ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2025 року м. ОдесаСправа № 910/739/25
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України

на рішення Господарського суду Одеської області від 25.07.2025, прийняте суддею Мостепаненко Ю.І., м. Одеса,

у справі №910/739/25

за позовом: Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Фабрика смаку"

про стягнення 91 728 грн

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 р. Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України звернулася з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фабрика смаку", в якому просила стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у загальній сумі 91728 грн, з яких: 30576 грн пеня та 61152 грн штраф.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за укладеним між сторонами договором №296/ВОЗ-2024 від 28.10.2024 в частині своєчасної поставки товару.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 27.01.2025 відкрито провадження у справі №910/739/25.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 25.07.2025 у справі №910/739/25 (суддя Мостепаненко Ю.І.) позов задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фабрика смаку" на користь Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України 30576 грн пені, 50000 грн штрафу та 2422,40 грн витрат по сплаті судового збору.

Судове рішення мотивоване доведеністю позивачем факту неналежного виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Фабрика смаку" взятих на себе зобов`язань за договором поставки №296/ВОЗ-2024 від 28.10.2024, що зумовлює правомірність заявлення вимог про стягнення з відповідача штрафних санкцій, при цьому суд першої інстанції врахував наявність підстав для зменшення заявленої до стягнення суми штрафу.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 25.07.2025 у справі №910/739/25 в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Зокрема, апелянт наголошує на помилковості зменшення місцевим господарським судом розміру штрафу без урахування інтересів позивача та неналежної поведінки відповідача, яка зумовила прострочення поставки товару, що необґрунтовано призвело до нівелювання значення штрафних санкцій як відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною десятою статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина сьома статті 12 Господарського процесуального кодексу України).

Станом на 01.01.2025 прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі становив 3028 грн (стаття 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2025 рік").

Враховуючи викладене та з огляду на ціну позову у даній справі (91728 грн), перегляд оскаржуваного рішення за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 08.09.2025 вирішено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Крім того, зазначеною ухвалою суду апеляційної інстанції було встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 23.09.2025.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фабрика смаку" своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалося, відзив на апеляційну скаргу не надало, що в силу частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у визначеному складі суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.

28.10.2024 між Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України ("Замовник") та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фабрика смаку" ("Постачальник") укладено договір №296/ВOЗ-2024 (далі договір №296/ВOЗ-2024 від 28.10.2024), за умовами пунктів 1.1, 1.2 якого Постачальник зобов`язується поставити Замовникові якісні товари, зазначені у специфікації, яка є невід`ємною частиною цього договору (додаток №1), а Замовник прийняти і оплатити такі товари. Найменування та кількість товару зазначена у додатку №1 до цього договору. Код ДК 021:2015:15130000-8 М`ясопродукти.

Згідно з пунктом 2.1 договору №296/ВOЗ-2024 від 28.10.2024 якість товару, що поставляється Постачальником повинна відповідати вимогам чинних нормативно-правових актів та ДСТУ 4607:2006 "Консерви м`ясорослинні. Каші з м`ясом. Загальні технічні умови" та технічному опису (додаток №2 до договору). Товар, який Постачальник зобов`язується передати Замовнику, має відповідати вимогам до його якості на момент його передачі Замовнику, а також протягом строку його придатності. Разом з товаром Постачальник повинен передати Замовнику документи, які визначені пунктом 6.5 договору.

Відповідно до пункту 4.1 договору №296/ВOЗ-2024 від 28.10.2024 ціна договору складає 4368000 грн, у тому числі податок на додану вартість (ПДВ) 20% 728000 грн.

У пункті 5.1 договору №296/ВOЗ-2024 від 28.10.2024 узгоджено, що розрахунки за товар, що поставляється без порушень строків або вимог щодо якості або тари або упаковки або маркування, Замовником проводяться шляхом оплати за фактично поставлену кількість товару (партію товару) з відстрочкою платежу до 30 календарних днів або до 10 календарних днів у випадку поставки продовольчого товару вітчизняного виробництва (згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 19.06.2023 №650 "Про регулювання цін на окремі види продовольчих товарів та забезпечення стабільної роботи виробників продовольства в умовах воєнного стану"), з дати прийняття товару на склад Замовника та/або на склади військових частин Національної гвардії України (товароодержувачів), факт чого засвідчується підписами уповноважених на це осіб Постачальника та Замовника (товароодержувача) на відповідній видатковій накладній.

Дата та місце поставки товару зазначається у письмовій заявці Замовника, яка вручається під особистий підпис Постачальнику (представнику Постачальника). Не пізніше 5 (п`ятого) числа кожного місяця або в інші дні за викликом Замовника по телефону. Постачальник (представник Постачальника) прибуває до Замовника для отримання письмової заявки. У разі не прибуття вищезазначених осіб, вона надсилається Постачальнику рекомендованим листом або цінним листом з описом вкладеного, направленим на адресу Постачальника, зазначену у розділі 15 цього договору. У разі надсилання заявки засобами поштового зв`язку вона вважається врученою Постачальнику з дня отримання Замовником фіскального чеку про сплату поштового відправлення. У заявці зазначаються найменування товару, місце поставки товару, кількість товару та інша необхідна інформація для поставки товару. У випадку корегування інформації, яка зазначена у заявці, Замовник має право здійснити таке корегування засобами телефонного зв`язку з обов`язковим письмовим підтвердженням в подальшому. У разі відсутності письмового підтвердження таке корегування вважається недійсним (пункт 6.1 договору №296/ВOЗ-2024 від 28.10.2024).

В силу пункту 6.2 договору №296/ВOЗ-2024 від 28.10.2024 передача (приймання-здача) товару здійснюється в пункті відвантаження Замовника за адресою: м. Київ, та/або в пунктах відвантаження військових частин Національної гвардії України (товароодержувачі), розташованих у Київській, Одеській, Запорізькій, Дніпропетровській, Харківській, Львівській, Сумській, Полтавській, Вінницькій областях, які будуть визначені заявкою Замовника згідно з планами-графіками поставок Головного управління Національної гвардії України. Місця поставки можуть бути змінені з урахуванням потреби Національної гвардії України.

За умовами пункту 6.3 договору №296/ВOЗ-2024 від 28.10.2024 поставка товару здійснюється Постачальником власними силами та засобами.

Положеннями пункту 6.4 договору №296/ВOЗ-2024 від 28.10.2024 передбачено, що при передачі товару Постачальник повинен направити до Замовника (товароодержувача) уповноваженого представника, який має право підпису на необхідних документах та який зобов`язаний передати всю необхідну товарно-супровідну документацію на товар, а Замовник (товароодержувач) зобов`язаний прийняти товар і підписати всі необхідні документи, що підтверджують передачу товару. Присутність Постачальника (уповноваженого представника) під час приймання товару Замовником (товароодержувачем) є обов`язковою.

Відповідно до пункту 6.7 договору №296/ВOЗ-2024 від 28.10.2024 право власності на товар переходить від Постачальника до Замовника (товароодержувача) після прийняття товару на склад Замовника (товароодержувача), факт чого засвідчується підписами уповноважених на це осіб Постачальника та Замовника (товароодержувача) на відповідній видатковій накладній. Датою прийняття товару Замовником (товароодержувачем) вважається дата, вказана уповноваженою особою Замовника (товароодержувача) на видатковій накладній.

Згідно з пунктом 8.1 договору №296/ВOЗ-2024 від 28.10.2024 за невиконання або неналежне виконання своїх обов`язків за договором сторони несуть відповідальність, передбачену відповідно до Цивільного та Господарського кодексів України, а також інших чинних нормативно-правових актів України та цим договором.

Постачальник приймає на себе всі ризики, пов`язані з поставкою товару за цим Договором, до моменту підписання накладної уповноваженими на це представниками сторін (пункт 8.2 договору №296/ВOЗ-2024 від 28.10.2024).

Пунктом 8.3 договору №296/ВOЗ-2024 від 28.10.2024 визначено, що за порушення строку поставки товару, зазначеного у письмовій заявці Замовника, Постачальник сплачує Замовнику пеню у розмірі 0,1% вартості товару, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення. За прострочення поставки понад 30 календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вартості непоставленого товару. У випадку порушення строку поставки понад 30 календарних днів Замовник має право в односторонньому порядку відмовитись від цього договору у повному обсязі.

В силу пункту 8.4 договору №296/ВOЗ-2024 від 28.10.2024 у разі поставки неякісного (некомплектного товару або поставки товару з порушенням вимог щодо безпечності або придатності або порушенням розділу 2 цього договору) Постачальник сплачує Замовнику штраф у розмірі 20% вартості цього товару. Факт поставки недоброякісного товару підтверджується актом приймального контролю, складеним Замовником (товароодержувачем) та/або протоколами випробувань та/або експертними висновками, виданими уповноваженою лабораторією. Зазначений товар не зараховується Постачальнику у виконання поставки і підлягає заміні у строк 5 (п`яти) робочих днів з дня отримання Постачальником вказаного акту. У разі заміни товаром з порушенням вимог щодо безпечності або придатності або з порушенням вимог розділу 2 цього договору Постачальник сплачує Замовнику штраф у розмірі 20% вартості такого товару за кожен такий випадок, зафіксований Замовником (товароодержувачем). Факт заміни товаром з порушенням вимог щодо безпечності або придатності або з порушенням вимог розділу 2 цього договору підтверджується актом приймального контролю, складеним (товароодержувачем). Сплата штрафу не звільняє Постачальника від виконання зобов`язань за цим договором.

За умовами пункту 8.8. договору № 296/ВOЗ-2024 від 28.10.2024 сторони домовилися, що строк позовної давності три роки застосовується для вимог про стягнення з Постачальника штрафних санкцій (неустойка, штраф, пеня).

У пункті 8.9 договору № 296/ВOЗ-2024 від 28.10.2024 вказано, що за прострочення виконання Постачальником зобов`язань за договором нарахування штрафних санкцій (неустойка, штраф, пеня) припиняється через рік від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Положеннями пункту 8.10 договору №296/ВOЗ-2024 від 28.10.2024 передбачено, що сплата Постачальником визначених цим договором штрафних санкцій (неустойка, штраф, пеня) не звільняє його від обов`язку відшкодовувати за вимогою Замовника збитки, завдані порушенням договору (реальні збитки, упущена вигода) у повному обсязі. Сплата штрафних санкцій, а також відшкодування збитків не звільняє Постачальника від виконання зобов`язань в натурі.

Договір набирає чинності з дня його підписання сторонами і діє до завершення воєнного стану, оголошеного указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" та продовженого указами Президента України від 14.03.2022 №133/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", від 18.04.2022 №259/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", від 17.05.2022 №341/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", від 12.08.2022 №573/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", від 07.11.2022 №757/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", від 06.02.2023 №58/2023 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", від 01.05.2023 №254/2023 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", від 26.07.2023 №451/2023 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", від 05.02.2024 №49/2024 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", від 06.05.2024 №271/2024 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" та від 23.07.2024 №469/2024. У разі продовження дії воєнного стану в Україні строк дії договору автоматично продовжується на період, на який продовжено воєнний стан, але не довше ніж до 31.12.2024, а в частині виконання зобов`язань до їх повного виконання сторонами. Дія договору про закупівлю може бути продовжена на строк, достатній для проведення спрощеної закупівлі на початку наступного року в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної в початковому договорі про закупівлю, укладеному в попередньому році, якщо видатки на досягнення цієї цілі затверджено в установленому порядку (пункти 12.1, 12.2 договору №296/ВOЗ-2024 від 28.10.2024).

У специфікації, яка є додатком №1 до договору №296/ВOЗ-2024 від 28.10.2024, сторонами узгоджено поставку товару консерв м`ясорослинних "Каша гречана з яловичиною" (країна походження Україна) у кількості 50000 кг за ціною 87,36 грн/кг (з ПДВ) на загальну суму 4368000 грн, у т.ч. ПДВ (20%) 728000 грн.

07.11.2024 позивач на виконання договору №296/ВOЗ-2024 від 28.10.2024 засобами поштового зв`язку (листом з описом вкладення) надіслав Товариству з обмеженою відповідальністю "Фабрика смаку" заявку №78/1/10-4867 від 06.11.2024 про необхідність поставки товару консерв м`ясорослинних "Каша гречана з яловичиною":

-у кількості 10000 кг, місце постачання в/ч НОМЕР_1 у строк до 18.11.2024;

-у кількості 10000 кг, місце постачання в/ч НОМЕР_2 у строк до 20.11.2024;

-у кількості 10000 кг, місце постачання в/ч НОМЕР_3 у строк до 20.11.2024;

-у кількості 10000 кг, місце постачання в/ч НОМЕР_4 у строк до 25.11.2024;

-у кількості 10000 кг, місце постачання в/ч НОМЕР_5 у строк до 25.11.2024.

Вищенаведена заявка була отримана відповідачем 11.11.2024, що підтверджується відомостями з сайту Акціонерного товариства "Укрпошта" щодо відстеження відповідного поштового відправлення.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фабрика смаку" за заявкою №296/ВOЗ-2024 від 28.10.2024 здійснило поставку наступного товару:

-20.11.2024 у кількості 10000 кг загальною вартістю 873600 грн для в/ч НОМЕР_2 згідно з видатковою накладною №307/3029 від 20.11.2024;

-20.11.2024 у кількості 10000 кг загальною вартістю 873600 грн для в/ч НОМЕР_3 згідно з видатковою накладною №308/3033 від 20.11.2024;

-25.11.2024 у кількості 10000 кг загальною вартістю 873600 грн для в/ч НОМЕР_4 згідно з видатковою накладною №313/3014 від 25.11.2024;

-25.11.2024 у кількості 10000 кг загальною вартістю 873600 грн для в/ч НОМЕР_5 згідно з видатковою накладною № 314/3012 від 25.11.2024;

-24.12.2024 у кількості 10000 кг загальною вартістю 873600 грн для в/ч НОМЕР_1 згідно з видатковою накладною №342/3078 від 24.12.2024.

В подальшому 30.12.2024 Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України засобами поштового зв`язку (листом з описом вкладення) направила відповідачеві претензію №78/1/5-6013 від 30.12.2024, в якій вимагала сплатити пеню у розмірі 30576 грн та штраф у розмірі 61152 грн, посилаючись на порушення Товариством з обмеженою відповідальністю "Фабрика смаку" строку поставки товару за договором №296/ВOЗ-2024 від 28.10.2024.

З інформації з сайту Акціонерного товариства "Укрпошта" щодо відстеження поштового відправлення вбачається, що вказана претензія була отримана відповідачем 08.01.2025.

Предметом спору у даній справі є вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у загальній сумі 91728 грн, з яких: 30576 грн пеня та 61152 грн штраф, нараховані у зв`язку з неналежним виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю "Фабрика смаку" своїх зобов`язань щодо своєчасної поставки товару на виконання укладеного між сторонами договору №296/ВOЗ-2024 від 28.10.2024.

Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з доведеності позивачем факту неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором №296/ВОЗ-2024 від 28.10.2024 в частині своєчасної поставки товару, а відтак із правомірності заявлених позовних вимог про стягнення штрафних санкцій, при цьому суд першої інстанції врахував наявність підстав для зменшення суми штрафу (з 61152 грн до 50000 грн).

Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України не погоджується з рішенням Господарського суду Одеської області від 25.07.2025 у справі №910/739/25 виключно в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення 11152 грн штрафу у зв`язку зі зменшенням його розміру.

За умовами частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Південно-західний апеляційний господарський суд, здійснюючи перегляд оскаржуваного рішення в частині зменшення судом першої інстанції розміру заявленої до стягнення суми штрафу, погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про наявність підстав для такого зменшення, з огляду на наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договір №296/ВOЗ-2024 від 28.10.2024 є договором купівлі-продажу (поставки), який згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання його сторонами та, відповідно, виступає підставою для виникнення у сторін господарського зобов`язання відповідно до статей 11, 202, 509 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами частини першої статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.

Як зазначалося вище, на підставі договору №296/ВОЗ-2024 від 28.10.2024 відповідач прийняв на себе зобов`язання щодо поставки товару (консерв м`ясорослинних "Каша гречана з яловичиною"), визначеного заявкою №78/1/10-4867 від 06.11.2024, у тому числі у кількості 10000 кг для в/ч НОМЕР_1 у строк до 18.11.2024.

Між тим, вказаний товар був поставлений Товариством з обмеженою відповідальністю "Фабрика смаку" несвоєчасно, а саме: 10000 кг товару загальною вартістю 873600 грн для в/ч НОМЕР_1 були поставлені 24.12.2024, тобто із порушення строку поставки на 35 днів, що підтверджується підписаною без зауважень та скріпленою печатками сторін видатковою накладною №342/3078 від 24.12.2024 та не заперечується останніми.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд зазначає, що несвоєчасне виконання зобов`язання правильно кваліфіковане судом першої інстанції як його порушення у розумінні Цивільного кодексу України, а самого відповідача визначено таким, що прострочив виконання зобов`язання у розумінні частини першої статті 612 цього Кодексу.

Суб`єкти господарювання при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності (договірної санкції) за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань.

Відповідно до приписів статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами статті 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

На відміну від пені, яка є довготривалою санкцією, штраф застосовується одноразово у відсотковому відношенні від суми невиконаного зобов`язання.

Поряд з цим, судом апеляційної інстанції враховується, що у випадку порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За таких обставин, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України, який був чинним станом на момент укладення між сторонами договору №296/ВОЗ-2024 від 28.10.2024, виступають видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. Водночас у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 02.04.2019 у справі №917/194/18.

Пунктом 8.3 договору №296/ВОЗ-2024 від 28.10.2024 передбачено, що за порушення строку поставки товару, зазначеного у письмовій заявці Замовника, Постачальник сплачує Замовнику пеню у розмірі 0,1% вартості товару, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення. За прострочення поставки понад 30 календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вартості непоставленого товару.

Колегія суддів, перевіривши правильність проведеного позивачем розрахунку штрафу, зазначає, що Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України у зв`язку з допущеним відповідачем простроченням поставки товару понад 30 календарних днів на підставі договору №296/ВОЗ-2024 від 28.10.2024 правомірно нараховано 7% штрафу у сумі 61152 грн (розраховано наступним чином: 873600 грн х 7% = 61152 грн).

Разом з тим, встановивши за результатами розгляду даного спору обґрунтованість заявлених позивачем вимог щодо стягнення 61152 грн штрафу, місцевий господарський суд зменшив розмір останнього до 50000 грн.

Зменшуючи розмір пені, Господарський суд Одеської області врахував співвідношення розміру штрафу з наслідками порушення зобов`язання, ступінь виконання відповідачем зобов`язання та необхідність дотримання балансу інтересів сторін.

Приписами частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тлумачення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.

Саме таку правову позицію викладено у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 15.02.2018 у справі №467/1346/15-ц, від 04.04.2018 у справі №367/7401/14-ц та від 26.09.2018 у справі №752/15421/17.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Крім того, при застосуванні положень статті 551 Цивільного кодексу України поняття "значно" є оціночним і має конкретизуватися у кожному окремому випадку з урахуванням того, що правила наведеної статті направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. Вказана норма не є імперативною та застосовується за визначених умов на розсуд суду і визначальним фактором при зменшенні розміру належної до сплати неустойки є винятковість випадку.

Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №904/12429/16.

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 викладено висновок про те, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки, що підлягає стягненню за порушення зобов`язання, а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.

Зменшення судом неустойки до певного розміру відбувається із визначенням її у конкретній грошовій сумі, що підлягає стягненню, тоді як переведення зменшуваного розміру неустойки у частки, а відповідно і апелювання у спорах про зменшення розміру неустойки такими категоріями, як частка або процент, на який зменшується неустойка, не відображає об`єктивний стан сукупності обставин, які є предметом судового дослідження при вирішенні питання про зменшення неустойки.

При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

Таким чином, у питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положеннями частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України.

Такий підхід є усталеним в судовій практиці та застосований, зокрема, в постановах Верховного Суду від 11.07.2023 у справі №914/3231/16, від 10.08.2023 у справі №910/8725/22, від 26.09.2023 у справі №910/22026/21, від 02.11.2023 у справі №910/13000/22, від 07.11.2023 у справі №924/215/23 та від 09.11.2023 у справі №902/919/22.

Отже, на підставі частини третьої статті 551 Цивільного Кодексу України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафних санкцій) до їх розумного розміру (постанови Верховного Суду від 30.03.2021 у справі №902/538/18, від 03.03.2021 у справі №925/74/19, від 24.02.2021 у справі №924/633/20, від 09.08.2023 у справі №921/100/22, від 09.08.2023 у справі №921/100/22 та від 20.04.2023 у справі №904/124/22).

Так, у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами. Відтак, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до положень статті 3, частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

При цьому колегія суддів наголошує на відсутності правових підстав для ототожнення інституту зменшення розміру неустойки зі звільненням відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, оскільки зменшення судом розміру штрафних санкцій є лише передбаченим законом проявом обмеження відповідальності боржника за наявності відповідних підстав для цього, що жодним чином не суперечить принципам розумності та справедливості.

За таких обставин, враховуючи, що головною метою неустойки є стимулювання боржника до належного виконання основного зобов`язання і не лише майновий стан боржника може бути підставою для зменшення штрафних санкцій, беручи до уваги ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором №296/ВОЗ-2024 від 28.10.2024 (зокрема, хоча і несвоєчасне, але повне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань з поставки товару, при цьому допущення прострочення поставки товару мало місце лише щодо однієї з п`яти узгоджених партій товару) та відсутність жодного доказу на підтвердження погіршення фінансового стану позивача, виникнення ускладнень у здійсненні ним господарської діяльності чи завдання останньому збитків в результаті прострочення відповідача, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, враховуючи те, що застосування штрафних санкцій не повинно лягати непомірним тягарем для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора, вважає, що суд першої інстанції, користуючись правом, наданим положеннями чинного законодавства, дійшов правомірного висновку про наявність правових підстав для зменшення належної до сплати суми штрафу з 61152 грн до 50000 грн, що є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Фабрика смаку" зобов`язань, проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, та є засобом недопущення використання неустойки ані як інструменту позивача для отримання безпідставних доходів, ані як способу відповідача уникнути відповідальності.

Посилання апелянта на те, що місцевим господарським судом не було враховано інтереси Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, до уваги колегією суддів не приймаються, оскільки стягнення на користь позивача частини штрафу у розмірі 50000 грн та всієї нарахованої суми пені має забезпечити баланс інтересів сторін, компенсує негативні наслідки, пов`язані з простроченням відповідачем виконання взятих на себе зобов`язань, а також відповідає принципу пропорційності, у той час як стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фабрика смаку" штрафних санкцій у повному обсязі, на переконання колегії суддів, було б неспівмірним з негативними наслідками від порушення останнім відповідного зобов`язання.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

В силу статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 25.07.2025 у справі №910/739/25 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового акту колегія суддів не вбачає.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 25.07.2025 у справі №910/739/25 без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та у строки, визначені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 04.11.2025.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук