ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2025 року м. ОдесаСправа № 916/1637/25
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Богатиря К.В., Діброви Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Одеської громадської організації "Постраждалі від політичних репресій"

на рішення Господарського суду Одеської області від 30.06.2025, прийняте суддею Погребною К.Ф., м. Одеса, повний текст складено 30.06.2025,

у справі №916/1637/25

за позовом: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

до відповідача: Одеської громадської організації "Постраждалі від політичних репресій"

про стягнення 60 910,68 грн

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 р. Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся з позовом до Одеської громадської організації "Постраждалі від політичних репресій", в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача 60910,68 грн неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди.

Позовні вимоги обґрунтовані неправомірними діями відповідача, який, не зважаючи на припинення 31.12.2020 договірних орендних відносин з Департаментом комунальної власності Одеської міської ради, безпідставно не здійснив своєчасне повернення останньому об`єкта оренди нежитлового підвального приміщення загальною площею 94,65 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Академічна (колишня назва вул. Піонерська), 24, що в силу вимог законодавства є підставою для нарахування відповідачу неустойки у розмірі подвійної плати за період прострочення з 01.12.2023 по 12.09.2024, враховуючи, що відповідна неустойка за період з 16.01.2021 по 30.11.2023 вже була стягнута рішенням Господарського суду Одеської області від 07.11.2024 у справі №916/5703/23.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 30.04.2025 відкрито провадження у справі №916/1637/25.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 30.06.2025 у справі №916/1637/25 (суддя Погребна К.Ф.) позов задоволено; стягнуто з Одеської громадської організації "Постраждалі від політичних репресій" на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради неустойку у сумі 60910,68 грн та судовий збір у сумі 3028 грн.

Судове рішення мотивоване доведеністю позивачем факту несвоєчасного повернення Одеською громадською організацією "Постраждалі від політичних репресій" майна, орендованого останнім на підставі укладеного з Департаментом комунальної власності Одеської міської ради договору оренди нежитлового приміщення №3/58 від 11.05.2004, який припинив свою дію 31.12.2020, що зумовило правомірність заявлення позивачем вимог про стягнення з відповідача неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди за період 01.12.2023-12.09.2024.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Одеська громадська організація "Постраждалі від політичних репресій" звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 30.06.2025 у справі №916/1637/25.

Зокрема, апелянт наголошує на тому, що відсутність комунікації між сторонами за період з 01.02.2020 по 30.09.2020 є причиною виникнення заявленої до стягнення заборгованості. Водночас скаржник зауважує на тому, що останній виступає неприбутковою організацією, діяльність якої спрямована на відновлення історичної справедливості, збереження пам`яті про жертв політичних репресій, просвітницьку та культурну роботу, при цьому відповідно до статей 1, 9 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" органи місцевого самоврядування повинні сприяти діяльності таких об`єднань.

Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною десятою статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина сьома статті 12 Господарського процесуального кодексу України).

Станом на 01.01.2025 прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі становив 3028 грн (стаття 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2025 рік").

Враховуючи викладене та з огляду на ціну позову у даній справі (60910,68 грн), перегляд оскаржуваного рішення за апеляційною скаргою Одеської громадської організації "Постраждалі від політичних репресій" ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Діброви Г.І. від 15.09.2025 вирішено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Крім того, зазначеною ухвалою суду апеляційної інстанції було встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 30.09.2025.

06.10.2025 до суду апеляційної інстанції від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради надійшла заява (письмова промова) б/н від 06.10.2025 (вх.№3503/25/Д1 від 06.10.2025), яка за своїм змістом є відзивом на апеляційну скаргу, поданим з пропуском строку, встановленого ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.09.2025 про відкриття апеляційного провадження у справі №916/1637/25, та без клопотання про його продовження, у зв`язку з чим вищенаведена заява (письмова промова) підлягає залишенню без розгляду на підставі частини другої статті 118 Господарського процесуального кодексу України.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Враховуючи наведені вище положення процесуального закону, документи, додані до апеляційної скарги Одеської громадської організації "Постраждалі від політичних репресій", до уваги колегією суддів не беруться та до розгляду не приймаються, оскільки в силу частини третьої статті 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, адже апеляційний перегляд повинен здійснюватися з урахуванням тих документів, які були наявні у матеріалах справи на час постановлення оскаржуваного судового рішення і які суд першої інстанції мав можливість дослідити та оцінити. При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що апелянтом взагалі не порушується питання щодо можливості приєднання до матеріалів справи доказів, поданих ним разом зі своєю апеляційною скаргою, та врахування їх при апеляційному розгляді справи №916/1637/25.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у визначеному складі суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності належать нежилі приміщення підвалу загальною площею 95,4 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Академічна (колишня назва вул. Піонерська), 24, що підтверджується свідоцтвом про право власності серії САА №428120 від 12.10.2005, виданим Виконавчим комітетом Одеської міської ради, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9079689 від 28.11.2005, виданим Комунальним підприємством "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості".

11.05.2004 між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради ("Орендодавець") та Одеською громадською організацією "Постраждалі від політичних репресій" ("Орендар") укладено договір оренди нежитлового приміщення №3/58 (далі договір №3/58 від 11.05.2004), відповідно до пунктів 1.1, 1.2 якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування нежитлове приміщення підвалу загальною площею 56 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Академічна (колишня назва вул. Піонерська), 24, під розміщення офісу та меморіального музею. Строк дії договору оренди до 01.04.2005.

В силу пунктів 2.2, 2.3 договору №3/58 від 11.05.2004 за орендоване приміщення Орендар зобов`язується сплачувати орендну плату відповідно до розрахунку, приведеного у додатку №1 до цього договору, що становить за перший після підписання договору оренди місяць 1 грн (в рік) без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України. До орендної плати не входить плата за комунальні послуги, вартість експлуатаційних витрат та плата за користування земельною ділянкою.

Пунктами 2.4, 2.5 договору №3/58 від 11.05.2004 передбачено, що Орендар вносить орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця незалежно від результатів його господарської діяльності. За повідомленням Орендодавця розмір орендної плати змінюється у випадках зміни методики її розрахунку, цін і тарифів та в інших випадках, передбачених законодавчими актами України та рішеннями міської ради з дня їх вступу у законну силу.

Після закінчення строку дії договору чи у випадку його дострокового розірвання Орендар зобов`язаний у 15-денний термін передати Орендодавцю приміщення за актом у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі їх в оренду, та відшкодувати Орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди (пункт 4.7 договору №3/58 від 11.05.2004).

Згідно з пунктом 7.1 договору №3/58 від 11.05.2004 питання, не врегульовані цим договором, вирішуються відповідно до чинного законодавства України.

У пункті 7.5 договору №3/58 від 11.05.2004 вказано, що зміна або розірвання договору можуть мати місце за погодженням сторін. Зміни та доповнення, що вносяться до договору, розглядаються сторонами протягом 20 днів. Одностороння відмова від виконання умов договору та внесених змін не допускається.

Відповідно до пунктів 7.8, 7.9 договору №3/58 від 11.05.2004 реорганізація Орендодавця не є підставою для зміни умов або припинення дії цього договору. Дія договору оренди припиняється, зокрема, внаслідок закінчення строку, на який його було укладено.

Передача приміщення в оренду не спричиняє передачу Орендарю права власності на це приміщення. Власником орендованого приміщення залишається територіальна громада міста Одеси (пункт 7.13 договору №3/58 від 11.05.2004).

В подальшому до договору №3/58 від 11.05.2004 було укладено низку додаткових погоджень та додаткових договорів, а саме:

-погодження №1 від 05.07.2004, яким збільшено орендовану площу на 26,6 кв.м, у зв`язку з чим викладено пункт 1.1 договору оренди у новій редакції, згідно з якою Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування приміщення підвалу загальною площею 82,6 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Академічна (колишня назва вул. Піонерська), 24, з метою розміщення офісу та меморіального музею;

-додаткове погодження №2 від 27.07.2005, яким продовжено строк дії договору оренди до 01.03.2006 та внесено зміни до договору в частині розрахунку орендної плати;

-додаткове погодження №3 від 29.12.2006, відповідно до якого продовжено строк дії договору оренди до 29.12.2007;

-додаткове погодження №4 від 15.10.2008, в якому узгоджено продовження строку дії договору оренди до 15.10.2011, внесено зміни до договору в частині розрахунку орендної плати та доповнено пункт 4.2 договору оренди підпунктом "м" наступного змісту: "м) своєчасно та доброякісно забезпечувати здійснення заходів щодо очищення прилеглої території та тротуарів від снігу";

-додаткове погодження б/н від 14.08.2009, згідно з яким змінено загальну площу нежитлового приміщення з "82,6 кв.м" на "94,65 кв.м." (у т.ч. 15,15 кв.м місця загального користування);

-додаткове погодження б/н від 30.03.2011, на підставі якого змінено назву Орендодавця за договором №3/58 від 11.05.2004 на Департамент комунальної власності Одеської міської ради, продовжено строк дії договору оренди до 31.12.2011 та визначено розмір орендної плати;

-додаткове погодження б/н від 07.12.2011, яким продовжено строк дії договору оренди до 31.12.2012 та внесено зміни до договору в частині розрахунку орендної плати;

-додатковий договір №8 від 01.02.2013 стосовно продовження строку дії договору оренди до 31.12.2013, внесення змін до договору в частині розрахунку орендної плати та доповнення пункту 4.2 договору підпунктом "м" у наступній редакції: "Окремо сплачувати за власні кошти за користування земельною ділянкою, для чого у місячний термін з дати підписання додаткового договору №8 звернутися до управління Деркжкомзему у м. Одесі (м. Одеса, вул. Космонавтів, 36) з клопотанням про визначення нормативно-грошової оцінки землі та у 5-ти денний термін з дня отримання відповідної довідки надати податкову декларацію з плати за землю (земельний податок) до державної податкової інспекції за місцезнаходженням земельної ділянки";

-додатковий договір №9 від 17.09.2014 щодо продовження строку дії договору оренди до 31.12.2014, внесення змін до договору в частині розрахунку орендної плати та викладення підпункту "е" пункту 4.2 договору у новій редакції: "Застрахувати об`єкт оренди на користь Орендодавця на повну вартість об`єкта оренди за експертною оцінкою, на термін один рік з наступним щорічним продовженням дії договору страхування протягом всього терміну дії договору оренди у страховій компанії у порядку, визначеному чинним законодавством, та таким чином, щоб весь час оренди об`єкт оренди було застраховано. Орендар зобов`язаний протягом 10-ти днів з дати укладення договору страхування надати копію договору страхування Орендодавцю на підтвердження виконання зазначеного зобов`язання";

-додатковий договір №10 від 05.12.2014, за умовами якого продовжено строк дії договору оренди до 31.12.2015 та внесено зміни до договору в частині розрахунку орендної плати;

-додатковий договір №11 від 15.01.2016, яким передбачено продовження строку дії договору оренди до 31.12.2016, внесення змін до договору в частині розрахунку орендної плати та доповнення пункту 4.2 договору підпунктом "м" наступного змісту: "м) протягом року з моменту підписання додаткової угоди №11 від 15.01.2016 створити для осіб з обмеженими можливостями умови для безперешкодного доступу до об`єкта оренди";

-додатковий договір №12 від 20.03.2017, в якому сторони дійшли згоди щодо продовження договору оренди до 31.12.2017 та внесення змін до договору в частині розрахунку орендної плати;

-додатковий договір №13 від 11.12.2017, відповідно до якого пролонговано договір оренди до 31.12.2018, внесено зміни в частині розрахунку орендної плати та викладено перший абзац підпункту 2.2 договору у наступній редакції: "2.2. За орендоване приміщення Орендар зобов`язується сплачувати орендодавцю орендну плату з 01.01.2018, що становить 1796,91 грн та розрахована 01.12.2017 (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць";

-додатковий договір №14 від 02.03.2018, згідно з яким змінено договір в частині розрахунку орендної плати та викладено перший абзац пункту 2.2 у наступній редакції: "2.2. За орендоване приміщення Орендар зобов`язується сплачувати орендодавцю орендну плату з 01.01.2018 до 31.12.2018 в розмірі 1,0 грн в рік за все приміщення (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції)";

-додатковий договір №15 від 26.12.2018 стосовно пролонгації договору оренди до 31.12.2019, внесення змін до договору в частині розрахунку орендної плати та викладення першого абзацу пункту 2.2 договору у наступній редакції: "2.2. За орендоване приміщення Орендар зобов`язується сплачувати орендну плату: з 01.01.2019 по 31.12.2019 у розмірі 1 (одна) грн в рік за все приміщення (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції), а з 01.01.2020 у розмірі 1976,78 грн, що розрахована на 01.12.2018 (без урахування податку на подану вартість та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць";

-додатковий договір №16 від 23.12.2019, відповідно до якого продовжено строк дії договору оренди до 31.12.2020 та викладено перший абзац пункту 2 підпункту 2.2 договору у наступній редакції: "2.2. За орендоване приміщення Орендар зобов`язується сплачувати орендну плату наступним чином: з 01.01.2020 по 31.12.2020 в розмірі 1 грн в рік за все приміщення (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції), а з 01.01.2021 в розмірі 2078,30 грн в місяць (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції), що розрахована на 01.12.2019 та є базовою ставкою орендної плати за місяць".

12.09.2024 на підставі акту приймання-передачі б/н, підписаного сторонами без зауважень, відповідач повернув Департаменту комунальної власності Одеської міської ради об`єкт оренди за договором №3/58 від 11.05.2004, а саме: нежитлове підвальне приміщення загальною площею 94,65 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Академічна (колишня назва вул. Піонерська), 24.

У провадженні Господарського суду Одеської області перебувала справа №916/5703/23 за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до Одеської громадської організації "Постраждалі від політичних репресій" про виселення відповідача з нежитлового підвального приміщення загальною площею 94,65 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Академічна (колишня назва вул. Піонерська), 24, яке належить на праві комунальної власності територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради, та про стягнення з відповідача на користь позивача неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди у розмірі 226717,50 грн за період з 01.01.2021 по 30.11.2023.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.09.2024 закрито провадження у справі №916/5703/23 в частині вимоги про виселення Одеської громадської організації "Постраждалі від політичних репресій" з нежитлового підвального приміщення на підставі пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з відсутністю предмета спору, оскільки відповідач у добровільному порядку повернув позивачу орендоване приміщення на підставі акту приймання-передачі нежилих приміщень б/н від 12.09.2024.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 07.11.2024 у справі №916/5703/23 частково задоволено позов; стягнуто з Одеської громадської організації "Постраждалі від політичних репресій" на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради неустойку у розмірі 22418,86 грн.

В межах розгляду справи №916/5703/23 встановлено, що договір №3/58 від 11.05.2004 припинив свою дію 31.12.2020 у зв`язку із закінченням строку його дії та, як наслідок, у відповідача виник обов`язок повернути майно з оренди до 15.01.2021 включно, між тим вказаний обов`язок Одеською громадською організацією "Постраждалі від політичних репресій" було виконано несвоєчасно.

Предметом спору у даній справі є вимога про стягнення з Одеської громадської організації "Постраждалі від політичних репресій" на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 60910,68 грн неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди за період з 01.12.2023 по 12.09.2024.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з доведеності позивачем факту несвоєчасного повернення Одеською громадською організацією "Постраждалі від політичних репресій" майна, орендованого на підставі договору №3/58 від 11.05.2004, який припинив свою дію 31.12.2020.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про задоволення позову з огляду на наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договір №3/58 від 11.05.2004 є договором найму (оренди) комунального майна.

Частиною першою статті 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Отже, договір оренди №3/58 від 11.05.2004 став підставою виникнення у сторін за цим договором господарського зобов`язання відповідно до статей 173, 174 Господарського кодексу України (статті 11, 202, 509 Цивільного кодексу України).

Статтею 526 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу статті 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Частиною першою статті 763 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором (стаття 764 Цивільного кодексу України).

У частині другій статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-XII від 10.04.1992, який був чинним станом на момент укладення між сторонами договору оренди, визначено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Системний аналіз вищевикладених приписів законодавства дозволяє зробити висновок, що для продовження дії договору оренди необхідна наявність таких юридичних фактів: продовження користування орендарем орендованим майном та відсутність своєчасного письмового повідомлення однієї зі сторін договору про припинення або зміну умов договору.

Правове регулювання процедури припинення орендних правовідносин спрямовано на досягнення справедливого балансу між правом орендодавця володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд і правом орендаря очікувати на стабільність та незмінність його майнового становища. У контексті наведених вище норм настання наслідків у вигляді припинення чи продовження договору є пов`язаним з дотриманням сторонами орендних правовідносин добросовісної та послідовної поведінки, обумовленої змістом укладеного договору, положеннями господарського законодавства, а також усталеними звичаями ділового обороту та документообігу.

Колегія суддів вбачає, що у пункті 1.2 договору №3/58 від 11.05.2004 визначено строк його дії до 01.04.2005, при цьому з метою пролонгації орендних правовідносин за вказаним договором було підписано низку додаткових погоджень та договорів, у зв`язку з чим строк дії даного договору оренди було продовжено, зокрема, в останній раз до 31.12.2020 (на підставі додаткового договору №16 від 23.12.2019).

03.10.2019 Верховною Радою України було прийнято Закон України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ, у пункті 1 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" якого було передбачено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 01.02.2020 (за виключенням окремих зазначених норм).

Водночас згідно з пунктом 5 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 з дня введення в дію цього Закону було визнано таким, що втратив чинність, Закон України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-XII від 10.04.1992.

Закон України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 опублікований в офіційному друкованому виданні "Голос України" 26.12.2019, набрав чинності 27.12.2019 і введений в дію з 01.02.2020, а відтак саме з цієї дати підлягають застосуванню його приписи (за винятком окремих норм, наведених у розділі "Прикінцеві та перехідні положення").

За загальним правилом, якщо прийнятим нормативним актом порівняно з попереднім змінюється правове регулювання відносин в тій чи іншій сфері, то нові норми застосовуються з дати набрання ними чинності, якщо інше не визначено в самому нормативному акті (частина перша статті 5 Цивільного кодексу України).

Відповідно до пункту 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом 5 частини другої статті 18 цього Закону, або 01.07.2020. Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом. Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.

Отже, порядок продовження договорів оренди державного та комунального майна, який діяв до 31.01.2020 та був передбачений Законом України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-XII від 10.04.1992 (втратив чинність 31.01.2020), може бути застосовано до процедури продовження тих договорів, строк дії яких закінчився до 01.07.2020 включно, а щодо інших договорів оренди державного та комунального майна (строк дії яких закінчився після 01.07.2020) в силу вимог абзацу 3 пункту 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 має застосовуватися порядок продовження, визначений цим Законом.

Саме такий сталий правовий висновок Верховного Суду викладено в постановах від 19.07.2022 у справі №924/852/21 та від 09.11.2021 у справі №908/2637/20.

Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що, як зазначалося вище, строк дії укладеного між сторонами договору №3/58 від 11.05.2004 було продовжено до 31.12.2020, тобто останній не закінчився 01.07.2020, правовідносини щодо його подальшої пролонгації регламентовані Законом України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Без проведення аукціону можуть бути продовжені договори, які: укладені та продовжуються вперше, за умови, якщо строк оренди за такими договорами становить п`ять років або менше; укладені без проведення аукціону з установами, організаціями, передбаченими частиною першою статті 15 цього Закону; укладені без проведення аукціону з підприємствами, установами, організаціями, передбаченими частиною другою статті 15 цього Закону відповідно до вимог статті 15 цього Закону, крім випадків, передбачених абзацами одинадцятим та дванадцятим частини другої статті 15 цього Закону; укладені з підприємствами, установами, організаціями, що надають соціально важливі послуги населенню, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, додатковий перелік яких може бути визначений представницькими органами місцевого самоврядування згідно із законодавством (частина друга статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019).

В силу частини третьої статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 договори оренди можуть бути продовжені на той самий строк, на який вони були укладені, на підставі заяви орендаря про продовження договору, поданої орендодавцю не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди.

Докази своєчасного (не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди, тобто у даному випадку за три місяці до 31.12.2020) звернення Одеської громадської організації "Постраждалі від політичних репресій" до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради з відповідною заявою щодо продовження договору №3/58 від 11.05.2004 у матеріалах справи відсутні.

Таким чином, договір №3/58 від 11.05.2004 припинився 31.12.2020 у зв`язку зі спливом строку, на який він був укладений (з урахуванням минулих пролонгацій).

Вищенаведена обставина припинення договірних відносин сторін 31.12.2020 внаслідок спливу строку дії договору №3/58 від 11.05.2004 також встановлена рішенням Господарського суду Одеської області від 07.11.2024 у справі №916/5703/23, яке набрало законної сили та є чинним.

Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України (частина четверта статті 291 Господарського кодексу України).

Частиною першою статті 785 Цивільного кодексу України передбачений обов`язок наймача повернути наймодавцеві об`єкт оренди у разі припинення договору найму.

Згідно з частиною другою статті 795 Цивільного кодексу України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.

Південно-західний апеляційний господарський суд наголошує на тому, що за змістом наведених вище норм чинного законодавства із закінченням строку договору найму (оренди), на який його було укладено, такий договір є припиненим, що означає припинення дії (чинності) для сторін всіх його умов, а їх невиконання (невиконання окремих його умов) протягом дії договору є невиконанням зобов`язання за цим договором, що має відповідні наслідки (настання відповідальності за невиконання чи неналежне виконання обов`язків під час дії договору тощо), однак не зумовлює продовження дії (чинність) договору в цілому або тих його умов, що не були виконані (неналежно виконані) стороною (сторонами).

Таким чином, договір найму (оренди) є підставою виникнення права наймача (орендаря) користуватися орендованим майном протягом строку дії договору зі сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору; а припинення договору є підставою виникнення обов`язку наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Користування майном за договором є правомірним, якщо воно відповідає умовам укладеного договору та положенням чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини з урахуванням особливостей предмета найму та суб`єктів договірних правовідносин.

Відносини найму (оренди) у разі неправомірного користування майном можуть регулюватися умовами договору, що визначають наслідки неправомірного користування майном, та нормами законодавства, які застосовуються до осіб, які порушили зобов`язання у сфері орендних відносин.

Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 Цивільного кодексу України. Натомість із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок повернути наймодавцеві річ.

Після спливу строку дії договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

Судом апеляційної інстанції враховується, що положення пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 Цивільного кодексу України про свободу договору не застосовуються до договорів оренди в тій їх частині, якою передбачені умови щодо здійснення орендної плати за період від моменту припинення дії договору до моменту повернення орендованого майна, оскільки сторони в такому випадку відступають від положень актів цивільного законодавства (стаття 6 Цивільного кодексу України).

Саме такі правові висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладено в постанові від 19.04.2021 у справі №910/11131/19.

В силу частини другої статті 785 Цивільного кодексу України якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Отже, неустойка, право на стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення. Вказана неустойка не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою пунктом 1 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України, оскільки, на відміну від приписів статті 549 Цивільного кодексу України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов`язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (пеня).

Законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом поверненням об`єкту договору оренди, тобто з моментом підписання акта приймання-передачі. У разі невиконання обов`язку, передбаченого частиною першою статті 785 Цивільного кодексу України, закон визначає можливість стягнення неустойки за весь час прострочення виконання зобов`язання щодо повернення об`єкта оренди.

Таким чином, право на стягнення неустойки, встановленої частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, пов`язується з простроченням орендарем виконання зобов`язання з повернення орендованого майна за актом приймання-передачі.

Саме така стала правова позиція суду касаційної інстанції викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 07.04.2020 у справі №924/599/19, від 31.10.2019 у справі №905/2018/18, від 30.10.2019 у справі №924/80/19 тощо.

Особливий статус зазначеної неустойки обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди виникає після закінчення дії договору оренди, і наймодавець (орендодавець) в цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші засоби стимулювання до виконання, окрім використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

Яким би способом в договорі не регламентувалися правовідносини між сторонами у разі невиконання (несвоєчасного виконання) наймачем (орендарем) обов`язку щодо повернення речі з найму (оренди) з її подальшим користуванням після припинення договору, проте ці правовідносини не можуть врегульовуватись іншим чином, ніж визначено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України (зокрема, з установленням для наймача (орендаря) будь-якого іншого (додаткового) зобов`язання, окрім того, що передбачений частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України).

Як зазначалося вище, у пункті 4.7 договору №3/58 від 11.05.2004 узгоджено, що після закінчення строку дії договору Орендар зобов?язаний передати Орендодавцю приміщення за актом у 15-денний термін.

Таким чином, беручи до уваги те, що договір №3/58 від 11.05.2004 припинив свою дію 31.12.2020, суд апеляційної інстанції вбачає, що, з урахуванням пункту 4.7 вказаного договору оренди, відповідач був зобов`язаний повернути позивачеві орендоване майно в строк до 15.01.2021 (включно), між тим нежитлове підвальне приміщення загальною площею 94,65 кв.м, яке розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Академічна (колишня назва вул. Піонерська), 24, було повернуте Департаменту комунальної власності Одеської міської ради лише 12.09.2024, про що свідчить відповідний акт приймання-передачі б/н від 12.09.2024, який підписаний сторонами без зауважень.

При цьому, як зазначалося вище, рішенням Господарського суду Одеської області від 07.11.2024 у справі №916/5703/23 стягнуто з Одеської громадської організації "Постраждалі від політичних репресій" на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради неустойку за прострочення повернення об`єкта оренди за період з 01.01.2021 по 30.11.2023.

У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.

За таких обставин, з огляду на припинення між сторонами договірних орендних відносин, апеляційний господарський суд зауважує, що Одеська громадська організація "Постраждалі від політичних репресій" своєчасно не повернула позивачеві орендоване майно за відсутності будь-яких правових підстав для продовження володіння та користуванням вказаним майном, при цьому у матеріалах справи відсутні та відповідачем до суду першої інстанції не подано жодного доказу на підтвердження відсутності його вини в несвоєчасному поверненні орендодавцю спірного нерухомого майна комунальної форми власності, що, з огляду на встановлену законом презумпцію вини порушника зобов`язання, свідчить про можливість застосування до орендаря наслідків, передбачених положеннями частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, а саме: покладення на нього обов`язку зі сплати неустойки, нарахованої за період з 01.12.2023 по 12.09.2024 (період, який не охоплено рішенням Господарського суду Одеської області від 07.11.2024 у справі №916/5703/23).

Перевіривши наданий до місцевого господарського суду розрахунок неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди за договором №3/58 від 11.05.2004, колегія суддів вбачає, що вказаний розрахунок проведено правильно, що, враховуючи наведені вище норми права та викладені обставини справи, вказує на наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з Одеської громадської організації "Постраждалі від політичних репресій" 60910,68 грн неустойки за несвоєчасне повернення об`єкта оренди, нарахованої за період 01.12.2023-12.09.2024.

Водночас суд апеляційної інстанції також наголошує на тому, що апеляційна скарга не містить ні тверджень стосовно неправильності проведеного позивачем розрахунку неустойки, ні доводів щодо наявності обґрунтованих підстав для зменшення судом вказаної суми в порядку статті 551 Цивільного кодексу України.

Більше того, питання про зменшення неустойки взагалі не порушувалося відповідачем ні під час розгляду справи місцевим господарським судом, ні в суді апеляційної інстанції, натомість, беручи до уваги, що таке зменшення є дискреційним правом суду і при цьому в силу приписів статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції здійснює апеляційний перегляд в межах доводів апеляційної скарги, Південно-західний апеляційний господарський суд не надає оцінку правомірності незастосування Господарським судом Одеської області у цій справі наданого йому законом права на зменшення штрафних санкцій, тим більше, що у матеріалах справи відсутні і Одеською громадською організацією "Постраждалі від політичних репресій" до суду першої інстанції не було подано жодного доказу на підтвердження існування підстав для зменшення неустойки.

Посилання апелянта на те, що причиною виникнення заявленої до стягнення заборгованості є відсутність комунікації між сторонами за період з 01.02.2020 по 30.09.2020, апеляційним господарським судом оцінюються критично, оскільки відповідач, діючи розумно та обачливо, мав розуміти правові наслідки неповернення ним об`єкта оренди після припинення договору №3/58 від 11.05.2004 та, відповідно, у будь-якому разі повинен був повернути спірне майно, не очікуючи від позивача відповідної вимоги, оскільки вказані обставини не визначені чинним законодавством в якості відкладальних умов, які надають можливість продовжувати користування відповідним об`єктом оренди.

Згідно зі статтею 68 Конституції України незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Презумпція знання законодавства (лат. "іgnorantia juris non excusat" - незнання закону не вибачається) означає, що кожен вважається таким, що знає закони, при цьому опублікування нормативно-правового акта є юридичною підставою презумпції знання законодавства. Суть цієї презумпції полягає в тому, що ніхто не може посилатись на незнання закону, якщо він був опублікований у встановленому законом порядку. Отже, з огляду на те, що Закон України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 був опублікований у встановленому законом порядку, позиція відповідача фактично свідчить лише про власну недбалість останнього та необґрунтований намір перекласти свою вину і відповідальність на позивача, що є неприпустимим.

Доводи скаржника про те, що останній виступає неприбутковою організацією, діяльність якої спрямована на відновлення історичної справедливості, збереження пам`яті про жертв політичних репресій, просвітницьку та культурну роботу, і відповідно до статей 1, 9 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" органи місцевого самоврядування повинні сприяти діяльності таких об`єднань, судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються, адже вказані обставини жодним чином не свідчать про правомірність користування відповідачем нежитловим підвальним приміщенням загальною площею 94,65 кв.м, розташованим за адресою: м. Одеса, вул. Академічна (колишня назва вул. Піонерська), 24, після закінчення строку дії договору №3/58 від 11.05.2004 та не підтверджують відсутність вини останнього у несвоєчасному поверненні орендованого майна.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

В силу статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 30.06.2025 у справі №916/1637/25 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового акту колегія суддів не вбачає.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Одеської громадської організації "Постраждалі від політичних репресій" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 30.06.2025 у справі №916/1637/25 без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Одеську громадську організацію "Постраждалі від політичних репресій".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та у строки, визначені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 04.11.2025.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Г.І. Діброва