Справа № 909/1266/25
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

10.11.2025 м. Івано-Франківськ

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Гули У. І. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін матеріали справи

за позовом: Державного міського підприємства "Івано-Франківськтеплокомуненерго", вул. Б. Хельницького, буд. 59-А,м. Івано-Франківськ, 76009

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Середа Олексія Романовича, АДРЕСА_1

про стягнення заборгованості за послуги постачання теплової енергії в сумі 49 237 грн 50 коп.

в с т а н о в и в:

до Господарського суду Івано-Франківської області звернулось Державне міське підприємство "Івано-Франківськтеплокомуненерго" із позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Середа Олексія Романовича про стягнення заборгованості за послуги постачання теплової енергії в сумі 49 237 грн 50 коп. з яких: 40 526 грн 06 коп - основний борг, 6 411 грн 40 коп. - інфляційні втрати, 2 158 грн 07 коп. - три відсотки річних, 141 грн 97 коп. - пеня.

30.10.2025 суд постановив відкрити провадження у справі та ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами; встановив відповідачу строк для подання заяви у разі наявності заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з відповідним обґрунтуванням; встановив сторонам строки для подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05.09.2022 року між Державним підприємством "Івано-Франківськтеплокомуненерго" та фізичною особою Середа О.І. було укладено договір на постачання теплової енергії № 360 (надалі - Договір) за умовами якого виробник (позивач) зобов"язувався постачати споживачу (відповідачу) теплову енергію, а споживач зобов"язувався вчасно проводити оплату.

З доданої до позовної заяви копії договору на постачання теплової енергії № 360 від 05.09.2022 слідує, що такий договір укладено між Державним підприємством "Івано-Франківськтеплокомуненерго" та Середа О.І., який при укладенні договору не діяв як фізична особа-підприємець.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Тобто, за загальним правилом критеріями належності справи до господарського судочинства є в сукупності суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин.

Відповідно до статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання. Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі N 916/1261/18 (провадження N 12-37гс19)).

У даній справі споживачем за договором виступає Середа О.І., як фізична особа (без зазначення статусу фізичної особи - підприємця), і саме як фізична особа, а не суб`єкт господарської діяльності, Середа О.І. набув прав та обов`язків за договором.

За п. 3 ч. 1 статті 3 Цивільного кодексу України, свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства України.

Згідно зі статтею 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір це універсальний регулятор, а отже він є підставою для становлення, зміни чи припинення приватних прав і обов`язків та інших наслідків саме для його сторін. Договір як універсальний регулятор приватних відносин покликаний забезпечити їх регулювання і має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.

Скориставшись засадою свободи договору, не вийшовши за межі законодавчого регулювання умов договору, сторони: ДП "Івано-Франківськтеплокомуненерго" та Середа О.І., за допомогою такого універсального регулятора цивільних відносин як договір визначили, що на стороні споживача виступає Середа О.І. , як фізична особа, а не як фізична особа-підприємець.

Уклавши договір з Середа О.І., як з фізичною особою, а не як із суб`єктом господарювання (фізичною особою-підприємцем), ДП "Івано-Франківськтеплокомуненерго" погодився з усіма правовими наслідками такого правочину, в тому числі і наслідками процесуального характеру щодо предметної підсудності розгляду спорів, що виникають з такого договору.

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 10.11.2025 Середа О.І. зареєстрований підприємцем 20.02.2025. Однак, даних про те що Середа О.І. мав статус підприємця станом на 05.09.2022 у суду немає.

Та обставина, що на час звернення до суду Середа О.І. зареєстрований як фізична особа-підприємець, не має правового значення, оскільки наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи - підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі N 2-7615/10, від 5 червня 2018 року у справі N 522/7909/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі N 216/181/16-ц, від 22 серпня 2018 року у справі N 401/3856/16-ц).

За таких обставин, розгляд даної справи належить до цивільної, а не господарської юрисдикції, оскільки договір укладений Середою О.І. не як фізичною особою - підприємцем, і спір не виник зі здійснення нею господарською діяльності.

Суд бере до уваги, що частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Аналіз зазначеної норми міжнародного права свідчить, що обов`язково суд повинен бути встановлений законом, тобто кожен має право на розгляд справи компетентним судом, компетентність якого встановлюється тільки законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 у справі "Zand v. Austria" вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів".

За наведеного, господарський суд дійшов висновку, що цей спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Згідно з вимогами статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За приписами статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи встановлені обставини справи, з огляду на надане відповідачем клопотання, предмет позову, коло сторін за позовом та характер спірних правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження у справі №909/1266/25 на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 ГПК України.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку із виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Суд роз`яснює, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, що не перешкоджає позивачу у доступі до правосуддя та розгляду позовної заяви судом належної юрисдикції.

Частиною 4 статті 231 ГПК України передбачено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Відтак, судовий збір за звернення з позовною заявою може бути повернутий позивачу за відповідним письмовим клопотанням особи, яка його сплатила.

Керуючись ст.231, ст. 233-234 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Закрити провадження у справі №909/1266/25 за позовною заявою Державного міського підприємства "Івано-Франківськтеплокомуненерго" про стягнення заборгованості за послуги постачання теплової енергії в сумі 49 237 грн 50 коп., на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 ГПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею, та може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Західного апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua

Повний текст ухвали складено 10.11.2025

Суддя Гула У.І.