РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.10.2025Справа № 910/8274/25

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого - судді Лиськова М.О.,

при секретарі судового засідання Шадурі М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Київської міської ради

(01001, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 36;

ідентифікаційний код: 22883141)

До Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІП МІКС"

(08129, Київська область с. Петропавлівська Борщагівка, Бучанський район, вул. Шкільна, буд. 19; ідентифікаційний код: 31571594)

Про знесення самочинно побудованого майна

За участі представників учасників справи згідно протоколу судового засідання

ВСТАНОВИВ:

Київська міська рада (далі-позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІП МІКС" (далі-відповідач) про знесення об`єкту самочинно будівництва, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тимошенко Л.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11.02.2022 (інд. Номер: 63400969, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.07.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.09.2025 судом закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду справи по суті на 15.10.2025.

У судове засідання, призначене на 15.10.2025 з`явився представник позивача та підтримав заявлені позовні вимоги, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив. Суд відзначає, що відповідач повідомлявся ухвалою суду про дату, час та місце розгляду даної судової справи, проте відзиву на позовну заяву відповідачем не подано, у судове засідання представників не направлено.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, а також приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 15.10.2025 на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників учасників справи, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

07.07.2016 Київська міська рада прийняла рішення № 559/559 «Про перейменування вулиць, проспекту та провулку у місті Києві», яким вул. Кутузова перейменовано на вул. Генерала Алмазова.

23.12.2021 ФОП Мовчан І. В. виготовлено технічний паспорт громадського будинку на замовлення гр. ОСОБА_1. Реєстраційний номер технічного паспорта ТІ01: 9352-5509-0076-1793 .

23.12.2021 ФОП Мовчан І. В. видано довідку № 227, в якій вказано, що нежитлова будівля «літ. 1А» побудована господарським способом в 1991 році.

13.01.2022 Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП КМР «КМ БТІ») видано інформаційну довідку НЖ-2022 № 27 згідно якої нежитлова будівля загальною площею 59,00 кв. м. за адресом АДРЕСА_1 на праві власності не зареєстрована.

14.01.2022 приватним нотаріусом Меженською Кароліною Сергіївною зареєстровано право приватної власності ОСОБА_1 на нежитлову будівлю літ. « 1А» загальною площею 59,0 кв.м. Документ, на підставі якого здійснено державну реєстрацію права власності - довідка про технічні показники об`єкту нерухомого майна № 227 від 23.12.2021 видана ФОП Мовчан І. В.

Реєстрація права власності ОСОБА_1 підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 294925630 від 17.01.2022.

08.02.2022 між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВІП МІКС» укладено акт приймання - передачі нерухомого майна, який 08.02.2022 посвідчено та зареєстровано приватним нотаріусом Тимошенко Л. А. за № 89, 90.

На підставі вказаного акту ОСОБА_1 передала ТОВ «ВІП МІКС» нежитлову будівлю літ. « 1А», загальною площею 59,0 кв. м. за адресом АДРЕСА_1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

08.02.2022 приватним нотаріусом Тимошенко Людмилою Анатоліївною зареєстровано право приватної власності ТОВ «ВІП МІКС» на нежитлову будівлю літ. « 1А» загальною площею 59,0 кв.м. Документ, на підставі якого здійснено державну реєстрацію права власності - акт приймання-передачі нерухомого майна № 89, 90 виданий 08.02.2022 приватним нотаріусом Тимошенко Л. А.

Реєстрація права власності ТОВ «ВІП МІКС» підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 299155865 від 11.02.2022.

А також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 433285718 від 27.06.2025.

Відповідно до листа КП КМР «КМ БТІ» від 05.06.2025 № 062/14-5568 згідно з даними реєстрових книг комунального підприємства Київської міської Ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за адресом АДРЕСА_1 нерухоме майно на праві власності не реєструвалось. КП КМР «КМ БТІ» проводить технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна відповідно до Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та Порядку з проведення технічної інвентаризації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 р. №488. КП КМР «КМ БТІ» не проводило технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна за адресами: АДРЕСА_1, інвентаризаційних матеріалів за адресом АДРЕСА_1 в КП КМР «КМ БТІ» не існує.

Згідно листа Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 06.06.2025 № 073-1923, Департамент, станом на час надання відповіді, не видавав, не реєстрував документів, що дають право на виконання підготовчих, будівельних робіт та засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів за адресом: АДРЕСА_1.

Відповідно до листа Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 06.06.2025 № 055-7776, згідно з даними електронної бази документообігу Департаменту, даними Міської інформаційно-аналітичної системи забезпечення містобудівної діяльності «Містобудівний кадастр м. Києва», містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва за адресами: АДРЕСА_1 не надавались. У Реєстрі адрес відсутні відомості про документи щодо присвоєння об`єктам нерухомого майна адрес: АДРЕСА_1 у Печерському районі.

Київська міська рада жодних рішень щодо передачі земельної ділянки за адресом: АДРЕСА_1 у власність чи користування громадянці ОСОБА_1 не приймала.

На переконання Позивача, вказані факти свідчать про вчинення зазначеними особами дій, які направлені на заволодіння земельною ділянкою у незаконний спосіб та поза межами встановленого законодавством України порядку набуття прав на землі комунальної власності.

Звертаючись до суду з даним позовом, Київська міська рада зазначає, що жодних рішень щодо передачі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 у власність чи користування громадянці ОСОБА_1 не приймала. Київська міська рада вважає, що наявні правові підстави для усунення перешкод у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта нерухомого майна та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан.

Елементом особливої правової охорони землі є норма ч. 2 ст. 14 Конституції про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (ч. 2 ст. 373 Цивільного кодексу України).

Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (ч. 4 ст. 373 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 374 Цивільного кодексу України встановлено, що суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Згідно зі ст. 40 Земельного кодексу України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Частиною 1 ст. 122 Земельного кодексу України встановлено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Судом встановлено, що Київська міська рада прийняла рішення № 559/559 від 07.07.2016 «Про перейменування вулиць, проспекту та провулку у місті Києві», яким вул. Кутузова перейменовано на вул. Генерала Алмазова.

Як вбачається з матеріалів справи Київською міською радою не приймалося рішення щодо відведення земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , будь-яким третім особам, зокрема і відповідачу. Також позивачем, як уповноваженим органом, не приймалися рішення щодо передачі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 у власність чи користування громадянці ОСОБА_1, яка, в подальшому, передала спірний об`єкт нерухомості ТОВ "ВІП МІКС" за актом приймання-передачі нерухомого майна від 08.02.2022 р. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 Цивільного кодексу України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Отже правовий режим самочинного будівництва врегульовано ст. 376 Цивільного кодексу України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва.

При цьому, формулювання положень ст. 376 Цивільного кодексу України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.

Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (п. 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 р. у справі № 916/1608/18).

За практикою Великої Палати Верховного Суду самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки (п. 88 постанови від 15.11.2023 р. у справі № 916/1174/22).

Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу положень законодавства та приписів ч. 2 ст. 376 Цивільного кодексу України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного.

Велика Палата Верховного Суду виснувала, що можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені ст. 376 Цивільного кодексу України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна. Тобто, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно. У випадку задоволення однієї із зазначених вище вимог юридична доля самочинно побудованого майна (спірного об`єкта нерухомості) буде вирішена у встановленому законом порядку. Разом із цим буде відновлено стан єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.

У даному випадку суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту є належним та ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки, який передбачений чинним законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За статтею 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності (п. 123 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 р. у справі № 914/2350/18 (914/608/20)).

Державна реєстрація права власності не породжує права власності, в силу державної реєстрації право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту.

Як вказано вище, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво в силу наведених вище положень законодавства та приписів ч. 2 ст. 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень ч. 4 тої цієї статті, тобто знесення такого об`єкту.

Якщо право власності на об`єкт самочинного будівництва зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у разі задоволення позовної вимоги про знесення об`єкта самочинного будівництва суд у мотивувальній частині рішення повинен надати належну оцінку законності такої державної реєстрації.

Згідно зі ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

У відповідності з ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" загальними засадами державної реєстрації прав є, серед іншого, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 3 вказаного Закону передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними, за умови якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.

Як встановлено судом, 13.01.2022 р. КП КМР "КМ БТІ" видано інформаційну довідку НЖ-2022 № 27, в якій зазначено, що нежитлова будівля загальною площею 59,00 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 на праві власності не зареєстрована.

Спірний об`єкт самочинного будівництва набуто відповідачем в результаті його відчуження ОСОБА_1 , яка, в свою чергу, його зареєструвала на підставі довідки ФОП Мовчан І.В. № 227 від 23.12.2021 р. та технічного паспорту ТІ01: 9352-5509-0076-1793 від 23.12.2021 р. При цьому, відповідно до інформації, що міститься у вказаній довідці, спірний об`єкт нерухомого майна побудовано господарчим способом у 1991 р.

Суд зазначає, що механізм проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна всіх форм власності, що здійснюють суб`єкти господарювання, і діє на всій території України станом на дату проведення реєстраційної дії права власності за громадянкою ОСОБА_1 регулювався Інструкцією про порядок проведення технічного інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 24.05.2001 № 127, що втратила чинність 11.12.2023 р.

Пунктом 2 Інструкції закріплено:

- технічна інвентаризація - комплекс робіт з обмірювання об`єкта нерухомого майна з визначенням його складу, фактичної площі та об`єму, технічного стану та/або з визначенням змін зазначених характеристик за певний період часу (у разі наявності попередньої інвентаризаційної справи) із виготовленням необхідних документів (матеріалів технічної інвентаризації, технічного паспорта) та обов`язковим внесенням відомостей про об`єкт нерухомого майна до Реєстру об`єктів нерухомого майна (після створення цього Реєстру);

- технічний паспорт - документ, що складається на основі матеріалів технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, містить основні відомості про нього (місцезнаходження (адреса), склад, технічні характеристики, план та опис об`єкта, ім`я/найменування власника/замовника, відомості щодо права власності на об`єкт нерухомого майна, відомості щодо суб`єкта господарювання, який виготовив технічний паспорт тощо) та видається замовнику. Технічний паспорт має бути прошнурований, пронумерований та скріплений підписом керівника суб`єкта господарювання, який проводив інвентаризацію, а також підписом виконавця робіт і контролера із зазначенням серії та номера кваліфікаційного сертифіката на право виконання робіт з технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна.

Пунктом 6 Інструкції закріплено, що технічну інвентаризацію проводять у таких випадках, зокрема, перед прийняттям в експлуатацію завершених будівництвом об`єктів, у тому числі після проведення реконструкції, капітального ремонту, технічного переоснащення, реставрації, щодо яких отримано право на виконання будівельних робіт; перед проведенням державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, щодо якого отримано право на виконання будівельних робіт.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції чинній на момент реєстрації права власності за ОСОБА_1 ) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав, похідних від права власності, здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.

Відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії (ч. 2 ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Статтею 31 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" закріплено особливості державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку.

Так, для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав.

З урахуванням викладеного, судом встановлено, що докази реєстрації нежитлової будівлі літ. " 1А", загальною площею 59,00 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 на праві власності за ОСОБА_1 до 05.08.1992 р. та до 01.01.2013 р. відсутні, що унеможливлювало внесення такої інформації до реєстру.

Частиною 1 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено порядок державної реєстрації, зокрема: перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень (п. 4).

Статтею 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" закріплено підстави для державної реєстрації прав.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції чинній на момент реєстрації права власності за ОСОБА_1 ) у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав заявником є:

- власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло, перейшло чи припинилося речове право (у тому числі замовник будівництва, девелопер будівництва, управитель фонду фінансування будівництва), або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав;

- особа, за якою закріплений особовий рахунок в погосподарській книзі відповідної сільської, селищної, міської ради, або уповноважена нею особа - у разі проведення державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку.

Згідно з п. 77 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 р. державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт проводиться відповідно до ст. 331 Цивільного кодексу України щодо особи, яка здійснювала будівництво такого об`єкта (замовник будівництва), чи у випадку, передбаченому ст. 332 Цивільного кодексу України, - щодо особи, яка є власником закінченого будівництвом об`єкта, реконструкція якого проводилася, якщо інше не встановлено договором або законом.

Державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт проводиться за наявності відомостей про його технічну інвентаризацію, про прийняття його в експлуатацію та про присвоєння такому об`єкту адреси (крім випадку проведення реконструкції об`єкта, що не має наслідком його поділ, виділ частки або об`єднання), отриманих державним реєстратором з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва.

Підставою для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на закінчений будівництвом об`єкт є відсутність однієї і більше відомостей, передбачених цим пунктом, крім випадків, передбачених п.п. 78, 79 та 80 цього Порядку (п. 78 Порядку).

Пунктом 79 зазначеного порядку закріплено, що документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, не вимагається в разі державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року.

Таким чином, враховуючи, що матеріали справи не містять правовстановлюючих документів на об`єкт нерухомого майна у ОСОБА_1 на будівлю літ. " 1А", загальною площею 59,00 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , відсутні відомості закінчення об`єкту будівництвом до 05.08.1992 р., відсутня виписка з погосподарської книги, відсутність інформації у КП КМР "КМ БТІ" про реєстрацію права власності на будівлю літ. "1А" за вказаною вище адресою, відсутність доказів присвоєння адреси спірному об`єкту, суд дійшов висновку, що у приватного нотаріуса не було правових підстав для проведення реєстрації права власності на майно за ОСОБА_1, а надані останньою документи для реєстрації не є за своєю суттю правовстановлюючими.

Надаючи оцінку іншим доводам позивача судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

За змістом ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами як письмові, речові та електронні докази.

У відповідності до ч.3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїс-Матеос проти Іспанії" від 23 червня 1993).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993 Європейського суду з прав людини у справі "Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів").

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Приписами ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст.78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог Київської міської ради, оскільки останньою доведено факт самочинного будівництва на земельній ділянці комунальної власності, а відтак наявність підстав його знесення.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, у володінні та розпорядженні земельною ділянкою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІП МІКС" знести об`єкт самочинного будівництва - нежитлову будівлю літ. " 1А", загальною площею 59,00 кв.м, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тимошенко Людмили Анатоліївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11.02.2022 р., індексний номер: 63400969, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІП МІКС (08129, Київська обл., Бучанський р-н, с. Петропавлівська Борщагівка, вул. Шкільна, буд. 19, код 44590197) на користь Київської міської ради (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 36, код 22883141) 3028 (три тисячі двадцять вісім) грн. 00 коп. витрат зі сплати судового збору.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 07.11.2025

Суддя М.О. Лиськов