вжиття заходів забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти арешт на грошові кошти, які знаходяться на всіх рахунках у всіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, та на майно (рухоме та нерухоме) Товариства з обмеженою відповідальністю «Ентерпрайз - ІФ» (ідентифікаційний код юридичної особи 44865318, місцезнаходження: 76002, Івано-Франківська обл., Івано-Франківський р-н, м. Івано-Франківськ, вул.Хоткевича Гната, буд. 75, кв. 32), у розмірі 1 495 318,03 грн до повного виконання рішення суду у цій справі.

Накласти арешт на грошові кошти, які знаходяться на всіх рахунках у всіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, та на майно (рухоме та нерухоме) ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Стрийським РВ УМВС України у Львівській обл. 14.07.1998 року, місце проживання: АДРЕСА_3 ) у розмірі 1 495 318,03 грн до повного виконання рішення суду у цій справі.

Накласти арешт на грошові кошти, які знаходяться на всіх рахунках у всіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, та на майно (рухоме та нерухоме) ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Івано-Франківським МУВС МВС в Івано-Франківській обл. 18.02.1997 року, місце проживання: АДРЕСА_4 ) у розмірі - 1 495 318,03 грн до повного виконання рішення суду у цій справі.

В задоволенні інших вимог відмовити.

Стягувач: Акціонерне товариство "Банк Кредит Дніпро" (01033, м.Київ, вул.Жилянська, буд.32, ).

Боржник: Товариство з обмеженою відповідальністю «Ентерпрайз - ІФ» (, місцезнаходження: 76002, Івано-Франківська обл., Івано-Франківський р-н, м. Івано-Франківськ, вул.Хоткевича Гната, буд. 75, кв. 32)

Боржник: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Стрийським РВ УМВС України у Львівській обл. 14.07.1998 року, місце проживання: АДРЕСА_3 )

Боржник: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Івано-Франківським МУВС МВС в Івано-Франківській обл. 18.02.1997 року, місце проживання: АДРЕСА_4 )

Ухвала є виконавчим документом та повинна виконуватись у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Строк пред`явлення виконавчого документа до виконання протягом 3 років з дня його постановлення.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу до Західного апеляційного господарського суду протягом 10 днів з дня її підписання. Дата складання ухвали та підписання ухвали суддею 06.11.2025.

Суддя Гула У.І.