ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08.07.2025 Справа № 917/1080/25
м. Полтава
про витребування земельних ділянок
Суддя Солодюк О.В.
Секретар судового засідання Олефір О.І.
Учасники справи згідно протоколу судового засідання

Розглядається позовна заява Моргородської окружної прокуратури Полтавської області до 1. Спілки (об`єднання) громадян - співвласників землі та майна "Воскобійницька" 2. Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Воскобійники" про витребування з незаконного володіння земельних ділянок.
Ухвалою суду від 09.06.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 08.07.2025р. на 09:50 год.
01.07.2025 (вхід. № 8728) від відповідача 1 до матеріалів справи надійшла заява про визнання позовних вимог.
04.07.2025 (вхід. № 8861) від відповідача 2 до матеріалів справи надійшла заява про визнання позовних вимог.
Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Воскобійники" подано заяву про розгляд справи за відсутності учасника справи (вх. № 9025 від 08.07.2025).
Шишацька селищна рада подала до суду клопотання, в якому остання просить суд розглянути справу без участі їх представника. Позовні вимоги підтримує (вх.№9016 від 08.07.2025).
Судом були з`ясовані обставини справи та досліджено наявні в матеріалах справи докази.
Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, суд розглядає спір за наявними матеріалами.
Відповідно до частини 3 статті 185 ГПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем.
Частиною 1 статті 191 ГПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд, відповідно до частини 4 статті 191 ГПК України.
Суд, дослідивши подані заяви відповідачів про визнання позову, дійшов висновку, що останні підлягають задоволенню, оскільки не суперечать закону та не порушують інтереси інших осіб.
Судом приймається рішення в підготовчому провадженні.
Встановивши всі обставини справи та дослідивши надані документальні докази, суд встановив наступне.
Пунктом 2 розпорядження голови Шишацької РДА №432 від 26.12.2007 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, по посвідченню права на земельні ділянки СТОВ «Воскобійники» на території Воскобійницької сільської ради» передано у спільну часткову власність СТОВ «Воскобійники» земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею - 262,77 га з них: ріллі - 89,68 га, сінокосів - 18,15 га, пасовищ - 154,93 га та вирішено посвідчити право власності державним актом.
Розпорядженням голови Шишацької РДА №29 від 28.01.2009 «Про внесення змін до Розпорядження голови Шишацької районної державної адміністрації №432 від 26.12.2007» пункт 2 вказаного розпорядження викладено в новій редакції, а саме: «Посвідчити державним актом право спільної часткової власності громадян - членів спілки (об`єднання) громадян - співвласників землі та майна «Воскобійницька», згідно додатку, - на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 262,42 га, з них: ріллі - 89,68 га, сінокосів - 18,15 га, пасовищ 154,59 га».
1. державний акт серії ЯИ № 527425 на право власності на земельну ділянку площею
2. державний акт серії ЯИ № 527426 на право власності на земельну ділянку площею
3. державний акт серії ЯИ № 527427 на право власності на земельну ділянку площею
4. державний акт серії ЯИ № 527428 на право власності на земельну ділянку площею
5. державний акт серії ЯИ № 527432 на право власності на земельну ділянку площею
6. державний акт серії ЯИ № 527433 на право власності на земельну ділянку площею
7. державний акт серії ЯИ № 527434 на право власності на земельну ділянку площею
8. державний акт серії ЯИ № 527436 на право власності на земельну ділянку площею
9. державний акт серії ЯИ № 527437 на право власності на земельну ділянку площею
10. державний акт серії ЯИ № 527438 на право власності на земельну ділянку площею 5,39 га;
11. державний акт серії ЯИ № 527439 на право власності на земельну ділянку площею 23,77 га;
12. державний акт серії ЯИ № 527440 на право власності на земельну ділянку площею 0,91 га;
13. державний акт серії ЯИ № 527441 на право власності на земельну ділянку площею 2,79 га;
14. державний акт серії ЯИ № 527442 на право власності на земельну ділянку площею 1,45 га;
15. державний акт серії ЯИ № 528079 на право власності на земельну ділянку площею 37,92 га;
16. державний акт серії ЯИ № 528081 на право власності на земельну ділянку площею 28 га;
17. державний акт серії ЯИ № 528082 на право власності на земельну ділянку площею 2,7 га;
18. державний акт серії ЯИ № 528083 на право власності на земельну ділянку площею 9,89 га;
19. державний акт серії ЯИ № 528084 на право власності на земельну ділянку площею 28,11 га.
Вказані земельні ділянки розташовані за межами населених пунктів Воскобійницької сільської ради Шишацького району Полтавської області.
Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 22.07.2013 рішення Господарського суду Полтавської області від 22.04.2013 по справі № 917/203/13-г скасовано та прийняти нове рішення, яким визнано недійсними розпорядження Шишацької районної державної адміністрації від № 432 від 26.12.2007 в частині передачі у спільну часткову власність СТОВ «Воскобійники» земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею - 262,77 га з них: ріллі - 89,68 га, сінокосів - 18,15 га, пасовищ - 154,93 га та посвідчення права власності державним актом; визнано недійсним пункт 2 розпорядження Шишацької районної державної адміністрації №29 від 28.01.2009.
Крім того, вказаною постановою, окрім інших, визнано недійсними державні акти серії ЯИ № 527425 (площа 5,62 га), серії ЯИ № 527426 (площа 3,23 га), серії ЯИ № 527427 (площа 2 га), серії ЯИ № 527428 (площа 7,4 га), серії ЯИ № 527432 (площа 0,9 га), серії ЯИ № 527433 (площа 1,26 га), серії ЯИ № 527434 (площа 3,82 га), серії ЯИ № 527436 (площа 6,4 га), серії ЯИ № 527437 (площа 0,51 га), серії ЯИ № 527438 (площа 5,39 га), серії ЯИ № 527439 (площа 23,77 га), серії ЯИ № 527440 (площа 0,91 га), серії ЯИ № 527441 (площа 2,79 га), серії ЯИ № 527442 (площа 1,45 га), серії ЯИ № 528079 (площа 37,92 га), серії ЯИ № 528081 (площа 28 га), серії ЯИ № 528082 площа 2,7 га; серії ЯИ № 528083 (площа 9,89 га), серії ЯИ № 528084 (площа 28,11 га).
Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідно до Указу Президента «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» №720/95 від 08.08.1995 паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.
Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.
Право на земельну ділянку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.
Рішення про приватизацію земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій приймають органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень за клопотанням працівник цих підприємств, установ та організацій.
Згідно вимог ст. 17 Земельного кодексу України, яка кореспондується з приписами ст. 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», до повноважень місцевих державних адміністрацій в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності.
Місцеві державні адміністрації здійснюють передачу у власність або надання у користування земельних ділянок виключно відповідно до порядку, передбаченому ст. 118 Земельного кодексу України.
Як зазначено в ч. 3 ст. 118 Земельного кодексу України, громадяни - працівники державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також пенсіонери з їх числа, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельних ділянок, які перебувають у постійному користуванні цих підприємств, установ та організацій, звертаються з клопотанням про приватизацію цих земель до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність.
З аналізу вищевказаних норм вбачається, що суб`єктами одержання безоплатно у власність земельних ділянок при їх розпаюванні є громадяни - фізичні особи.
Враховуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку, що розпорядження №432 від 26.12.2007 та №29 від 28.01.2009 прийняті з порушенням встановлених діючим законодавством норм щодо передачі земельних ділянок у власність, тому є незаконними та безпідставними, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.
Статтею 3 вказаного Закону передбачено, що особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).
Проте заяви від власників сертифікатів на право на земельну частку (пай) про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) для спільної часткової власності до Шишацької райдержадміністрації не надходили.
Враховуючи наведене, в порушення вимог Указу Президента «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» №720/95 від 08.08.1995 та приписів Земельного кодексу України земельні ділянки були передані у спільну часткову власність юридичній особі - СТОВ «Воскобійники».
Таким чином, під час розгляду апеляційним судом вказаної справи встановлено факт протиправності передачі спірними розпорядженнями у власність юридичної особи - Спілки (об`єднання) громадян - співвласників землі та майна «Воскобійницька» земельних ділянок, які перебували у колективній власності колишнього КСП «Воскобійники», та як наслідок недійсність державних актів на підставі яких вони видавалися.
У подальшому в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право приватної власності Спілки (об`єднання) громадян - співвласників землі та майна «Воскобійницька» на земельні ділянки:
документом, що посвідчує право зазначено Державний акт серії ЯИ № 527427 від 02.04.2010.
документом, що посвідчує право зазначено Державний акт серії ЯИ № 527428 від 02.04.2010.
документом, що посвідчує право зазначено Державний акт серії ЯИ № 527433 від 02.04.2010.
документом, що посвідчує право зазначено Державний акт серії ЯИ № 527434 від 02.04.2010.
документом, що посвідчує право зазначено Державний акт серії ЯИ № 527436 від 02.04.2010.
документом, що посвідчує право зазначено Державний акт серії ЯИ № 527437 від 02.04.2010.
документом, що посвідчує право зазначено Державний акт серії ЯИ № 527438 від 02.04.2010.
документом, що посвідчує право зазначено Державний акт серії ЯИ № 527440 від 02.04.2010.
документом, що посвідчує право зазначено Державний акт серії ЯИ № 528079 від 02.04.2010.
документом, що посвідчує право зазначено Державний акт серії ЯИ № 528084 від 02.04.2010.
Отже, прокурор вказує на те, що державна реєстрація права власності за Спілкою (об`єднання) громадян - співвласників землі та майна «Воскобійницька» на вищевказані земельні ділянки проведена безпідставно.
Крім того, зазначає, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право оренди СТОВ «Воскобійники»:
Встановлено, що Спілкою (об`єднання) громадян - співвласників землі та майна «Воскобійницька» з СТОВ «Воскобійники» укладено договори оренди вищевказаних земельних ділянок , а саме:
Згідно пунктів 1,2 вказаних договорів, в оренду надаються земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Воскобійницької сільської ради Шишацького району Полтавської області. Згідно п. 8 Договори укладено на 25 років.

Щодо підстав представництва прокурора в суді, суд виходить з наступного.
Згідно зі ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу.
Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Статтею 140 Конституції України визначено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.
Згідно із ч.1 ст.142 Конституції України, ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворенні ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності (ч. 1 ст. 143 Конституції України).
Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено поняття право комунальної власності, як право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.
Місцеве самоврядування в Україні це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України (ч.1 ст.2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
За змістом ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах, зокрема, законності, поєднання місцевих і державних інтересів, державної підтримки та гарантії місцевого самоврядування.
Відповідно до ст. 60 вказаного Закону територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства… Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду. Право комунальної власності територіальної громади захищається законами на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів.
З аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що державою гарантується належне функціонування місцевого самоврядування, матеріальною основою якого є, у тому числі, земля, правомочності власника щодо якої від імені та виключно в інтересах територіальної громади виконує відповідна рада.
Отже, порушення прав територіальної громади, яка є невід`ємною частиною держави, беззаперечно свідчить про порушення державних інтересів.
Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.
Статтею 324 ЦК України передбачено, що від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.
Згідно з положеннями ст. ст. 83, 122 Земельного кодексу України землі, які належать
на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону. Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб та відповідно є суб`єктами владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.
Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 № 721-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження території територіальних громад Полтавської області» території Шишацької, Баранівської, Великобузівської, Великоперевізької, Воскобійницької, Гоголівської, Жоржівської, Ковердинобалківської, Михайликівської, Покровської, Пришибської, Сагайдацької, Федунської, Яреськівської громад включено до складу території Шишацької територіальної громади з адміністративним центром у смт. Шишаки.
Також, п.п. 9 п. 6-1 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що юридична особа - сільська, селищна, міська рада, розміщена в адміністративному центрі сформованої територіальної громади, є правонаступником прав та обов`язків усіх юридичних осіб сільських, селищних, міських рад, обраних розформованими територіальними громадами, з дня набуття повноважень новообраною радою.
Рішенням Полтавської обласної ради від 13.08.2015 «Про утворення Шишацької об`єднаної селищної територіальної громади Шишацького району Полтавської області та призначення перших місцевих виборів депутатів Шишацької селищної ради та Шишацького селищного голови» утворено Шишацьку об`єднану територіальну громаду шляхом об`єднання територіальних громад, окрім інших, сіл Воскобійницької сільської ради. На даний час Воскобійницьку сільську раду припинено.
Разом з цим, законодавцем пунктом 58 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», який набрав чинності з 27.05.2021, доповнено розділ Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України п. 24, яким передбачено, що з дня набрання чинності цим пунктом, землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад. Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки. Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.
Відповідно до положень Конституції України, Цивільного кодексу, Господарського кодексу, Земельного кодексу України органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок.
Належним власником вказаних земель є Шишацька територіальна громада, представницьким органом якої є Шишацька селищна рада. Тому спірні земельні ділянки підлягають витребуванню у власність територіальної громади в особі саме цього органу.
За таких обставин, Шишацька селищна рада є органом, уповноваженим державою щодо захисту порушених інтересів держави у зазначених правовідносинах.
При цьому п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України та ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.
Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
«Нездійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Разом з цим, згідно із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду (постанова від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18) прокурор, реалізуючи представницькі повноваження, виконує субсидіарну роль та замінює в судовому провадженні суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту інтересів держави або робить це неналежно.
При цьому вжиттю прокурором заходів представницького характеру повинна передувати процедура попереднього повідомлення про це уповноваженого органу з наданням йому розумного строку для вжиття самостійних заходів на захист інтересів держави.
На підставі викладеного, Миргородською окружною прокуратурою в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» 28.04.2025 до Шишацької селищної ради направлено лист з пропозицією вжити заходів цивільно-правового характеру щодо витребування до комунальної власності спірних земельних ділянок.
Однак селищна рада до суду з позовом про повернення у комунальну власність спірної земельної ділянки не звернулася, що підтверджується відповідним листом від 02.05.2025.
Тобто, незважаючи на очевидність порушення інтересів держави, заходи щодо звернення до суду не вжито, що свідчить про нездійснення захисту інтересів держави.
Виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави.
Ключовим для застосування ст.23 Закону України «Про прокуратуру» є поняття «інтерес держави».
В контексті правовідносин у даній справі, інтереси держави полягають не тільки у захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи.
Вказаного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08.02.2019 у справі №915/20/18.
Надмірна формалізація «інтересів держави» особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
У даному випадку, інтерес держави полягає у необхідності забезпечення прав та інтересів територіальної громади, як власника землі, що є основним національним багатством та перебуває під особливою охороною держави, забезпечення раціонального використання та охорони земель.
Порушення порядку набуття речових прав на земельні ділянки сільськогосподарського призначення обмежує державу, територіальні громади в особі уповноважених органів у її використанні та залученні якнайбільшої суми грошових коштів до бюджету шляхом продажу прав на неї на земельних торгах (аукціоні), позбавляє можливості інших фізичних та юридичних осіб реалізувати свої законні права на отримання земельної ділянки у користування, отримавши перемогу у відповідних торгах.
У вказаному випадку вбачаються порушення інтересів держави в особі Шишацької селищної ради, що полягають у протиправному набутті юридичною особою прав на земельні ділянки, які є землями комунальної власності.
У даному випадку звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності, можливості територіальної громади в особі органу місцевого самоврядування володіти, користуватись та розпоряджатись земельними ділянками в інтересах територіальної громади на підставі та у спосіб визначений чинним законодавством.
Суд, враховуючи доводи прокурора щодо його представницьких повноважень, викладених у позові, дійшов висновку про наявність підстав для звернення прокурора з даним позовом до суду.
Вивчивши матеріали справи, надавши правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до ч.2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.
Суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади (ч.1 ст.374 вказаного Кодексу).
Аналізом Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що рішення про видачу документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, розташовану за межами населених пунктів, власникам земельних часток (паїв) приймають районні державні адміністрації. Документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку власникам земельних часток (паїв) є державний акт на право власності на земельну ділянку.
Відповідно до п.п.9, 10 розділу VІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр», який набрав чинності з 01.01.2013, усі державні акти, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними, незалежно від наявності чи відсутності кадастрового номера. До 01.01.2013 державна реєстрація земельних ділянок, які передаються у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснюється з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки. Реєстрація державних актів на право власності здійснюється у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі.
Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.
З 01.01.2013, у зв`язку з набранням чинності Закону України «Про Державний земельний кадастр» державні акти на право власності чи право постійного користування земельною ділянкою не видаються, а право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», шляхом внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Вказане передбачено також ст. 125 ЗК України, відповідно до якої право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ст. 126 ЗК України).
Статтею 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.
Частинами 2,4 ст. 18 вказаного закону визначено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державна реєстрація прав на земельну ділянку проводиться виключно за наявності в Державному земельному кадастрі відомостей про зареєстровану земельну ділянку.
Для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на земельні ділянки, що здійснюється з відкриттям розділу в Державному реєстрі прав, державний реєстратор обов`язково використовує відомості з Державного земельного кадастру про наявність/відсутність зареєстрованих речових прав щодо відповідної земельної ділянки до 1 січня 2013 року.
Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі, зокрема, державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року.
Державна реєстрація права власності на земельну ділянку, набутого та оформленого в установленому порядку до 1 січня 2013 року, проводиться за умови наявності відповідних відомостей в Державному земельному кадастрі (ч. 1 ст. 29 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Державна реєстрація речових прав на земельну ділянку, набутих та оформлених в установленому порядку до 1 січня 2013 року, проводиться без подання заявником документа, на підставі якого набуто речове право, за умови наявності інформації про зареєстровану земельну ділянку в Державному земельному кадастрі, у тому числі перенесеної із Державного реєстру земель, документів, що відповідно до законодавства, яке діяло до 1 січня 2013 року, посвідчували право власності або право користування землею (земельними ділянками), а також книг записів (реєстрації) таких документів (ч. 3 ст. 29 Закону).
Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Заявником є власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав.
Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам (ч. 4 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно:
документом, що посвідчує право зазначено Державний акт серії ЯИ № 527436 від 02.04.2010.
Підставою реєстрації права власності на вказану земельну ділянку став Державний акт серії ЯИ № 527439 від 02.04.2010.
Підставою реєстрації права власності на вказану земельну ділянку став Державний акт серії ЯИ № 528081 від 02.04.2010.
Підставою реєстрації права власності на вказану земельну ділянку став Державний акт серії ЯИ № 528082 від 02.04.2010.
Підставою реєстрації права власності на вказану земельну ділянку став Державний акт серії ЯИ № 528083 від 02.04.2010.
Таким чином, підставами набуття права власності Спілки (об`єднання) громадян - співвласників землі та майна «Воскобійницька» на вищевказані земельні ділянки стали розпорядження Шишацької РДА № 432 від 26.12.2007 та видані на його підставі Державні акти серії ЯИ № 527425 (площа 5,62 га), серії ЯИ № 527426 (площа 3,23 га), серії ЯИ № 527427 (площа 2 га), серії ЯИ № 527428 (площа 7,4 га), серії ЯИ № 527432 (площа 0,9 га), серії ЯИ № 527433 (площа 1,26 га), серії ЯИ № 527434 (площа 3,82 га), серії ЯИ № 527436 (площа 6,4 га), серії ЯИ № 527437 (площа 0,51 га), серії ЯИ № 527438 (площа 5,39 га), серії ЯИ № 527439 (площа 23,77 га), серії ЯИ № 527440 (площа 0,91 га), серії ЯИ № 527441 (площа 2,79 га), серії ЯИ № 527442 (площа 1,45 га), серії ЯИ № 528079 (площа 37,92 га), серії ЯИ № 528081 (площа 28 га), серії ЯИ № 528082 площа 2,7 га; серії ЯИ № 528083 (площа 9,89 га), серії ЯИ № 528084 (площа 28,11 га), які Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 22.07.2013 у справі №917/203/13-г визнано недійсним.
Отже, державна реєстрація права приватної власності за Спілкою (об`єднання) громадян - співвласників землі та майна «Воскобійницька» на вищевказані земельні ділянки проведена на підставі документів, що підтверджують право власності на земельні ділянки Державних актів, які, так само як і документ, що став підставою для виникнення права власності розпорядження Шишацької РДА № 432 від 26.12.2007, постановою Харківського апеляційного господарського суду від 22.07.2013 по справі №917/203/13-г, визнано недійсними.
Статтею 152 Земельного кодексу України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, п.п. 61, 62, 70, 147)) якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України).
Належним відповідачем за позовом про витребування від особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. При цьому суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна (книжкове володіння відповідно до принципу реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном).
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого володіння суд витребує це майно від відповідача, який незаконно ним володіє, на користь позбавленого володіння позивача-власника. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (п.п. 115, 116), від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (п. 68)), незалежно від того, чи таке витребування відбувається у порядку віндикації (ст. 387, 388 ЦК України), чи у порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (ст.ст. 1212-1215 ЦК України), чи у порядку примусового виконання обов`язку в натурі (п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України).
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц (пункти 84-87) звернуто увагу на те, що відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).
Водночас Велика Палата Верховного Суду сформулювала правові позиції і щодо володіння орендарем нерухомим майном (постанова від 18.04.2023 у справі №357/8277/19 (провадження № 14-65цс22): тимчасове володіння нерухомими речами може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації такого права на це майно у встановленому порядку, тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право тимчасового володіння, визнається тимчасовим фактичним володільцем нерухомого майна; судове рішення про задоволення позовних вимог про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння є підставою для внесення відповідних змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
При цьому, необхідно врахувати, що специфіка книжкового володіння полягає, серед
іншого, в тому, що нерухомістю можуть володіти одночасно кілька осіб, але щодо різних речових прав.
Зокрема, якщо зареєстровані право власності і право оренди нерухомого майна, то і особа, зареєстрована як власник, і особа, зареєстрована як орендар, визнаються фактичними володільцями нерухомої речі щодо права власності і права оренди відповідно. Задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого володіння особи, за якою зареєстроване право власності, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.
Натомість задоволення позовної вимоги власника нерухомого майна про його витребування з чужого володіння особи, за якою зареєстроване інше, крім права власності, речове право (зокрема право оренди), є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису (відомостей) про припинення такого речового права, зареєстрованого у цьому реєстрі за відповідачем.
Отже, належному способу захисту прав у такій справі відповідає позовна вимога про витребування спірних земельних ділянок з володіння особи, за якою зареєстроване інше, крім права власності, речове право (зокрема право оренди) (такі висновки сформульовані у постанові Верховного Суду від 20.09.2023 року у справі № 910/3453/22).
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18 (п. 63), від 21.09.2022 у справі №908/976/19 (п. 5.6) від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 (п. 29)).
Відповідно до ч. 1 ст. 93 ЗК України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Орендар земельної ділянки безумовно є її володільцем, а відтак безпосередньо порушує права дійсного її власника.
Закон, за наявності визначених ст. ст. 387, 388 ЦК умов, не обмежує абсолютне право власника на витребування належного йому майна із незаконного володіння, зокрема чинністю/нечинністю договорів чи інших правочинів, стороною яких не є власник.
Витребування спірної земельної ділянки лише у співвідповідача Спілки (об`єднанням) громадян - співвласників землі та майна «Воскобійницька» не призведе до припинення незаконного володіння цією ділянкою з боку СТОВ «Воскобійники» та її повернення у фактичне володіння територіальної громади, оскільки це не буде ефективним та достатнім способом захисту.
Аналогічна правова позиція зі схожими правовідносинами викладена у постанові Верховного Суду від 17.11.2021 у справі № 672/386/20.
Відповідно до вказаної постанови Верховного Суду, державній реєстрації підлягає як право власності, так і похідні від права власності речові права на нерухоме майно.
Разом із тим, внесення змін до запису про державну реєстрацію права власності на підставі рішення суду про задоволення віндикаційного позову лише щодо останнього власника ніяким чином не може призвести до зміни чи скасування запису про похідні від права власності речові права на вказане майно, яким розпорядилася особа, яка не мала права цього робити, оскільки є володіючим невласником. Таким чином, повернення земельної ділянки у володіння власника (титульного володільця) в повній мірі не відбувається, якщо існують зареєстровані обмеження щодо володіння таким майном у вигляді запису про похідне від права власності право користування земельною ділянкою, й земельна ділянка не повертається у фактичне володіння з можливістю власника нею як користуватися, так і розпоряджатися.
Майно підлягає витребуванню у останнього набувача без необхідності визнання недійсними останніх правочинів щодо такого майна. При цьому витребування спірних земельних ділянок також у орендаря, який виступає користувачем земельної ділянки, тобто останнім набувачем, відповідатиме меті віндикаційного позову, спрямованого на захист прав власника майна.
За таких обставин, належним способом захисту прав у вказаній справі відповідає позовна вимога саме про витребування спірних земельних ділянок з володіння Спілкою (об`єднання) громадян - співвласників землі та майна «Воскобійницька», за якою зареєстровано право власності та СТОВ «Воскобійники», за яким зареєстровано відповідне право оренди, що повністю узгоджується з вищенаведеними висновками Верховного Суду.
Таке судове рішення є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем та припинення права оренди, забезпечуючи ефективність відновлення прав позивача.
Таким чином, земельні ділянки підлягають витребуванню із чужого незаконного володіння відповідачів на користь Шишацької селищної ради.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги у цій справі підлягають задоволенню у повному обсязі.
Як вже зазначалось, відповідачі позовні вимоги визнали в повному обсязі, заперечень щодо обґрунтувань вимог суду не надали.
Згідно з частин 1, 2, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частина 1 статті 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (статті 76-79 ГПК України).
Відповідно до статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до статті 74 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.
Відповідно до частини 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно п.2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 130 ГПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Отже, з відповідачів підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 7 285,53 грн з кожного.
Судовий збір в сумі 14 571, 07 грн слід повернути з Державного бюджету України Офісу Генерального прокурора.
Керуючись статтями 129, 185, 232-233, 237-238, 240, 241 ГПК України, суд
В И Р І Ш И В:
1. Позов задовольнити.
8. Витребувати з незаконного володіння Спілки (об`єднання) громадян - співвласників
Видати накази після набрання рішенням законної сили.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (частини 1, 2 статті 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку і строки, встановлені статтями 256, 257 ГПК України.

Суддя Солодюк О.В.