ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" жовтня 2025 р. Справа№ 910/3535/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Барсук М.А.

при секретарі: Реуцькій Т.О.

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Усатенко Д.І., витяг з наказу № 249/ос від 06.12.2024,

розглянувши матеріали апеляційної скарги фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на рішення господарського суду міста Києва від 14.08.2025 у справі № 910/3535/25 (суддя - Полякова К.В.)

за позовом фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича

до Державного бюро розслідувань

про стягнення 2 000 029,00 грн,-

В С Т А Н О В И В:

Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича (далі - ФГ Бурки В.В.) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Державного бюро розслідувань (далі - ДБР) про стягнення 2 000 029,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 09.11.2022 у справі № 761/22872/22 скаргу позивача задоволено; зобов`язано уповноважену особу ДБР внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) відомості про вчинене кримінальне правопорушення відповідно до заяви № 139 від 11.10.2022 та надати заявнику витяг з ЄРДР, а отже позивач стверджував, що в судовому порядку встановлено порушення його прав і для відновлення попереднього стану наявні правові підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди, спричиненої у вигляді приниження ділової репутації фермерського господарства, у розмірі 2 000 000,00 грн, а також 29,00 грн матеріальної шкоди понесеної позивачем, у зв`язку з відправленням поштою скарги до Шевченківського районного суду міста Києва.

Рішенням господарського суду міста Києва від 14.08.2025 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Мотивуючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач не обґрунтував та не надав доказів, які б підтверджували його доводи про приниження відповідачем ділової репутації фермерського господарства, а також не довів розміру моральної шкоди. Разом з цим заявлена до стягнення з відповідача матеріальна шкода не є збитками, а відноситься до судових витрат у справі № 761/22872/22, які розподіляються за правилами процесуального законодавства.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення згідно якого:

- керуючись рішенням Конституційного Суду України № 19-рп/2011 від 14.12.2011, ст.ст. 4, 8 Господарського кодексу України, ст. 20 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК) України, ч. 1 ст. 231, ч. 2 ст. 278 ГПК України, - закрити провадження у справі, оскільки даний спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства;

- стягнути з ДБР на користь фермерського господарства Бурки В.В. 2 000 029,00 грн.

На переконання апелянта судом першої інстанції не враховано, що ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 09.11.2022 у справі № 761/22872/22 встановлено вину та незаконність дій ДБР при розгляді заяви позивача про вчинене кримінальне правопорушення, а отже право на відшкодування фермерського господарства моральної та матеріальної шкоди судом не може бути обмежене. Окрім того цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, тому на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.

Апелянт також посилався на те, що ДБР не є суб`єктом наділеним господарською компетенцією і безпосередньо не здійснює організаційно-господарські повноваження щодо фермерського господарства; дана позовна заява не стосується обставин, які виникли при укладенні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності між ДБР та фермерським господарством Бурки В.В., тож суд зобов`язаний був закрити провадження у справі, адже даний спір не підлягає вирішенню у порядку господарського судочинства.

Водночас, апелянтом в апеляційній скарзі заявлено клопотання, яке обґрунтовано тим, що у зв`язку з неоднозначним застосуванням у даній справі норм права слід звернутися до Конституційного Суду України з поданням щодо тлумачення ст. 56 Конституції України, а саме:

- чи фермерське господарство Бурки В.В. має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної і моральної шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю ДБР при розгляді заяви про вчинене кримінальне правопорушення;

- чи може дане право бути обмежене, коли та на підставі яких норм Конституції України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.09.2025, у складі колегії суддів: Руденко М.А. (головуючий), Пономаренко Є.Ю., Барсук М.А., відкрито апеляційне провадження та призначено розгляд справи на 21.10.2025.

10.09.2025 до апеляційного суду надійшов відзив відповідача, в якому представник вказував, що позивач не наводить та не доводить належними та допустимими доказами заподіяння йому моральної шкоди; ухвала суду, якою задоволено скаргу позивача, свідчить про реалізацію ним передбаченого Кримінальним процесуальним кодексом (далі - КПК) України права на оскарження процесуальних рішень слідчого і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідач також звертав увагу на постанову Верховного Суду від 17.02.2021 у справі № 461/3186/16-ц, в якій наведено, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи і, оскільки, фермерське господарство Бурки В.В. заявило вимогу до прокуратури Львівської області та Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, і така вимога не об`єднана з вимогою вирішити публічно-правовий спір, то такий спір за своїм суб`єктним складом підпадає під дію ст. 4 ГПК України і підвідомчий господарському суду.

За твердженням відповідача, багаторазове звернення позивача упродовж тривалого періоду часу до суду однією особою у різних справах до одного і того ж відповідача - ДБР, із подачею тотожних та аналогічних позовів та постійна неявка у судові засідання свідчить про наявність порушень вимог ст. 43 ГПК України.

Щодо клопотання про звернення до Конституційного Суду, відповідач вказував, що воно не стосується тлумачення ст. 56 Конституції України та роз`яснення змісту і мети правових норм, яке є загальнообов`язковим для всіх суб`єктів їх застосування і реалізації, а спрямоване на встановлення факту порушення суб`єктивного права позивача на відшкодування за рахунок Держави шкоди та захисту цього права, тобто вирішення спору по суті.

В судовому засіданні, яке відбулось 21.10.2025, відповідач заперечував доводи апеляційної скарги та вказував на законність прийнятого судом першої інстанції рішення.

Позивач у судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, за висновками апеляційного суду неявка його представника не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), що набули статусу остаточного, зокрема, "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики ЄСПЛ критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші.

Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до ДБР із заявою № 139 від 11.10.2022 (вх. № 3475зкп від 13.10.2022; а.с. 7-9; 48-50 том 1) про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 Кримінального кодексу (далі - КК) України.

Дане звернення 20.10.2022 спрямовано ДБР за вихідним № 10-5-04-01-21056 до територіального управління ДБР, розташованого у місті Львові (далі - ТУ ДБР у м. Львові), що поширює свою діяльність на Волинську, Закарпатську, Івано-Франківську, Львівську та Тернопільську області, з метою його вирішення та прийняття рішення по суті, про що повідомлено позивача (а.с. 10, 47 том 1).

22.10.2022 позивач направив рекомендованим листом до Шевченківського районного суду міста Києва скаргу № 147 від 22.10.2022 (а.с. 11 том 1) щодо невнесення працівниками ДБР відповідних відомостей до ЄРДР на підставі його заяви № 139 від 11.10.2022.

Згідно квитанції публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) "Укрпошта" № 490 від 22.10.2022 вартість відправлення складає 29,00 грн (а.с. 11 том 1).

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 09.11.2022 у справі № 761/22872/22 скаргу позивача задоволено. Зобов`язано уповноважену особу ДБР внести до ЄРДР відомості про вчинене кримінальне правопорушення відповідно до заяви № 139 від 11.10.2022 та надати заявнику витяг з ЄРДР (а.с. 12; 45 том 1).

29.11.2022 до ДБР надійшла копія ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 09.11.2022 у справі № 761/22872/22 (а.с. 46 том 1).

Листом ДБР № 30359-22/10-5-04-01-13261/22 від 15.12.2022 (а.с. 44 том 1) вказану ухвалу суду спрямовано для виконання до ТУ ДБР у м. Львові.

21.12.2022 ТУ ДБР у м. Львові до ЄРДР внесено відомості за № 0000290 на підставі заяви фермерського господарства Бурки В.В. № 139 від 11.10.2022 (а.с. 42 том 1), за ознаками складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, про що проінформовано позивача листом № 12-11-21286вих-22 від 23.12.2022 (а.с. 41 том 1).

За наслідками проведеного досудового розслідування слідчим ТУ ДБР у м. Львові від 07.08.2023 прийнято постанову про закриття кримінального провадження № 0000290 від 21.12.2022 з підстав визначених п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с. 39-40 том 1).

В обґрунтування позову позивач зазначав, що оскільки ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 09.11.2022 у справі № 761/22872/22 скаргу позивача задоволено та зобов`язано уповноважену особу ДБР внести до ЄРДР відомості про вчинене кримінальне правопорушення відповідно до заяви № 139 від 11.10.2022, то права позивача були порушені і для їх відновлення наявні правові підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди, спричиненої у вигляді приниження ділової репутації фермерського господарства, у розмірі 2 000 000,00 грн, а також 29,00 грн матеріальної шкоди понесеної позивачем, у зв`язку з відправленням поштою скарги до Шевченківського районного суду міста Києва згідно квитанції ПАТ "Укрпошта" № 490 від 22.10.2022.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вказав, що позивач не обґрунтував та не надав доказів, які б підтверджували його доводи про приниження відповідачем ділової репутації фермерського господарства, а також не довів розміру моральної шкоди; заявлена до стягнення з відповідача матеріальна шкода не є збитками, а відноситься до судових витрат у справі № 761/22872/22, які розподіляються за правилами процесуального законодавства.

Переглядаючи спір колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Чинне законодавство не містить визначення поняття ділової репутації юридичної особи, оскільки воно є морально-етичною категорією й одночасно особистим немайновим благом, якому закон надає значення самостійного об`єкта судового захисту (ст. 201 Цивільного кодексу (далі - ЦК)України).

Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації. Способами захисту ділової репутації може бути вимога про відшкодування збитків та моральної (немайнової) шкоди, заподіяної такими порушеннями юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються відповідно до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди (ст. 94 ЦК України).

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

За положеннями ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, згідно з якою моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відповідно до ст.ст. 1173, 1174 ЦК України за відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі ст.ст. 1173, 1174 ЦК України (подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 925/556/21).

Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, диспозитивність, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є одними з основних засад судочинства, закріпленими у ст. 124 Конституції України, ст.ст. 2, 7, 13, 14 ГПК України.

Принцип диспозитивності передбачає, зокрема, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи та в межах заявлених вимог і на підставі доказів, а збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ГПК України.

У ч. 2 ст. 80 ГПК України визначено, що позивач або особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд, в силу приписів ч. 1 ст. 86 ГПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Встановлені судом фактичні обставини викладаються в судовому рішенні з посиланням на докази, на підставі яких їх встановлено.

Зокрема, з`ясуванню підлягає факт приниження ділової репутації позивача, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Однак, на підтвердження завдання позивачу моральної шкоди, спричиненої у вигляді приниження його ділової репутації, останнім до позовної заяви не надано належних та допустимих доказів щодо завдання такої шкоди та розрахунку розміру заявленої до відшкодування суми моральної шкоди.

Більш того, фермерське господарство Бурки В.В. не навів доводів, які би пояснювали у чому конкретно полягає порушення особистих немайнових прав юридичної особи в розумінні ст. 94 ЦК України, а також, який існує причинний зв`язок між ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 09.11.2022 у справі № 761/22872/22, якою зобов`язано ДБР внести відомості до ЄРДР і ймовірним порушенням таких особистих немайнових прав фермерського господарства.

Відтак, фермерське господарство Бурки В.В. не обґрунтувало: у чому саме полягали неправомірні дії працівників ДБР; яким чином ці дії/бездіяльність принизили ділову репутацію фермерського господарства Бурки В.В. , як юридичної особи; у чому саме полягала приниження ділової репутації, як юридичної особи; який зв`язок з приниження ділової репутації пов`язаний із діями/бездіяльністю ДБР.

Згідно із правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

За загальним правилом обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов`язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Проте, позивачем не надано належних та достатніх доказів факту приниження ділової репутації, внаслідок зобов`язання судом ДБР внести відомості до ЄРДР, причинний зв`язок між діями/бездіяльністю органів досудового розслідування та настанням тих негативних наслідків, на які він посилався й відповідно розміром моральної шкоди, яку нібито спричинено останньому.

З приводу зобов`язання уповноважену особу ДБР внести відомості до ЄРДР слід зазначити, що однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване ст. 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Водночас в силу норм КПК України, ЦК України та ГПК України вбачається, що саме на позивача покладено обов`язок належним чином обґрунтувати факт заподіяння йому шкоди (зазначивши при цьому, в чому саме полягала така шкода), причинний зв`язок між спірним рішенням органу державної влади та фактом заподіяння позивачу певної шкоди, а також конкретні мотиви, якими позивач керувався, обґрунтовуючи розмір заподіяної шкоди, тож доводи апелянта про те, що він звільнений від доказування певних обставин у даній справі є помилковими.

Враховуючи, що жодної із вищезазначених складових позивач не обґрунтував та не довів, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача 2 000 000,00 грн моральної шкоди.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача 29,00 грн матеріальної шкоди, яка полягає в понесених позивачем витратах на направлення скарги до Шевченківського районного суду міста Києва про невнесення ДБР відомостей до ЄРДР на підставі заяви позивача № 139 від 11.10.2022, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в цій частині, оскільки дані витрати не є збитками, а відносяться до судових витрат у справі № 761/22872/22, що розподіляються за правилами, встановленими процесуальним законодавством.

Доводи відповідача про те, що він не є належним відповідачем у справі, оскільки заява позивача № 139 від 11.10.2022 була спрямована ДБР для виконання ТУ ДБР у м. Львові та розглянута ТУ ДБР у м. Львові по суті, до уваги не приймаються, оскільки ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 09.11.2022 у справі № 761/22872/22 зобов`язано уповноважену особу ДБР внести до ЄРДР про вчинене кримінальне правопорушення відповідно до заяви позивача № 139 від 11.10.2022.

Твердження скаржника про те, що спір у даній справі непідвідомчий господарським судам, колегія суддів відхиляє, оскільки фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи і, фермерське господарство Бурки В.В. заявило вимогу до ДБР про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, при цьому такі вимоги не об`єднані з вимогою вирішити публічно-правовий спір, а отже такий спір за своїм суб`єктним складом підпадає під дію ст. 4 ГПК України і підвідомчий господарському суду.

Щодо клопотання позивача про звернення до Конституційного Суду України з поданням щодо тлумачення ст. 56 Конституції України, то воно задоволенню не підлягає, оскільки за своїм змістом стосується не питання тлумачення положень ст. 56 Конституції України та роз`яснення змісту і мети правових норм, яке є загальнообов`язковим для всіх суб`єктів їх застосування і реалізації, а спрямоване на вирішення питання встановлення факту порушення суб`єктивного права скаржника - фермерське господарство Бурки В.В. на відшкодування за рахунок держави матеріальної і моральної шкоди та захисту цього права, тобто на вирішення спору по суті. Системний аналіз положень ст. 56 Конституції України та ст.ст. 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України дає підстави для висновку про те, що положення ст. 56 Конституції України є загальною нормою, якою встановлено право особи на відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Водночас, положення Глави 82 "Відшкодування шкоди" ЦК України є спеціальними та визначають у передбачених цією главою випадках підстави та порядок відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Відтак, переглянувши оскаржуване рішення, колегія суддів дійшла висновку про те, що твердження скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на рішення господарського суду міста Києва від 14.08.2025 у справі № 910/3535/25 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 14.08.2025 у справі № 910/3535/25 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/3535/25 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 06.11.2025.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Барсук