ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" червня 2025 р. Справа№ 910/16329/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Мальченко А.О.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Цікра А.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 30.06.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2025 (повний текст рішення складено та підписано 04.03.2025)

у справі №910/16329/23 (суддя Гулевець О.В.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Гасанова Георгія Мразовича

до Київської міської ради

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація

про скасування державної реєстрації об`єктів нерухомого майна та витребування із чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Гасанов Георгій Мразович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради про скасування державної реєстрації права власності на будівлю, літ. «Б», загальною площею 59,9 кв.м, яка розташована за адресою: м.Київ, бульвар Перова, 42-Б та будівлю літ «Б1», загальною площею 76,9 кв.м, яка розташована за адресою: м.Київ, вул. Стальського Сулеймана, 28-А та витребування із чужого незаконного володіння 40,02% нежитлового приміщення літ. «Б», загальною площею 58,5 кв.м, яке розташовано за адресою: м.Київ, бульвар Перова, 42-Б та 55,12% будівлі літ «Б1», загальною площею 63,5 кв.м, яка розташована за адресою: м.Київ, вул. Стальського Сулеймана, 28-А .

У своїй заяві від 05.11.2024 позивач просив суд:

-скасувати державну реєстрацію права власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради та закрити розділ Державного реєстру речових прав та реєстраційної справи на нежитлове приміщення будівля, літ. «Б1», загальною площею 76,9 кв. м., яка розташована за адресою місто Київ, вулиця Стальського Сулеймана, будинок 28-А, що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно No340542875 від 26.07.2023 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, зареєстроване 26.03.2021 року державним реєстратором Кузора Анною Віталіївною Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 59095341;

- витребувати із незаконного володіння територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради 35 кв.м., що становить 55,12% нежитлового приміщення будівлі, літ. «Б1», загальної площі 63,5 кв. м., яка розташована за адресою місто Київ, вулиця Стальського Сулеймана, будинок 28-А, та на яку зареєстровано право власності за територіальною громадою міста Києва, що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №340542875 від 26.07.2023 року, реєстрацйний номер об`єкта нерухомого майна 000, зареєстроване 26.03.2021 року державним реєстратором Кузора Анною Віталіївною Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 59095341;

- повернути Фізичній особі-підприємцю Гасанову Георгію Мразовичу 9 206, 34 грн. зайвосплачених коштів судового збору.

Оскільки збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру, судом встановлено, що вище зазначена заява позивача є по своїй суті заявою про зміну предмета позову, яка відповідає приписам ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим прийнята судом до розгляду.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2015 у справі № 910/5128/15-г, якою рішення Господарського суду м. Києва від 20.05.2015 у справі № 910/5128/15-г скасовано повністю та прийнято нове рішення про задоволення позову Фізичної особи-підприємця Гасанова Георгія Мразовича повністю, визнано Фізичну особу-підприємця Гасанова Георгія Мразовича співвласником приміщення на праві спільної часткової власності, що знаходиться за адресою: м.Київ, вул.Стальського, буд.28-а, площею 35 кв.м. (у відсотковому відношенні 55,12% від загальної площі приміщення).

За доводами позивача, під час розгляду справи № 910/5128/15-г судом було встановлено, що Фізичною особою-підприємцем Гасановим Георгієм Мразовичем були зроблені поліпшення та реконструкція нежилого приміщення (будівлі, споруди) загальною площею 28,50 кв.м. (сміттєзбірник), за наслідками якої було створено новий об`єкт, а саме магазин продовольчих товарів, без реалізації підакцизної групи товарів загальною площею 35 кв.м.

Однак, позивач стверджує, що ігноруючи судове рішення, яке набрало законної сили, відповідач вчинив дії щодо реєстрації власності на спірний об`єкт нерухомого майна за власником територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради, чим порушив права спільної часткової власності позивача на частину об`єкту нерухомого майна.

З метою захисту порушеного права власності на спірний об`єкт нерухомого майна позивач звернувся з позовними вимогами про скасування державної реєстрації об`єкту нерухомого майна та витребування із чужого незаконного володіння.

Київська міська рада заперечує проти задоволення позовних вимог, вважає, що власником об`єкту нерухомого майна, що знаходиться за адресою: м.Київ, вул.Стальського, буд.28-а, є територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради.

В обгрунтування своїх заперечень відповідач посилається на рішення Київської міської ради від 27.12.2001 № 208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва» сміттєзбірник на вул. Стальського, 28-А було віднесено до комунальної власності територіальної громади Дніпровського району міста Києва, а також рішення Київської міської ради від 02.10.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва», яким до розділу нежитловий фонд ЖРЕО №409 додатку № 4 включено сміттєзбірник на вул.Стальського, 28-А.

Відповідач наголошує, що згідно листа Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 103/8601/26/6 від 22.11.2023 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району» здійснила заходи щодо виготовлення нової технічної документації на зазначені об`єкти нерухомого майна та державної реєстрації права комунальної власності за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради на нежитлову будівлю літ. «Б1» на вул.Стальського Сулеймана, 28-А, загальною площею 76,9 кв.м.

Також відповідач зазначив про відсутність преюдиційного значення постанови Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2015 у справі № 910/5128/15-г, оскільки дійсний власник майна, територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради, не був учасником зазначеного спору.

Відповідач також звернув увагу, що позивач здійснив поліпшення об`єкту оренди без отримання відповідних дозвільних документів.

Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація у письмових поясненнях заперечила проти позовних вимог, посилаючись на відсутність документів щодо спірного об`єкта, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, та засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництва.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.02.2025 у справі №910/16329/23 позовні вимоги задоволено повністю.

Скасовано державну реєстрацію права власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради та закрито розділ Державного реєстру речових прав та реєстраційної справи на нежитлове приміщення будівля, літ. «Б1», загальною площею 76,9 кв. м., яка розташована за адресою: місто Київ, вулиця Стальського Сулеймана, будинок 28-А, що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №340542875 від 26.07.2023 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, зареєстроване 26.03.2021 року державним реєстратором Кузорою Анною Віталіївною Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 59095341.

Витребувано із незаконного володіння територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради 35 кв.м., що становить 55,12% нежитлового приміщення будівлі, літ. «Б1», загальної площі 63,5 кв.м., яка розташована за адресою: місто Київ, вулиця Стальського Сулеймана, будинок 28-А, та на яку зареєстровано право власності за територіальною громадою міста Києва, що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №340542875 від 26.07.2023 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, зареєстроване 26.03.2021 року державним реєстратором Кузорою Анною Віталіївною Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 59095341.

Стягнуто з Київської міської ради на користь Фізичної особи-підприємця Гасанова Георгія Мразовича судовий збір у розмірі 5 368,00 грн.

Повернуто Фізичній особі-підприємцю Гасанову Георгію Мразовичу з Державного бюджету України суму сплаченого судового збору в розмірі 14 645,00 грн, сплачену згідно квитанцій № 5786-3882-4045-7204 від 19.10.2023 та № 3252-4622-2986-6760 від 19.12.2023.

Задовольняючи позов, суд виходив з доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог, оскільки позивачем доведено, що витребуване ним у відповідача спірне майно, зокрема, об`єкт нерухомості площею 35 кв.м, що становить 55,12% нежитлового приміщення будівлі, літ. «Б1», яке розташована за адресою: м. Київ, вул. Стальського Сулеймана, 28-А, є саме тим об`єктом нерухомості, право спільної часткової власності на який було визнане за позивачем постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2015 у справі № 910/5128/15-г.

Заперечення відповідача щодо відсутності преюдиційного значення постанови Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2015 у справі № 910/5128/15-г, з причин не прийняття участі Київської міської ради у зазначеному судовому провадженні, судом відхилено, оскільки за змістом частини четвертої статті 75 ГПК України достатньою передумовою для визначення обставин преюдиціальними є участь особи, а саме позивача ФОП Гасанова Георгія Мразовича, при розгляді справи № 910/5128/15-г, стосовно якого і встановлено зазначені вище обставини, а не обов`язкова тотожність суб`єктного складу учасників справи.

З огляду на те, що право власності на спірне майно зареєстроване за Київською міською радою, права позивача підлягають поновленню шляхом скасування державної реєстрації права власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради та закриття розділу Державного реєстру речових прав та реєстраційної справи на нежитлове приміщення будівля, літ. «Б1», загальною площею 76, 9 кв. м, яка розташована за адресою: м. Київ, вул. Стальського Сулеймана, 28-А, та витребування із володіння територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради 35 кв.м, що становить 55,12% нежитлового приміщення будівлі, що забезпечить поновлення порушеного права позивача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із прийнятим рішенням, відповідач 24.03.2025 (документ сформований в системі «Електронний суд» 24.03.2025) звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд оскаржуване рішення скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Доводи апелянта зводяться до наступного:

Судом невірно застосовано норми права, які регулюють правовідносини поліпшення орендованого майна; відсутність реєстрації права власності і як наслідок відсутність права вимоги в порядку ст. 388 ЦК України; наявність поліпшень вчинених Позивачем, які є невід`ємною частиною майна, а не наявність створення нової речі; відсутність погодження будівельно-кошторисної документації з Департаментом територіального контролю м. Києва, Департаментом з питань архітектурно-будівельного контролю, Державної інспекції з архітектури та містобудування України; відсутність преюдиції постанови Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2015 № 910/5128-15г.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.03.2025, апеляційну скаргу Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2025 у справі № 910/16329/23 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Іоннікова І.А., судді: Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.03.2025 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/16329/23.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2025 залишено апеляційну скаргу без руху з підстав неподання доказів, які підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі.

02.05.2025 (документ сформований в системі «Електронний суд» 02.05.2025) через підсистему «Електронний суд» представником апелянта подано заяву про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої долучено платіжну інструкцію №689 від 30.04.2025 про доплату судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1 073, 60 грн.

Розпорядженням Керівника апарату від 26.05.2025 №09.1-07/257/24 у зв`язку з тимчасової непрацездатністю головуючого судді (судді-доповідача) Іоннікової І.А. з 05.05.2025, справу №910/16329/23 передано на повторний автоматизований розподіл судових справ.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.05.2025 справу №910/16329/23 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Скрипка І.М., суддів Мальченко А.О., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.05.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2025 у справі №910/16329/23, розгляд справи призначено в судовому засіданні на 30.06.2025.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції представником позивача подано заперечення на апеляційну скаргу, в яких просить апеляційну скаргу відхилити, оскаржуване рішення залишити без змін, посилаючись на обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Явка представників сторін

Відповідно до частини 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Нормами статті 120 Господарського процесуального кодексу України передбачена можливість повідомлення сторін про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії шляхом направлення повідомлень на адресу електронної пошти та з використанням засобів мобільного зв`язку.

В судовому засіданні 30.06.2025 представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати, прийняти нове про задоволення позову.

В судовому засіданні 30.06.2025 представник позивача заперечував доводи апеляційної скарги, просив її відхилити з підстав, викладених у наданих суду запереченнях на апеляційну скаргу.

В судове засідання 30.06.2025 представник третьої особи не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Враховуючи положення ч.12 ст.270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка представника третьої особи обов`язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе завершувати розгляд справи у його відсутність за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 30.06.2025 відповідно до ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що Фізична особа-підприємець Гасанов Георгій Мразович є співвласником приміщення на праві спільної часткової власності, що знаходиться за адресою: м.Київ, вул. Стальського, буд.28-а, площею 35 кв.м. (у відсотковому відношенні 55,12% від загальної площі приміщення).

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2015 у справі №910/5128/15-г рішення Господарського суду м. Києва від 20.05.2015 у справі №910/5128/15-г скасовано повністю та прийнято нове рішення про задоволення позову Фізичної особи-підприємця Гасанова Георгія Мразовича повністю, визнано Фізичну особу-підприємця Гасанова Георгія Мразовича співвласником приміщення на праві спільної часткової власності, що знаходиться за адресою: м.Київ, вул. Стальського, буд.28-а, площею 35 кв.м. (у відсотковому відношенні 55,12% від загальної площі приміщення).

Під час розгляду справи № 910/5128/15-г судом встановлено, що Фізичною особою-підприємцем Гасановим Георгієм Мразовичем були зроблені поліпшення та реконструкція нежилого приміщення (будівлі, споруди) загальною площею 28,50 кв.м. (сміттєзбірник), за наслідками якої було створено новий об`єкт, а саме магазин продовольчих товарів, без реалізації підакцизної групи товарів загальною площею 35 кв.м.

Враховуючи те, що позивачем на виконання приписів ч. 4 ст. 778 Цивільного кодексу України, було надано суду в якості доказів документи, що підтверджують наявність згоди орендодавця на проведення ремонтно-будівельних робіт, документи на підтвердження проведення робіт з поліпшення нежилого приміщення, а також документальне підтвердження того, що після поліпшення утворився новий об`єкт, суд дійшов висновку у справі №910/5128/15-г про визнання права спільної часткової власності на частину приміщення (будівлі, споруди), що знаходиться за адресою: м.Київ, вул. Стальського, буд.28-а.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивачу стало відомо, що 26.03.2021 державним реєстратором Кузорою Анною Віталіївною Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 59095341 від 05.07.2021, здійснено державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер: 000 - будівлю, літ. «Б1», загальною площею 76,9 кв. м., яка розташована за адресою: м.Київ, вул. Стальського Сулеймана, буд.28-а, за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради з часткою володіння 1/1.

Водночас, позивач стверджує, що ігноруючи судове рішення, яке набрало законної сили, відповідач вчинив дії щодо реєстрації власності на спірний об`єкт нерухомого майна за власником - територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради, чим порушив право спільної часткової власності позивача на частину об`єкту нерухомого майна.

З огляду на те, що право власності на спірне майно зареєстроване за Київською міською радою, права позивача підлягають поновленню шляхом скасування державної реєстрації права власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради та закриття розділу Державного реєстру речових прав та реєстраційної справи на нежитлове приміщення будівля, літ. «Б1», загальною площею 76,9 кв. м., яка розташована за адресою: м.Київ, вул. Стальського Сулеймана, буд.28-а, та витребування із незаконного володіння територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради 35 кв.м., що становить 55,12% нежитлового приміщення будівлі, літ. «Б1», загальної площі 63,5 кв.м., що забезпечить поновлення порушеного права позивача.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі «Трофимчук проти України» no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення учасників апеляційного провадження, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що рішення суду, яке переглядається, підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом права власності, визначеного у статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно.

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Статтею 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Частиною 1 статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (п. 1 ст. 321 ЦК України).

За приписами ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Цивільним кодексом Украйни передбачено правові засади захисту права власності.

За приписами частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 387 Цивільного кодексу України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Зазначений засіб захисту права власності застосовується в тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває з його володіння.

Віндикаційним позовом захищаються права власності в цілому, оскільки він пред`являється в тих випадках, коли порушені права володіння, користування та розпорядження одночасно. Однак право власності за власником зберігається, тому що може бути підтвердженим правовстановлюючими документами, або іншими письмовими доказами.

Позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник (фізичні і юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів).

Відповідачем за віндикаційним позовом виступає незаконний володілець майна, який може і не знати про неправомірність і незаконність свого володіння та утримання такого майна. Незаконним володільцем визнається така особа, яка здійснює володіння майном без належних правових підстав.

Під час розгляду віндикаційного позову позивач має підтвердити право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. На підтвердження наявності у позивача суб`єктивного права на витребуване майно, позивач повинен надати суду відповідні докази (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.01.2022 у справі № 5023/5847/11).

Зазначені позивачем у позовній заяві підстави повинні підтверджувати право власності (інше суб`єктивне право титульного володільця) позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном (безтитульний статус його володіння).

Позивачем при зверненні до суду з даним позовом заявлено вимогу про витребування із незаконного володіння територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради 35 кв.м., що становить 55,12% нежитлового приміщення будівлі, літ. «Б1», загальної площі 63,5 кв.м., яка розташована за адресою: м.Київ, вул. Стальського Сулеймана, буд.28-а.

В обґрунтування права спільної часткової власності на спірне майно позивач посилався на постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2015 у справі № 910/5128/15-г, яким визнано Фізичну особу-підприємця Гасанова Георгія Мразовича співвласником приміщення на праві спільної часткової власності, що знаходиться за адресою: м.Київ, вул. Стальського Сулеймана, буд.28-а, площею 35 кв.м. (у відсотковому відношенні 55,12% від загальної площі приміщення).

Як зазначено в мотивувальній частині постанови Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2015 у справі № 910/5128/15-г Фізичною особою-підприємцем Гасановим Георгієм Мразовичем були зроблені поліпшення та реконструкція нежилого приміщення (будівлі, споруди) загальною площею 28,50 кв.м. (сміттєзбірник), за наслідками якої було створено новий об`єкт, а саме магазин продовольчих товарів, без реалізації підакцизної групи товарів загальною площею 35 кв.м.

У мотивувальній частині постанови від 14.07.2015 у справі № 910/5128/15-г Київський апеляційний господарський суд врахував докази, які підтверджують зазначені обставини, а саме договір підряду № 0507/10 від 05.07.2010, укладений між позивачем та ТОВ "Арт-Центр "КАЛАФ", Акт № 1 приймання виконаних будівельних робіт від 23.11.2010 р., типова форма КБ-2в, Акт приймання виконаних будівельних робіт від 17.12.2010, згідно якого загальна вартість виконаних робіт склала 288652,97 грн, крім того на матеріали, згідно підсумкової відомості ресурсів, було витрачено 252 826,60 грн., разом витрати склали 541 481,57 грн; експертним висновком Київської незалежної судово-експертної установи № 0910 від 30.07.2014, згідно якого в результаті перебудови та переобладнання з сміттєзбірника було побудовано нову будівлю, яка має 100% будівельну готовність, знаходиться у доброму технічному стані та повністю забезпечена наявністю інженерних комунікацій (до приміщення було підведено водопостачання та водовідведення), після проведення будівельно-ремонтних робіт площа об`єкту збільшилася із 28,5 кв. м. до 63,5 кв. м., на 35 кв.м., що у відсотковому співвідношенні становить 55,12 % від загальної площі приміщення.

Під час розгляду справи № 910/5128/15-г судом встановлено, що розпорядженням від 21.07.2010 №406-Р Дніпровської районної у місті Києві ради про надання дозволу на проведення ремонтно-будівельних робіт доручено Комунальному підприємству "Фінансово - розрахунковому центру "Дніпровський" надати дозвіл ФОП Гасанову Георгією Мразовичу на проведення ремонтно-будівельних робіт з поліпшення нежилого приміщення сміттєзбірника загальною площею 28,50 кв.м. за адресою: м.Київ, вул. Стальського, буд.28-а, для розміщення продовольчого магазину без реалізації підакцизної групи товарів, що перебуває у користування ФОП Гасанова Георгія Мразовича відповідно до договору №1328 оренди нерухомого майна від 15.12.2009.

Частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2015 у справі № 910/5128/15-г, встановлено, що ФОП Гасановим Георгієм Мразовичем було надано в якості доказів документи, що підтверджують наявність згоди орендодавця на проведення ремонтно-будівельних робіт, документи на підтвердження проведення робіт з поліпшення нежилого приміщення, а також документальне підтвердження того, що після поліпшення утворився новий об`єкт, у зв`язку з чим судом на підставі ч. 4 ст. 778 Цивільного кодексу України визнано за ФОП Гасановим Георгієм Мразовичем право спільної часткової власності на частину приміщення (будівлі, споруди), що знаходиться за адресою: м.Київ, вул. Стальського, буд.28-а, площею 35 кв.м.

Частиною першою статті 129-1 Конституції України унормовано, що суд ухвалює рішення іменем України, яке є обов`язковим до виконання.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі. Судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Таким чином, оскільки постанова Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2015 у справі № 910/5128/15-г набрала законної сили, встановлені обставини у зазначеній постанові мають преюдиційне значення та не підлягають повторному доведенню.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який, серед іншого, передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення від 25.07.2002 у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України", заява №48553/99, пункт 77, та від 05.07.2005 у справі "Агротехсервіс проти України", заява №62608/00, пункт 42).

Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, зазначив, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом.

Визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність (абзаци тринадцятий, чотирнадцятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) у справі від 15.05.2019 № 2-р(II)/2019).

Конституційний Суд України зазначив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі від 30.06.2009 №16-рп/2009).

З огляду на те, що рішення суду у справі № 910/5128/15-г набрало законної сили і є обов`язковим для виконання, правильність зроблених у ньому висновків презюмується.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02 серпня 2023 року у cправі № 917/1598/17.

Водночас, заперечення відповідача щодо відсутності преюдиційного значення постанови Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2015 у справі № 910/5128/15-г, з причин не прийняття участі Київської міської ради у зазначеному судовому провадженні, судом обґрунтовано відхилено, оскільки за змістом ч. 4 ст. 75 ГПК України достатньою передумовою для визначення обставин преюдиціальними є участь особи, а саме позивача ФОП Гасанова Георгія Мразовича, при розгляді справи №910/5128/15-г, стосовно якого і встановлено зазначені вище обставини, а не обов`язкова тотожність суб`єктного складу учасників справи.

Більш того, частиною 5 статті 75 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Однак, матеріали справи та доводи відповідача не містять доказів на спростування обставин, встановлених судовим рішенням у справі № 910/5128/15-г, зокрема спростування розпорядження від 21.07.2010 №406-Р Дніпровської районної у місті Києві ради про надання дозволу ФОП Гасанову Георгією Мразовичу на проведення ремонтно-будівельних робіт з поліпшення нежилого приміщення сміттєзбірника загальною площею 28,50 кв.м. за адресою: м.Київ, вул. Стальського, буд.28-а; документів на підтвердження проведення робіт з поліпшення нежилого приміщення, висновку експерта.

З урахуванням викладеного, позивачем доведено, що витребуване ним у відповідача спірне майно, зокрема, об`єкт нерухомості площею 35 кв.м., що становить 55,12% нежитлового приміщення будівлі, літ. «Б1», яка розташована за адресою: м.Київ, вул. Стальського Сулеймана, буд.28-а, є саме тим об`єктом нерухомості, право спільної часткової власності на який було визнане за позивачем постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2015 у справі № 910/5128/15-г.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 340542875 від 26.07.2023, державним реєстратором Кузорою Анною Віталіївною Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради 26.03.2021 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 59095341 від 05.07.2021, здійснено державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер: 000 - нежитлову будівлю, літ. «Б1», загальною площею 76,9 кв. м., яка розташована за адресою: м.Київ, вул. Стальського Сулеймана, буд.28-а, за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради з часткою володіння 1/1.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 року № 1952-IV із змінами та доповненнями, який визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

Згідно статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, у розумінні чинного законодавства, державна реєстрація це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою вже набутого особою права власності, і ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації не видається за можливе. При дослідженні обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення права власності, а не є підставою його набуття. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 10.05.2018 року №910/15993/16.

Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підставою для виникнення права власності у територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради зазначено довідка, серія та номер: 12437, видана 28.12.2020 ТОВ «Київське міське БТІ»; лист № 30-12/5569 від 29.05.2018 Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву; рішення Київської міської ради № 284/5096 від 02.12.2010; лист Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 103/4110/26/1/7 від 21.05.2021.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст.73 Господарського процесуального кодексу України ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.87 Господарського процесуального кодексу України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району» здійснила заходи щодо виготовлення нової технічної документації на зазначені об`єкти нерухомого майна та державної реєстрації права комунальної власності за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради на нежитлову будівлю літ. «Б1» на вул. Стальського Сулеймана, буд.28-а, загальною площею 76,9 кв.м.

Належних та достатніх доказів, які б підтверджували вибуття частини спірного об`єкту нерухомого майна за наявності волі позивача, в матеріалах справи відсутні.

У свою чергу, відповідачем належними та допустимими у розумінні ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами, обставин, які б спростовували безпідставність правових підстав набуття у власність об`єкту нерухомості суду не доведено.

Судом встановлено, що спірний об`єкт нерухомості вибув з володіння позивача поза його волею, без його відома та безвідплатно.

Одночасно судом враховано, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.

Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.

Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив (правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

Наведені вище фактичні обставини справи підтверджують викладені в позовній заяві доводи позивача, а також спростовують законність набуття відповідачем права власності на нежитлове приміщення площею 35 кв.м., що становить 55,12% загальної площі приміщення, яке розташоване за адресою: м.Київ, вул. Стальського Сулеймана, буд.28-а, у зв`язку з чим місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог позивача про витребування частини спірного об`єкта нерухомого майна, з чим погоджується колегія суддів.

Поряд з тим, станом на час розгляду справи, за результатами виготовлення технічної документації, встановлено загальну площу спірного об`єкту нерухомого майна - 76,9 кв.м., однак судом враховано, що зазначений Технічний паспорт № 12437 на спірний об`єкт був виготовлений 28.12.2020, тобто після визнання Фізичної особи-підприємця Гасанова Георгія Мразовича співвласником приміщення на праві спільної часткової власності, що знаходиться за адресою: м.Київ, вул. Стальського, буд.28-а, площею 35 кв.м., про що встановлено в постанові Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2015 у справі № 910/5128/15-г.

Отже, зазначена технічної документації на спірний об`єкт нерухомості не впливає на обставини справи, оскільки суд при ухваленні рішення не може виходити за межі позовних вимог, відтак заперечення відповідача щодо різниці площі спірного об`єкту нерухомості не приймаються судом до уваги.

Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором.

У розумінні приписів ст. 15, ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, спосіб захисту повинен бути таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до ст. 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.

Визначений позивачем предмет позову в повній мірі має забезпечувати захист його порушеного права. При цьому, метою правосуддя є забезпечення ефективного поновлення порушеного права.

Рішення суду має бути ефективним інструментом поновлення порушених прав.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Стаття 5 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, суд вправі застосовувати способи захисту цивільних прав, які випливають із характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також повинен враховувати критерії "ефективності" таких засобів захисту та вимоги частин 2-5 статті 13 Цивільного кодексу України щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав особою.

Такий спосіб захисту як відновлення становища, яке існувало до порушення, може мати місце при застосуванні певних заходів, які спрямовані на відновлення становища.

Оскільки судом встановлено, що спірне нерухоме майно вибуло поза волею позивача, з метою забезпечення реального поновлення порушеного права позивача, судом визнано за можливе застосувати обраний позивачем спосіб захисту, який розцінюється судом як ефективний, в розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, та скасувати реєстраційні записи про право власності на спірний об`єкт нерухомості.

Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного відповідачем в апеляційній скарзі

Під час розгляду справи № 910/5128/15-г судом встановлено, що розпорядженням від 21.07.2010 №406-Р Дніпровської районної у місті Києві ради про надання дозволу на проведення ремонтно-будівельних робіт доручено Комунальному підприємству "Фінансово - розрахунковому центру "Дніпровський" надати дозвіл ФОП Гасанову Георгією Мразовичу на проведення ремонтно- будівельних робіт з поліпшення нежилого приміщення сміттєзбірника загальною площею 28,50 кв.м. за адресою: по вулиці Стальського, будинок 28-а, для розміщення продовольчого магазину без реалізації підакцизної групи товарів, що перебуває у користування ФОП Гасанова Георгія Мразовича відповідно до договору №1328 оренди нерухомого майна від 15.12.2009.

Виходячи з поняття поліпшення майна, поліпшення орендованого майна передбачає не просто здійснення відновлення належного стану об`єкта (як при ремонті), а наявність витрат у зв`язку з модернізацією, модифікацією, дообладнанням цього об`єкта, що зумовлює збільшення майбутніх вигод, які отримуються від використання такого майна. Тобто, при ремонті відбувається відновлення стану об`єкту оренди, його корисливих властивостей, а при поліпшенні - зміна майна. За наслідками виконання умов договору оренди нерухомого майна № 1328 від 15.12.2009 р., в оренду надавався сміттєзбірник, а в кінцевому варіанті після проведення ремонтних робіт з поліпшення утворився новий об`єкт - повноцінний магазин продовольчих товарів, який використовується для продажу товарів, які не включені до групи

підакцизних та з метою отримання прибутку від діяльності цього магазину.

Тобто, постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2015 у справі № 910/5128/15-г, встановлено, що ФОП Гасановим Георгієм Мразовичем було надано в якості доказів документи, що підтверджують наявність згоди орендодавця на проведення ремонтно-будівельних робіт, документи на підтвердження проведення робіт з поліпшення нежилого приміщення, а також документальне підтвердження того, що після поліпшення утворився новий об`єкт, у зв`язку з чим судом на підставі ч. 4 ст. 778 Цивільного кодексу України визнано за ФОП Гасановим Георгієм Мразовичем право спільної часткової власності на частину приміщення (будівлі, споруди), що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Стальського , площею 35 кв.м.

Скаржник не спростовує вище встановлених обставин, наявності згоди на ремонтно-будівельні роботи на спірному об`єкті, відкритого користування Позивачем новоствореним об`єктом, відсутністю будь-яких заперечень з боку орендодавця, отримання орендної плати за частину майна передану в оренду.

Щодо доводів апелянта в частині відсутності реєстрації права власності на майно, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державна реєстрація прав є, насамперед, засобом забезпечення прозорості майнового обороту та виконання фіскальних завдань держави.

Згідно з частиною 2 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Викладене свідчить, що і норми ЦК України, і норми Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачають обов`язковість державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а також наводять перелік речових прав, що підлягають реєстрації відповідно до зазначених нормативно-правових актів.

Тобто державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення права власності на нерухоме майно або інших речових прав.

При цьому відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України "Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень" не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним її на праві власності.

Враховуючи цілі зазначеного Закону, визначені в його преамбулі забезпечення визнання та захисту державою таких прав, - державна реєстрація як така в принципі не може змінювати сутність суб`єктивного права, перетворюючи його із зобов`язального у речове.

Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. (Постанова ОП КГС ВС від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 20 травня 2020 року в цивільній справі № 303/6974/16-ц, провадження № 61-39511св18, яка встановлює, що відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном, однак зумовлює обмеження у праві розпорядження майном.

У ч.3 ст.397 ЦК України встановлено презумпцію правомірності фактичного володіння майном, тобто, якщо не доведено іншого, фактичне володіння має визнаватися правомірним. Правомірне фактичне володіння є достатньою підставою для захисту володільцем свого речового права на володіння чужим майном.

Якщо право на будівлю чи споруду вже зареєстроване за визначеним суб`єктом в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно правильним способом захисту порушеного права буде подання віндикаційного позову на підставі ст. ст. 387, 388 ЦК України. Відповідачем у такому позові слід зазначати саме суб`єкта зазначеного як власника спірного майна на момент подання позову в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. (ВП ВС у справі № 916/1608/18 від 19 травня 2020 р.)

Постанова КГС ВС від 22.05.2018 у справі № 923/1283/16 (1) передбачає, що передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Рішення про визнання права власності - це судове рішення, яке встановлює юридичний факт володіння певним майном певною особою, а не підстава набуття права власності.

З огляду на зазначене, Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14 липня 2015 року в справі №910/5128/15-г підтверджено факт правомірності набуття права власності в порядку передбаченому ч. 4 ст. 23 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції, чинній з 27.04.2007) та ст. 778 ЦК України.

Щодо доводів апелянта в частині відсутності «преюдиційних фактів» у справі, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Водночас, відповідно до приписів ч. 7 ст. 75 ГПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.

Відповідно до правової позиції, закріпленої в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі №917/1345/14 преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Згідно ч. 5 ст. 75 ГПК України преюдиціальні обставини можуть бути в загальному порядку спростовані.

Таким чином, основними ознаками, яким має відповідати преюдиційний факт, що встановлений судовим рішенням є:

1. Склад сторін;

2. Безпосередньо дослідження фактів та обставин, на які посилається сторона у справі;

3. Преюдиційність мають лише власне факти та обставини, а не їх правова оцінка.

В даному випадку означене рішення може бути визнано преюдиційним у даному спорі, оскільки наявні вищезазначені ознаки, які є обов`язковими для преюдиції:

склад сторін у справі № 910/5128/15-г відповідає сторонам у даній справі;

в рамках розгляду справ№ 910/5128/15-г встановлено обставини набуття права власності на нерухоме майно, що є предметом спору у даній справі;

в рамках розгляду справи становлено безпосередньо факти, які не заперечуються у даній справі, при цьому жодної правової оцінки здійснено не було.

У відповідності до ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При тому, преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17, у постановах Верховного Суду від 16.12.2020 у справі №278/1683/17-ц, від 31.03.2021 у справі № 725/2577/17, від 25.03.2021 у справі № 725/4091/17, 24.02.2021 у справі №727/7815/16, 17.02.2021 у справі №336/8112/18-ц.

У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частині четвертій статті 10 ЦПК України передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику ЄСПЛ як джерело права.

У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні ЄСПЛ від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні ЄСПЛ від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової визначеності, який передбачає, серед іншого, і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

За змістом ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 р. у справі № 18-рп/2012). Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 р. у справі № 11-рп/2012).

Щодо доводів апелянта про «непропорційне втручання в право власності територіальної громади» колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

«Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Тож для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення судами добросовісності / недобросовісності набувача майна.

Так, КЦС ВС у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 199/7375/16-ц та від 20 травня 2020 року у справі № 199/8047/16-ц дійшов висновків, що «конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною. Тому задоволення віндикаційного позову і витребування спірної нерухомості у відповідача як добросовісного набувача на користь Дніпропетровської міської ради призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду з прав людини є обов`язковою для застосування судами України як джерела права.

Не можуть вважатися доцільними та легітимними доводи Скаржника про те, що скасування державної реєстрації права власності Скаржника на витребувану оскаржуваним рішенням частину приміщення, яке належить Позивачеві не може бути визнано як непропорційне втручання у право територіальної громади, оскільки остання не є добросовісним набувачем даного майна, а отже жодним чином власність територіальної громади в частині належного їм майна не зменшується.

У справі відсутні докази правомірності реєстрації Скаржником права власності на весь об`єкт, за наявності рішення про право власності іншої особи.

Отже, факти покладений в основу апеляційної скарги, спростовується встановленими судом першої інстанції обставинами та матеріалами справи.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позову.

Доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, а наявні в матеріалах справи докази свідчать про обґрунтованість викладених в оскаржуваному рішенні висновків суду.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом апеляційної інстанції, інші доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не беруться до уваги, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірного по суті рішення суду, при ухваленні якого судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції про задоволення позову, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б дійти висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.

Доводи та міркування скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги у тій мірі, в якій вони узгоджуються з викладеним у даній справі, та не впливають на прийняття рішення у даному спорі, внаслідок чого у задоволенні апеляційної скарги відповідача належить відмовити.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, доводи відповідача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про задоволення позову.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2025 у справі №910/16329/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2025 у справі №910/16329/23 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Київську міську раду.

4. Матеріали справи №910/16329/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови підписано 06.11.2025.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.О. Мальченко

А.І. Тищенко