ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17 жовтня 2025 року Справа № 903/636/25

Господарський суд Волинської області у складі головуючої судді Бідюк С.В., за участі секретаря судового засідання Франчук Н.Я., розглянувши матеріали по справі

за позовом: Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі:

позивача 1: Центрального управління Служби безпеки України, м. Київ;

позивача 2: Управління Служби Безпеки України у Волинській області, м. Луцьк

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Бетон Брук Сервіс», м. Луцьк

про визнання договору недійсним у частині та стягнення 3 063 225,57 грн,

за участі представників-учасників справи:

від позивачів: Вознюка В.М.,

від прокуратури: Парицької І.М. (в режимі відеоконференції),

від відповідача: Бабича Ю.В. (в режимі відеоконференції),

В С Т А Н О В И В:

Суть спору.

На розгляді Господарського суду Волинської області перебуває позов Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Центрального управління Служби безпеки України, Управління Служби Безпеки України у Волинській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бетон Брук Сервіс» про визнання недійсними п.п. 4.1, 11.2 договору № 189 про закупівлю за державні кошти від 11.11.2021 в частині включення в ціну робіт з будівництва та фінансування робіт податку на додану вартість; стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бетон Брук Сервіс» на користь держави в особі Управління Служби безпеки України у Волинській області 3063225,57 грн, з яких: 2 285 213,67 грн сума безпідставно сплаченого ПДВ (сума основного боргу), 603 935,98 грн інфляційні втрати, 174 075,92 грн 3 % річних.

Стислий виклад позиції учасників справи.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.11.2021 між Управлінням СБУ у Волинській області (далі - Замовник) та ТОВ «Бетон Брук Сервіс» (далі - Підрядник) укладено договір № 189 про закупівлю за державні кошти (далі Договір), предметом якого є виконання робіт з будівництва об`єкту (далі Роботи) «Нове будівництво багатоквартирних житлових будинків за адресою вул. Подільська, 30, с. Струмівка Луцького району Волинської області» (Будівельні роботи та поточний ремонт. Код ДК 021:2015:-45000000-7) (далі Об`єкт). За результатами виконання договору Управлінням СБУ на користь ТОВ «Бетон Брук Сервіс» за рахунок коштів Державного бюджету України сплачено 18 745 636,44 грн, у т.ч. ПДВ - 3 124 272,74 грн.

Вказує, що оскільки будівництво житла для військовослужбовців СБУ здійснювалося виключно за державні кошти, то можна дійти висновків про те, що виконані відповідачем за Договором 189 про закупівлю за державні кошти підлягали звільненню від оподаткування податком на додану вартість згідно з положеннями п. 197.15 ст. 197 ПК України, а відтак, положення п. п. 4.1, 11.2 Договору, в частині включення до загальної суми договору ПДВ, не відповідають положенням чинного законодавства України.

Зазначає, що УСБУ у Волинській області повідомило Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Західного регіону про укладення додаткової угоди № 12 від 03.04.2025 по договору № 189 від 11.11.2021, якою фактично частково, у сумі 839 059,09 грн, повернуто сплачену суму ПДВ за Договором.

Також прокурор зазначає, що оскільки договірні зобов`язання сторін за договором № 189 від 11.11.2021 припинились 02.10.2023, то укладення додаткової угоди № 12 від 03.04.2025, якою фактично змінено ціну Договору, суперечить вимогам ч. 3 ст. 632 ЦК України.

Відтак, як стверджує прокурор, на даний час залишаються неусунутими порушення вимог чинного законодавства щодо включення до ціни договору № 189 від 11.11.2021 податку на додану вартість, а з урахуванням часткового повернення суми ПДВ, неповернутою залишається безпідставно сплачена сума ПДВ у розмірі 2 285 213,65 грн. На підставі ст. ст. 203, 215, 217 ЦК України просить визнати недійсним п. п. 4.1, 11.2 Договору, в частині включення до загальної суми договору ПДВ, а кошти у сумі 2 285 213,65 грн на підставі ст. 1212 ЦК України повернути на рахунки Управління Служби безпеки України у Волинській області із застосуванням наслідків, що передбачені ст. 625 ЦК України.

Позивач 1 - Центральне управління Служби безпеки України у поясненнях від 21.07.2025 зазначає, що ЦУ СБУ не є учасником господарських відносин, що виникли внаслідок укладення договору №189 про закупівлю за державні кошти від 11.11.2021 між УСБУ у Волинській області та ТОВ «ББС». У договорі відсутні норми, які визначають права та інтереси ЦУ СБУ, визнання недійсними окремих його положень не матиме на них впливу. Згідно з позовними вимогами стягнення коштів передбачається на користь держави в особі УСБУ у Волинській області. Стягнення коштів на користь ЦУ СБУ, а так само будь-яке залучення ЦУ СБУ до розпорядження стягненими коштами не передбачається. Не заперечуючи права органів прокуратури звертатися з позовами до суду в інтересах держави, вважає, що Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Західного регіону 20.06.2025 поданий позов з порушенням вимог частини другої статті 45, пункту 4 частини третьої статті 162 ГПК України в частині його пред`явлення в інтересах ЦУ СБУ, а тому відповідно до пункту 8 частини першої статті 226 ГПК України підлягає залишенню без розгляду в цій частині.

Позивач 2 - Управління Служби Безпеки України у Волинській області вказує, що зважаючи на результати проведеної Головним управлінням ДПС України у Волинській області виїзної документальної перевірки ТОВ «ББС» та з врахуванням отриманої Управлінням письмової консультації ФЕУ СБУ від 18.04.2025 року №2150/ІПК/99-00-21-03-02-ІПК, отримані в якості компенсації зайво сплаченої суми ПДВ за Договором № 189 кошти в сумі 839059,09 грн перераховані до Державного бюджету України. Отже, дії УСБУ у Волинській області дозволили у повній мірі забезпечити захист інтересів держави та забезпечили повернення до державного бюджету суми надмірно сплаченого ПДВ в розмірах, що відповідає вимогам чинного податкового законодавства. У зв`язку з цим, вважаєм безпідставним вміщене у позові прокуратури твердження проте, що з боку органу, уповноваженого державою на захист її інтересів (Центральне управління Служби безпеки України, Управління Служби безпеки України у Волинській області), допущено нездійснення такого захисту - не пред`явлено позов до суду. Вжиті Управлінням заходи в порядку досудового врегулювання спору забезпечили без звернення до суду захист інтересів держави та повернення до державного бюджету суми надмірно сплаченого ПДВ в розмірах, що відповідає вимогам чинного податкового законодавства. З огляду на викладене вище, вважає дії УСБУ у Волинській області щодо приведення відносин з ТОВ «ББС» за Договором №189 у відповідність до вимог пункту 197.15 статті 197 Податкового кодексу України законними та обґрунтованими, а вміщені в позові прокурора вимоги про стягнення всієї суми ПДВ за Договором №189 (за виключенням вже компенсованої), а також інфляційних втрат і 3% річних на цю суму необґрунтованими.

Відповідач в обґрунтування заперечень проти позову зазначає, що позивач у позові не навів жодного аргументу, доводу та не надав жодного доказу які б свідчили, що визначена в Договорі ціна не відповідає рівню ринкових цін. Зауважує, що, наразі, сум про які ідеться у оспорюваних пунктах Договору більше не існує і договірні відносини Замовника і Відповідача ними не оперують, адже між ними були укладені додаткові угоди до Договору, якими ціну Договору і питання включення до неї суми ПДВ було врегульовано по іншому. Так п. 4 Додаткової угоди №12 від 03.04.2025 до Договору, Замовник та Відповідач узгодили та зафіксували, що вартість підряду за Договором становить сума 17906 577,35 грн. без ПДВ. Тобто ціна Договору в порівнянні із первинною ще змінилась (зменшилась) і з неї виключено ПДВ. Відтак, вважає, що обраний Позивачем спосіб захисту у вигляді оспорювання пунктів Договору, які після укладення додаткових угод №11/2023 від 02.10.2023 та №12 від 03.04.2025, не мають юридичного значення, не може бути ефективним, адже визнання недійсними положень, які не мають юридичного значення не призведе до жодних наслідків, а тим більше до поновлення і так непорушених прав Замовника.

Зазначає, що за положеннями п. 197.15. ст. 197 ПК України звільненню від оподаткування підлягає саме операція із постачання будівельно-монтажних робіт, а не постачання матеріалів, устаткування, тощо. Враховуючи вказане положення ПК України, між Замовником і Відповідачем було укладено Додаткову угоду №12 від 03.04.2025 до Договору, за якою Відповідач повернув Замовнику 839 059,09 грн, які є сумою ПДВ у складі будівельно-монтажних робіт, вартість яких без ПДВ складає 4 436 951,04 грн, та які відповідно як об`єкт постачання створені саме Відповідачем. Правомірність вказаних дій та правильність визначення числових показників підтверджується змістом Акту податкової перевірки від 26.05.2025 №14686/07 01/34928439. Інша частина отриманих Відповідачем коштів у сумі 13469626,31 грн за Договором, по суті є відшкодуванням вартості матеріалів, адже такі придбані Відповідачем з ПДВ (і це ПДВ включене в собівартість, що вбачається із відомостей ресурсів) у інших суб`єктів господарювання, які є платниками ПДВ. Придбання таких матеріалів у платників ПДВ з ПДВ та подальше використання їх в операції із постачання будівельно-монтажних робіт, які звільнені від оподаткування ПДВ вимагає відповідно до п. 198.5 ст. 198 ПК України здійснити реєстрацію в ЄРПН зведеної податкової накладної під час чого Відповідач сплачує ПДВ, сума якого, відповідно, входить до витрат Відповідача, та яка згідно положень Методичних рекомендацій з формування собівартості будівельно-монтажних робіт, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України, входить до собівартості будівельно-монтажних робіт, отже підлягає компенсації Замовником. Отриманні Відповідачем кошти від Замовника обумовлені реальною та діючою правовою підставою, а тому застосування до даних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України є апріорі неможливим.

Також вказує, що прокурор не є і не може бути альтернативним суб`єктом звернення із позовом до суду при наявності органу, який має необхідний обсяг повноважень та компетенції у даному випадку таким органом є Замовник (Управління Служби безпеки України у Волинській області), яке відповідно є стороною Договору та додаткових угод до нього. Спеціалізовані прокуратури не мають право забезпечувати організацію та здійснення представництва інтересів держави в суді щодо правовідносин, пов`язаних із діяльністю центральних апаратів (адміністрацій, управлінь) органів Служби безпеки України.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 24.06.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі на 23.07.2025 о 12:30 год.

10.07.2025 надійшов відзив на позовну заяву.

15.07.2025 від прокуратури надійшла відповідь на відзив.

14.07.2025 від ЦУ СБУ надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.

15.07.2025 від УСБУ у Волинській області надійшла відповідь на відзив.

17.07.2025 від прокуратури надійшли заперечення на клопотання ЦУ СБУ про залишення позовної заяви без розгляду.

18.07.2025 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив прокурора.

21.07.2025 від ЦУ СБУ надійшли додаткові пояснення.

22.07.2025 від прокуратури надійшли пояснення.

Суд протокольною ухвалою від 23.07.2025 відмовив у задоволенні клопотання ЦУ СБУ про залишення позовної заяви без розгляду та оголосив перерву в підготовчому засіданні до 04.08.2025 до 10:30 год.

01.08.2025 від ЦУ СБУ надійшли додаткові пояснення у справі.

Суд протокольною ухвалою від 04.08.2025 оголосив перерву в підготовчому засіданні до 20.08.2025 о 16:00 год.

Суд протокольною ухвалою від 20.08.2025 закрив підготовче провадження та призначив розгляд справи по суті на 10.09.2025 о 14:30 год.

Суд протокольною ухвалою від оголосив перерву в судовому засіданні до 24.09.2025 до 15:00 год.

Суд протокольною ухвалою від оголосив перерву в судовому засіданні до 08.10.2025 до 15:00 год.

У судовому засіданні 08.10.2025 судом завершено стадію з`ясування обставин та перевірки їх доказами, а також надано можливість представникам сторін на стадії судових дебатів висловити перед судом свої правові позиції щодо спірних правовідносин та обмінятися репліками.

Суд, після стадії судових дебатів, перейшов до стадії ухвалення судового рішення.

Відповідно до ст. 219 ГПК України, після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні. У виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення.

На підставі вищевикладеного, суд відклав ухвалення та проголошення судового рішення у справі на 17.10.2025 о 11:30 год.

17.10.2025 судом проголошено скорочене судове рішення.

Фактичні обставини, встановлені судом.

11.11.2021 за результатами відкритих торгів між Управлінням Служби Безпеки України у Волинській області (далі - Замовник) та ТОВ «Бетон Брук Сервіс» (далі - Підрядник) укладено договір № 189 про закупівлю за державні кошти (далі Договір), предметом якого є виконання робіт з будівництва об`єкту (далі Роботи) «Нове будівництво багатоквартирних житлових будинків за адресою вул. Подільська, 30, с. Струмівка Луцького району Волинської області» (Будівельні роботи та поточний ремонт, код ДК 021:2015:-45000000-7) (далі Об`єкт).

За умовами вказаного договору основні параметри (склад та обсяги Робіт), що доручаються до виконання Підряднику, визначені Технічною специфікацією (Додаток № 4) та проектною документацією стадії «Робоча документація», яка надається підряднику на умовах, визначених, розділом 7 Договору «Забезпечення робіт проектною документацією, матеріалами, устаткуванням та режим контролю якості робіт, матеріалів і обладнання» (п. 1.3. Договору).

Відповідно до п. 3.1, п. 3.2. Договору датою початку виконання робіт є дата підписання цього договору. Строк виконання робіт складає в період з 11.11.2021 до 10.12.2024.

Згідно п. 4.1 Договору вартість робіт з будівництва об`єкту: Нове будівництво багатоквартирних житлових будинків за адресою вул. Подільська, 30, с. Струмівка Луцького району Волинської області» визначена Замовником та Підрядником за результатами проведених відкритих торгів та на підставі Договірної ціни (Додаток № 1) і кошторисної документації (Додаток № 2) та становить 100 427 896,06 грн, у тому числі ПДВ 16 737 982,68 грн.

Ціна Договору не може змінюватися після підписання Договору до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків передбачених ч.5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі». Сторонами погоджено, що вартість робіт, матеріалів та ресурсів визначених проектно-кошторисною документацією за Договором є динамічною та може підлягати уточненню в межах кошторисної вартості (цінової пропозиції) (п. 4.2. Договору).

Пунктом 11.1 Договору передбачено, що оплата робіт буде проводитись за рахунок коштів загального фонду державного бюджету за КПКВ 6521100 «Будівництво (придбання) житла для військовослужбовців Служби безпеки України» по КЕКВ 3121 «Капітальне будівництво (придбання) житла».

Згідно п. 11.2 оплата робіт здійснюється за рахунок державних коштів та в межах кошторисних призначень Замовника на зазначені цілі з можливістю відстрочки платежу до кінця бюджетного року без нарахування штрафних санкцій та складає 100 427 896,06 грн, в тому числі ПДВ 16 737 982,68 грн.

Замовник за наявності рішення головного розпорядника бюджетних коштів та належного обґрунтування від Підрядника, має право здійснити попередню оплату (п. 11.3 Договору).

Згідно розділу 12. «Проведення розрахунків» Договору порядок розрахунків за виконані роботи повинен здійснюватися з урахуванням вимог ч. 1 ст. 49 Бюджетного кодексу України та положень Загальних умов на підставі первинних облікових документів, з можливістю відстрочки платежу до кінця бюджетного року без нарахування штрафних санкцій.

Підрядник визначає обсяги га вартість виконаних робіт, що підлягають оплаті, та готує відповідні документи (форми КБ-2в, КБ-3) і подає їх для підписання замовнику. Замовник зобов`язаний підписати подані Підрядником документи, що підтверджують виконання робіт, або обґрунтувати причини відмови від їх підписання протягом 3-х робочих днів з дня їх одержання (п. 12.2).

При виявленні в розрахунках визначення вартості виконаних робіт (ф. КБ-2в, КБ-3) безперечних помилок і порушень чинного порядку визначення вартості робіт, загальна вартість виконаних робіт підлягає уточненню з моменту виявлення зазначених помилок (п. 12.3).

У відповідності до п.п. 15.1 розділу «Внесення змін у Договір та його розірвання» зміна або розірвання Договору будуть здійснюватись у відповідності до чинного законодавства України. Зміна Договору здійснюється шляхом зміни або доповнення його умов за ініціативою будь-якої із сторін шляхом підписання додаткової угоди.

Договір набирає чинності з дати його підписання, і діє по 28.12.2024, але до повного виконання зобов`язань Сторін за цим Договором. Закінчення строку Договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії Договору. (п. 16.1, п. 16.2 Договору).

Сторонами підписані додатки до Договору, а саме:

Додаток № 1 - Договірна ціна на 10 арк.;

Додаток № 2 Кошторисна документація на 461 арк.;

Додаток № 3 - Календарний графік виконання робіт на 1 арк.;

Додаток № 4 Технічна специфікація на 15 арк.;

Додаток № 5 - План фінансування на весь період будівництва на 1 арк.;

Додаток № 6 - План фінансування на поточний рік на 1 арк.

Додатковою угодою №1/2021 від 17.11.2021 сторони внесли зміни до Договору, зокрема викладено в новій редакції:

- Розділ «Зведений кошторисний розрахунок вартості об`єкта будівництва» згідно Додатку №1 до цієї Додаткової угоди № 1/2021;

- План фінансування на весь період будівництва згідно Додатку №2 до цієї Додаткової угоди № 1/2021;

- План фінансування на поточний рік згідно Додатку №3 до цієї Додаткової угоди № 1/2021.

Додатковою угодою №2/2021 від 25.11.2021 сторони внесли зміни до Договору, зокрема викладено в новій редакції:

- План фінансування на весь період будівництва згідно Додатку №1 до цієї Додаткової угоди;

- План фінансування на поточний рік згідно Додатку №2 до цієї Додаткової угоди.

Додатковою угодою №3 від 25.11.2021 сторони внесли зміни в розділ 21. «Реквізити сторін» Договору від 11.11.2021 № 189.

Додатковою угодою №3/2021 від 28.12.2021 на виконання вимог п.11.3 Договору, з врахуванням дозволу головного розпорядника бюджетних коштів на проведення попередньої оплати (лист ФЕУ СБУ 21/1/2-5218 від 22.12.2021) сторони дійшли згоди щодо внесення змін до Договору, доповнивши пункт 11.3 Договору новим абзацом такого змісту:

«Сторони домовилися про проведення попередньої оплати (авансування робіт)» на придбання матеріалів в сумі 1480000,00 грн, в тому числі ПДВ 246666,67 грн (у розмірі, що не перевищує 30% від суми договору на 2021 рік). Підрядник зобов`язується освоїти аванс протягом 3 місяців від часу укладення Додаткової угоди №3/2021. Після закінчення 3-х місячного терміну, не використана сума авансу повертається Замовникові. Обов`язковою умовою перерахування авансу є наявність відкритого небюджетного рахунку в органах Державної казначейської служби України».

Додатковою угодою №4/2022 від 31.01.2022 сторони внесли зміни до Договору, зокрема викладено в новій редакції:

- План фінансування на весь період будівництва згідно Додатку №1 до цієї Додаткової угоди;

- План фінансування на поточний рік згідно Додатку №2 до цієї Додаткової угоди.

Додатковою угодою №5/2022 від 26.07.2022 на виконання вимог п.11.3 Договору, з врахуванням дозволу головного розпорядника бюджетних коштів на проведення попередньої оплати (лист ФЕУ СБУ 21/1/2-5218 від 22.12.2021) сторони дійшли згоди щодо внесення змін до Договору, доповнивши пункт 11.3 Договору новим абзацом такого змісту:

«Сторони домовилися про проведення попередньої оплати (авансування робіт)» на придбання матеріалів в сумі 3950000,00 грн, в тому числі ПДВ 658333,33 грн (у розмірі, що не перевищує 30% від суми договору на 2022 рік). Підрядник зобов`язується освоїти аванс протягом 3 місяців від часу укладення Додаткової угоди №5/2022. Після закінчення 3-х місячного терміну, не використана сума авансу повертається Замовникові. Обов`язковою умовою перерахування авансу є наявність відкритого небюджетного рахунку в органах Державної казначейської служби України».

Додатковою угодою №6/2022 від 30.09.2022 сторони внесли зміни до Договору, зокрема викладено в новій редакції:

- План фінансування на весь період будівництва згідно Додатку №1 до цієї Додаткової угоди;

- План фінансування на поточний рік згідно Додатку №2 до цієї Додаткової угоди.

Додатковою угодою №7/2023 від 02.05.2023 сторони внесли зміни до Договору, зокрема викладено в новій редакції:

- План фінансування на весь період будівництва згідно Додатку №1 до цієї Додаткової угоди;

- План фінансування на поточний рік згідно Додатку №2 до цієї Додаткової угоди.

Відповідно до Додаткової угоди №8/2023 від 04.05.2023 сторони внесли зміни до Договору, а саме викладено в новій редакції Додаток №6 План фінансування на поточний рік до Договору (згідно Додатку до цієї Додаткової угоди), а також дійшли згоди про скасування та втрату чинності Додатку №6 до Договору (в редакції Додаткової угоди №7/2023 від 02.05.2023).

Додатковою угодою №9/2023 від 12.06.2023 сторони внесли зміни до Договору, зокрема викладено в новій редакції:

- План фінансування на весь період будівництва згідно Додатку №1 до цієї Додаткової угоди;

- План фінансування на поточний рік згідно Додатку №2 до цієї Додаткової угоди.

Додатковою угодою №10/2023 від 11.07.2023 сторони внесли зміни до Договору, зокрема викладено в новій редакції:

- План фінансування на весь період будівництва згідно Додатку №1 до цієї Додаткової угоди;

- План фінансування на поточний рік згідно Додатку №2 до цієї Додаткової угоди.

02.10.2023 сторони уклали Додаткову угоду №11/2023, відповідно до умов якої:

«Сторони ухвалили спільне рішення про розірвання Договору №189 про закупівлю за державні кошти від 11.11.2021 за згодою сторін.

Сторони підтверджують, що на підставі Договору Підрядник виконав робіт щодо будівництва об`єкту: «Нове будівництво багатоквартирних житлових будинків за адресою вул. Подільська, 30, с. Струмівка Луцького району Волинської області» на суму 18 745 636,44 грн, в тому числі ПДВ 3 124 272,74 грн, а Замовник прийняв та оплатив такі роботи.

Зобов`язання сторін за Договором припиняються з моменту набрання чинності цією Додатковою угодою. Сторони підтверджують відсутність взаємних претензій з приводу Договору».

На виконання умов укладеного між сторонами Договору підрядником виконано та передано замовнику роботи з будівництва Об`єкта за Договором на загальну суму 18745636,44 грн, в тому числі ПДВ 3 124 272,74 грн, що підтверджується відповідними Актами приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в) та Довідками про вартість виконаних будівельних робіт та витрати (форма КБ-3) (долучено до матеріалів справи).

Вказані Акти приймання виконаних будівельних робіт та Довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати підписано повноважними представниками, їх підписи засвідчено відтисками печаток юридичних осіб - Сторін Договору.

Перерахування Замовником на рахунок Підрядника коштів на виконання умов Договору, у т.ч. сплати ПДВ у сумі 3 124 272,74 грн, підтверджується наступними платіжними інструкціями (дорученнями):

- № 1 від 14.12.2021 на суму 411 511,85 грн, у т.ч. ПДВ 68 585,31 грн;

- № 2 від 24.12.2021 на суму 1 619 714,45 грн, у т.ч. ПДВ 269 952,41 грн;

- № 4 від 28.12.2021 на суму 1 439 923,70 грн, у т.ч. ПДВ 239 987,28 грн;

- № 5 від 28.12.2021 на суму 1 480 000,00 грн, у т.ч. ПДВ 246 666,67 грн;

- № 1 від 26.04.2022 на суму 260 000,00 грн, у т.ч. ПДВ 43 333,33 грн;

- № 2 від 26.04.2022 на суму 287 345,64 грн, у т.ч. ПДВ 47 890,94 грн;

- № 3 від 13.06.2022 на суму 223 700,38 грн, у т.ч. ПДВ 37 283,40 грн;

- № 4 від 14.09.2022 на суму 1 108 255,18 грн, у т.ч. ПДВ 184 709,20 грн;

- № 5 від 04.10.2022 на суму 1 864 856,99 грн, у т.ч. ПДВ 310 809,50 грн;

- № 6 від 01.11.2022 на суму 1 683 321,41 грн, у т.ч. ПДВ 280 553,57 грн;

- № 7 від 14.11.2022 на суму 2 181 716,86 грн, у т.ч. ПДВ 363 619,48 грн;

- № 9 від 01.12.2022 на суму 1 760 903,08 грн, у т.ч. ПДВ 293 483,85 грн;

- № 10 від 19.12.2022 на суму 1 649 527,34 грн, у т.ч. ПДВ 274 921,22 грн;

- № 11 від 26.12.2022 на суму 854 773,12 грн, у т.ч. ПДВ 142 462,19;

- № 1від 09.05.2023 на суму 1 920 086,44 грн, у т.ч. ПДВ 320 014,41 грн.

Загальна ціна робіт з будівництва Об`єкта за Договором в розмірі 18 745 636,44 грн та сума нарахованого на такі роботи податку на додану вартість в розмірі 3 124 272,74 грн підтверджується також Довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрати (форма КБ-3) за травень 2023 (т.1 а.с.48).

03.04.2025 між ТОВ «Бетон Брук Сервіс» та УСБУ у Волинській області укладено Додаткову угоду № 12 до Договору № 189 від 11.11.2021, згідно якої сторони дійшли згоди про необхідність компенсації Замовнику сум попередньо нарахованого та сплаченого податку на додану вартість на операції з постачання будівельно-монтажних робіт з будівництва житла, що будується за державні кошти в розмірі 839 059,09 грн.

04.04.2025 кошти в сумі 839 059,09 грн надійшли на рахунок УСБУ у Волинській області, що слідує із листа від № 54.3/54/11-113 від 09.04.2025 УСБУ у Волинській області, платіжної інструкції №5082 від 04.04.2025 та виписки з рахунку за 04.04.2025.

11.06.2025 УСБУ у Волинській області виставило ТОВ «Бетон Брук Сервіс» претензію №1 про сплату 259 979,30 грн інфляційних втрат та 64 449,75 грн 3% річних у зв`язку із несвоєчасним поверненням суми безпідставно отриманого ПДВ у розмірі 839 059,09 грн.

Крім того, судом встановлено, що на звернення УСБУ у Волинській області від 12.03.2025 ДПС України надало Індивідуальну податкову консультацію від 18.04.2025 року №2150/ІПК/99-00-21-03-02-ІПК.

Управління УСБУ у Волинській області листом №54.3/54/11-132 від 22.04.2025 повідомило ТОВ «ББС» про зміст індивідуальної податкової консультації та запропонувало розглянути можливість ініціювання перевірки органами Державної податкової служби України правильності нарахування податкових зобов`язань з ПДВ та правомірність застосування режиму звільнення від оподаткування ПДВ.

Листом від 02.06.2025 №02/06/2025 ТОВ «ББС» повідомило, що за період з 29.04.2025 по 19.05.2025 Головним управлінням Державної податкової служби України у Волинській області проведена планова виїзна документальна перевірка ТОВ «ББС» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2018 по 31.12.2024.

Результати документальної виїзної перевірки оформлені Актом від 26.05.2025 року №14686/07-01/34928439.

Щодо звернення прокурора в інтересах держави.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Абзацом першим частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.

Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Нездійснення захисту має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Здійснення захисту неналежним чином має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Конституційний Суд України зазначив, що поняття орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (абзац другий частини п`ятої Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99).

Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом).

Відповідно до абзаців першого - третього частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Згідно із частиною четвертою статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до абзацу другого частини п`ятої статті 53 ГПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, пункт 40; від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, пункт 8.37; від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 7.16; від 20.06.2023 у справі № 633/408/18, пункт 10.17; від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, пункт 8.54; від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц, пункт 8.16).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 05.03.2020 у справі № 9901/511/19, від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, пункти 45, 47; від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, пункт 8.39, 8.40; від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, пункт 8.56, 8.57).

Частини третя та четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» серед іншого встановлюють умови, за яких прокурор може виконувати субсидіарну роль із захисту інтересів держави за наявності органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах).

Встановлена цим законом умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову, спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Тобто визначений частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.

Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, пункти 26, 27; від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, пункти 57, 58; від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 7.18; від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц, пункт 8.18).

Отже, якщо прокурор звертається до суду з позовною заявою в інтересах держави, він зобов`язаний у позовній заяві вказати підставу для здійснення представництва інтересів, передбачену частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру», та обґрунтувати її. У такому разі статусу позивача набуває або орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах (за наявності такого органу), або прокурор (у разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду). Процесуальні наслідки відсутності, зокрема, обґрунтування підстави для звернення до суду прокурора визначені статтею 174 ГПК України.

З системного аналізу вказаних правових норм вбачається, що виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 р. зі справи №806/1000/17).

У спірних правовідносинах необхідність захисту інтересів держави полягає у тому, що обставини вчинення даного правочину та його наслідки для економіки держави вказують на його невідповідність як правовій природі та меті встановлення податкових пільг при будівництві житла для військовослужбовців, так і забезпеченню обороноздатності держави. Зазначені обставини та наслідки передбачають розпорядження бюджетними коштами з недотриманням принципів максимальної економії, ефективності та результативності їх витрачання у т.ч. під час дії правового режиму воєнного стану, що не може визнаватися допустимим.

Статтею 17 Конституції України встановлено, що оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності, забезпечення економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, Збройних Сил України, справою всього народу. Прагнучи до мирного співіснування з усіма державами, Україна підтримує свою обороноздатність на рівні оборонної достатності для захисту від агресії.

Основи організації оборони та повноваження державних органів з її забезпечення, обов`язки підприємств, установ, організацій, посадових осіб щодо зміцнення обороноздатності країни встановлює Закон України «Про оборону України». Статтею 3 цього Закону передбачено, що підготовка держави до оборони в мирний час, серед іншого, включає забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами.

Тому порушені інтереси держави в цьому випадку полягають, насамперед, у витраті бюджетних коштів, які могли бути скеровані на належне матеріально-технічне забезпечення військовослужбовців Служби безпеки України, з метою захисту суверенітету держави, її територіальної цілісності і недоторканності, зміцнення обороноздатності держави в умовах збройної агресії проти неї.

Крім того, видатками бюджету є кошти, спрямовані на виконання бюджетних програм, передбачених відповідним бюджетом. (п. 13 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України)

Пунктом 6 ч. 1 ст. 7 указаного Кодексу визначено, що бюджетна система України функціонує, зокрема, за принципом ефективності та результативності, який означає, що при виконанні бюджетів усі учасники бюджетного процесу мають прагнути досягнення цілей шляхом забезпечення якісного надання публічних послуг при залученні мінімального обсягу бюджетних коштів та досягнення максимального результату при використанні визначеного бюджетом обсягу коштів.

У свою чергу, практична реалізація вказаного принципу бюджетної системи України під час здійснення видатків бюджету в умовах воєнного стану досягається завдяки комплексу податкових пільг, зокрема й тих, які встановлені п. 197.15. ст. 197 ПК України.

Проте, недотримання зазначених положень законодавства суб`єктами господарювання нівелює можливість втілення вказаних принципів бюджетної системи України, призводить до неефективного та неекономного використання бюджетних коштів для придбання товарів, робіт і послуг.

Щодо наявності підстав для звернення прокурора в інтересах держави в особі Центрального управління Служби Безпеки України.

ЦУ СБУ у клопотанні від 14.07.2025 просило залишити без розгляду позов прокурора в частині його пред`явлення в інтересах ЦУ СБУ. В обґрунтування клопотання вказує, що не зважаючи на те, що ЦУ СБУ є головним розпорядником бюджетних коштів, воно не є суб`єктом господарських правовідносин, які виникли з укладенням Договору №189, ухвалення рішення господарським судом у справі № 903/636/25 не впливатиме на права та інтереси ЦУ СБУ.

Суд прокольною ухвалою суду від 23.07.2025 відмовив у задоволенні клопотання ЦУ СБУ про залишення позовної заяви без розгляду з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 1, 2 Закону України «Про Службу безпеки України», Служба безпеки України - державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України. На Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.

Згідно ст. 18 Закону України «Про Службу безпеки України», фінансування, матеріально-технічне та соціально-побутове забезпечення Служби безпеки України здійснюється Кабінетом Міністрів України у порядку, визначеному Верховною Радою України, за рахунок коштів державного бюджету України. Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ. Органи місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування сприяють Службі безпеки України, її органам і підрозділам у вирішенні житлових та інших соціально-побутових проблем, забезпеченні транспортом і зв`язком. Служба безпеки України має адміністративні приміщення та інші споруди, об`єкти охорони здоров`я, навчального, науково дослідного, господарського та соціально-культурного призначення, відомчий житловий фонд.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про Службу безпеки України» Центральне управління Служби безпеки України відповідає за стан державної безпеки, координує і контролює діяльність інших органів Служби безпеки України. До його складу входять апарат Голови Служби безпеки України та функціональні підрозділи: контррозвідки, військової контррозвідки, контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері інформаційної безпеки, захисту національної державності, інформаційно-аналітичний, оперативно-технічний, оперативного документування, слідчий, зв`язку, по роботі з особовим складом, адміністративно-господарський, фінансовий, військово-медичний та інші згідно з організаційною структурою Служби безпеки України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про загальну структуру і чисельність Служби безпеки України» до структури Служби безпеки України входять Центральне управління Служби безпеки України; підпорядковані йому регіональні органи; органи військової контррозвідки; навчальні, наукові, науково-дослідні та інші заклади, установи. Організації і підприємства Служби безпеки України.

Для забезпечення виконання покладених на Службу безпеки України завдань у Центральному управлінні Служби безпеки України та підпорядкованих йому органах відповідно до закону створюються і діють функціональні підрозділи, у т.ч. організаційного, інформаційно-аналітичного, кадрового, правового, господарського, фінансового та інших видів забезпечення оперативно-службової діяльності Служби безпеки України (ч. 2 ст. 1 Закону України «Про загальну структуру і чисельність Служби безпеки України»).

Згідно з пунктами 6, 7, 8 статті 2 Бюджетного кодексу України бюджетне асигнування - повноваження розпорядника бюджетних коштів, надане відповідно до бюджетного призначення, на взяття бюджетного зобов`язання та здійснення платежів, яке має кількісні, часові та цільові обмеження;

бюджетне зобов`язання - будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, згідно з якими необхідно здійснити платежі протягом цього ж періоду або у майбутньому;

бюджетне призначення - повноваження головного розпорядника бюджетних коштів, надане цим Кодексом, законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), яке має кількісні, часові і цільові обмеження та дозволяє надавати бюджетні асигнування.

Відповідно до частини третьої статті 19 Бюджетного кодексу України учасниками бюджетного процесу є органи, установи та посадові особи, наділені бюджетними повноваженнями (правами та обов`язками з управління бюджетними коштами).

Згідно частиною першою та пунктом 3 частини другої статті 22 Бюджетного кодексу України за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня. Головними розпорядниками бюджетних коштів за бюджетними призначеннями, визначеними рішеннями про місцеві бюджети, можуть бути місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників.

Розпорядник бюджетних коштів - бюджетна установа в особі її керівника, уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань, довгострокових зобов`язань за енергосервісом, довгострокових зобов`язань у рамках державно-приватного партнерства, середньострокових зобов`язань у сфері охорони здоров`я та здійснення витрат бюджету (пункт 47 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України).

Згідно з пунктом 18 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України головні розпорядники бюджетних коштів - бюджетні установи в особі їх керівників, які відповідно до статті 22 цього Кодексу отримують повноваження шляхом встановлення бюджетних призначень.

Розпорядник нижчого рівня - розпорядник, який у своїй діяльності підпорядкований відповідному головному розпоряднику та (або) діяльність якого координується через нього (абзац третій пункту 7 Порядку складання, розгляду, затвердження та основні вимоги до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2002 року № 228, далі по тексту - Порядок).

Відповідно до пункту 7 частини п`ятої статті 22 Бюджетного кодексу України головний розпорядник бюджетних коштів здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів, організацію та координацію роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів у бюджетному процесі.

Згідно з частиною третьою статті 26 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів в особі їх керівників організовують внутрішній контроль і внутрішній аудит та забезпечують їх здійснення у своїх установах і на підприємствах, в установах та організаціях, що належать до сфери управління таких розпорядників бюджетних коштів.

Абзацами першим та другим пункту 5 Порядку визначено, зокрема, що установам можуть виділятися бюджетні кошти тільки за наявності затверджених кошторисів, планів асигнувань загального фонду бюджету, планів надання кредитів із загального фонду бюджету, планів спеціального фонду. Установи мають право брати бюджетні зобов`язання витрачати бюджетні кошти на цілі та в межах, установлених затвердженими кошторисами, планами асигнувань загального фонду бюджету, планами надання кредитів із загального фонду бюджету, планами спеціального фонду.

За змістом абзацу другого пункту 43 Порядку розпорядники мають право провадити діяльність виключно в межах бюджетних асигнувань, затверджених кошторисами, планами асигнувань загального фонду бюджету, планами надання кредитів із загального фонду бюджету, планами спеціального фонду.

Отже, як встановлено судом та не заперечується учасниками справи, що ЦУ СБУ у спірних правовідносинах є головним розпорядком бюджетних коштів.

Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні № 3-рп/99 від 08 квітня 1999 року поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави.

У судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (пункт 35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц).

У постанові Верховного Суду від 19.08.2020 у справі № 923/449/18 зазначено, що позивачами за позовами прокурора можуть бути декілька уповноважених органів, зокрема які здійснюють контроль і моніторинг у сфері публічних закупівель, та центральні органи виконавчої влади.

Висновок Верховного Суду щодо можливості здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі головного розпорядника бюджетних коштів міститься у постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 927/719/20.

Розпорядник бюджетних коштів є особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням бюджетних коштів, а тому є належним позивачем у справі. До таких висновків прийшов Верховний Суд, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, Верховного Суду Касаційного господарського суду від 09.08.2023 №924/1283/21.

Прокурор у листі від 27.05.2025 № 15-573-вих-25 поінформував Центральне управління Служби безпеки України про наявні порушення вимог законодавства при укладенні договору № 189 від 11.11.2021 з метою надання їм належної оцінки та вжиття заходів реагування в межах компетенції, у тому числі, за наявності підстав, звернення до суду.

Відповідь Центрального управління Служби безпеки України на зазначений лист прокуратури в матеріалах справи відсутня.

Листом від 12.06.2025 №15-619вих-25 прокурор повідомив ЦУ СБУ та УСБУ у Волинській області про намір звернутися до господарського суду в інтересах держави в особі зазначених органів із позовом.

У п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 зроблено висновок, за яким прокурору достатньо дотримуватися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 зауважила, що суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи.

Прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких відповідний орган не здійснює захисту своїх інтересів (правові висновки наведені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.04.2019 у справі №910/3486/18, від 16.08.2018 у справі №910/21265/17).

За таких обставин, суд дійшов висновку, що перший заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері Західного регіону дотримався порядку, встановленого у частині третій статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та правомірно визначив Центральне управління Служби безпеки України уповноваженим органом на захист інтересів держави у даному спорі (позивачем у цій справі).

Разом з тим суд відхиляє аргументи відповідача про те, що спеціалізовані прокуратури у сфері оборони (на правах обласних та окружних), в тому числі Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Західного регіону не мають право забезпечувати організацію та здійснення представництва інтересів держави в суді щодо правовідносин, пов`язаних із діяльністю центральних апаратів (адміністрацій, управлінь) органів Служби безпеки України.

У постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 Велика Палата Верховного Суду узагальнила висновки щодо застосування положень статті 23 Закону України Про прокуратуру та статті 53 ГПК України та виснувала про, що:

1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо:

- орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;

- орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;

2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:

- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;

- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.

Натомість у даному випадку, судом встановлено дотримання прокурором визначеного законом порядку звернення до суду в інтересах держави в особі ЦУ СБУ (як головного розпорядника бюджетних коштів) та прокурором наведено підстави для представництва інтересів держави та обґрунтовано, в чому полягає порушення цих інтересів.

При цьому суд звертає увагу, що повноваження першого заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону на подання позовної заяви в порядку господарського судочинства з метою захисту інтересів держави безпосередньо передбачені частиною першою статті 24 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до якої, право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, їх першим заступникам та заступникам, прокурорам Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.

Щодо наявності підстав для звернення прокурора в інтересах держави в особі УСБУ у Волинській області суд зазначає наступне.

УСБУ у Волинській області є стороною оспорюваних пунктів правочину (замовником робіт).

Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Західного регіону листами від 06.02.2025 № 15-149вих-25, від 26.03.2025 № 15-381вих-25, від 10.04.2025 № 15 435вих-25, від 14.05.2025 №15-530вих-25 поінформовано Управління Служби безпеки України у Волинській області про виявленні порушення та необхідність відповідного реагування.

У відповідь листами від 19.02.2025 № 54/11/100/, від 09.04.2025 № 54.3/54/11-113, від 23.04.2025 № 54.1/54/11-136 Управління Служби безпеки України у Волинській області зазначило, що Управління веде досудове врегулювання зазначеного спору у т.ч. шляхом укладення додаткової угоди № 12 до Договору.

У листі від 07.06.2025 № 54.1/54/19-230 УСБУ у Волинській області повідомило, що у зв`язку із отриманими від ТОВ «Бетон Брук Сервіс» в якості відшкодування зайво сплаченої суми ПДВ в розмірі 839 059,09 грн, інтереси держави щодо приведення у відповідність до вимог чинного законодавства виконання зобов`язань за Договором №189 про закупівлю за державні кошти від 11.11.2011 щодо застосування пільги на сплату ПДВ захищені. Водночас повідомлено про підготовку претензії на адресу ТОВ «Бетон Брук Сервіс» щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Листом від 12.06.2025 №15-619вих-25 прокурор повідомив ЦУ СБУ та УСБУ у Волинській області, що з урахуванням часткового повернення суми ПДВ у сумі 839 059,09 грн, неповернутою згідно умов Договору №189 від 11.11.2021 залишається безпідставно сплачена сума ПДВ у розмірі 2 285 213,65 грн. У зв`язку з чим прокурор зазначив про намір звернутися до суду в інтересах держави в особі зазначених органів із позовом.

Звертаючись до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18, суд зазначає, що незалежно від причин сам по собі факт не звернення до суду органу, який би мав захищати інтереси держави, свідчить про наявність обґрунтованих підстав для захисту порушених інтересів.

Відтак, прокуратурою правомірно кваліфіковано вищевказане як бездіяльність відповідного органу та, як наслідок, встановлено достатні та обґрунтовані підстави для реалізації представницьких повноважень.

Водночас суд зауважує, що звернення прокурора з позовом у цій справі, враховуючи встановлену бездіяльність компетентних органів, спрямоване передусім на відновлення порушених інтересів держави в частині надмірної сплати державних коштів, сплачених позивачами за рахунок виділеної державної програми 6521100 «Будівництво (придбання) житла для військовослужбовців Служби безпеки України», у зв`язку із чим у цьому випадку наявні виключні підстави для представництва прокурором інтересів держави в особі визначених прокурором державних органів.

Тож, ураховуючи заявлені позовні вимоги, а також встановлені у справі обставини, заявлені прокурором, позивачі є належними, оскільки кожен з них разом та окремо наділений повноваженнями захищати інтереси держави у спірних відносинах як зацікавлені особи в розумінні частини другої статті 4 ГПК України.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів сторін.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про Службу безпеки України» Служба безпеки України це державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про Службу безпеки України» систему Служби безпеки України складають Центральне управління Служби безпеки України, підпорядковані йому регіональні органи, Служба безпеки Республіки Крим, органи військової контррозвідки, військові формування, а також навчальні, науково-дослідні та інші заклади Служби безпеки України.

Фінансування, матеріально-технічне та соціально-побутове забезпечення Служби безпеки України здійснюється Кабінетом Міністрів України у порядку, визначеному Верховною Радою України, за рахунок коштів державного бюджету України (ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Службу безпеки України»).

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

У відповідності до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ст. 173 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), чинного на момент укладення договору про закупівлю, правовідносин господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько - господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частина 1 ст. 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами ч. 1 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно ч.2 вказаної статті договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Відповідно до положень ст. 843 ЦКУ, у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Якщо у договорі підряду не встановлено ціну роботи або способи її визначення, ціна встановлюється за рішенням суду на основі цін, що звичайно застосовуються за аналогічні роботи з урахуванням необхідних витрат, визначених сторонами. Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу.

Також, відповідно до положень 844 ЦКУ, ціна у договорі підряду може бути визначена у кошторисі. Якщо робота виконується відповідно до кошторису, складеного підрядником, кошторис набирає чинності та стає частиною договору підряду з моменту підтвердження його замовником. Кошторис на виконання робіт може бути приблизним або твердим. Кошторис є твердим, якщо інше не встановлено договором. Зміни до твердого кошторису можуть вноситися лише за погодженням сторін. У разі перевищення твердого кошторису усі пов`язані з цим витрати несе підрядник, якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 854 ЦК України у випадку, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Нормою ч. 1 ст. 875 ЦК України передбачено, що за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

Згідно ч. 2 вказаної статті договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов`язаних з місцезнаходженням об`єкта.

Підрядник зобов`язаний здійснювати будівництво та пов`язані з ним будівельні роботи відповідно до проектної документації, що визначає обсяг і зміст робіт та інші вимоги, які ставляться до робіт та до кошторису, що визначає ціну робіт. Підрядник зобов`язаний виконати усі роботи, визначені у проектній документації та в кошторисі (проектно-кошторисній документації), якщо інше не встановлено договором будівельного підряду (ст. 877 ЦКУ).

Частиною 4 ст. 879 ЦКУ передбачено, що оплата робіт провадиться після прийняття замовником збудованого об`єкта (виконаних робіт), якщо інший порядок розрахунків не встановлений за погодженням сторін.

До договору будівельного підряду застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом (ч. 3 ст. 875 ЦК України).

Судом встановлено, що 11.11.2021 за результатами відкритих торгів між Управлінням Служби Безпеки України у Волинській області (далі - Замовник) та ТОВ «Бетон Брук Сервіс» (далі - Підрядник) укладено договір № 189 про закупівлю за державні кошти (далі Договір), предметом якого є виконання робіт з будівництва об`єкту (далі Роботи) «Нове будівництво багатоквартирних житлових будинків за адресою вул. Подільська, 30, с. Струмівка Луцького району Волинської області» (Будівельні роботи та поточний ремонт, код ДК 021:2015:-45000000-7) (далі Об`єкт).

За умовами вказаного договору основні параметри (склад та обсяги Робіт), що доручаються до виконання Підряднику, визначені Технічною специфікацією (Додаток № 4) та проектною документацією стадії «Робоча документація», яка надається підряднику на умовах, визначених, розділом 7 Договору «Забезпечення робіт проектною документацією, матеріалами, устаткуванням та режим контролю якості робіт, матеріалів і обладнання» (п. 1.3. Договору).

Із паспорта об`єкта будівництва вбачається, що площа забудови складає 2113,6 кв.м., 4 поверхи, початок будівництва 10.12.2021, закінчення ІV квартал 2025 року (т. 1 а.с. 55).

У відповідності до положень статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зокрема, при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити ціну, яка є істотною умовою господарського договору (ст.ст. 628, 638 ЦК України, ст.ст. 180, 189 ГК України).

Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними (ч.5 ст.180 ГК України).

За положеннями ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

У відповідності до ст. 11 Закону України «Про ціни і ціноутворення» вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

Отже, сторони на договірних засадах передбачають формування ціни за договором.

Так, пунктом 4.1 Договору вартість робіт з будівництва об`єкту: Нове будівництво багатоквартирних житлових будинків за адресою вул. Подільська, 30, с. Струмівка Луцького району Волинської області» визначена Замовником та Підрядником за результатами проведених відкритих торгів та на підставі Договірної ціни (Додаток № 1) і кошторисної документації (Додаток № 2) та становить 100 427 896,06 грн, у тому числі ПДВ 16 737 982,68 грн.

Ціна Договору не може змінюватися після підписання Договору до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків передбачених ч.5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі». Сторонами погоджено, що вартість робіт, матеріалів та ресурсів визначених проектно-кошторисною документацією за Договором є динамічною та може підлягати уточненню в межах кошторисної вартості (цінової пропозиції) (п. 4.2. Договору).

Пунктом 11.1 Договору передбачено, що оплата робіт буде проводитись за рахунок коштів загального фонду державного бюджету за КПКВ 6521100 «Будівництво (придбання) житла для військовослужбовців Служби безпеки України» по КЕКВ 3121 «Капітальне будівництво (придбання) житла».

Згідно п. 11.2. оплата робіт здійснюється за рахунок державних коштів та в межах кошторисних призначень Замовника на зазначені цілі з можливістю відстрочки платежу до кінця бюджетного року без нарахування штрафних санкцій та складає 100 427 896,06 грн, в тому числі ПДВ 16 737 982,68 грн.

Під час дії Договору сторонами укладено 10 додаткових угод, якими сума Договору та джерело його фінансування не змінювались.

Додатковою угодою № 11/2023 від 02.10.2023 до Договору сторони ухвалили спільне рішення про розірвання Договору № 189 про закупівлю за державні кошти від 11.11.2021 за згодою сторін.

Пунктом 2 Додаткової угоди № 11/2023 передбачено, що сторони підтверджують, що на підставі Договору Підрядник виконав робіт щодо будівництва об`єкту: «Нове будівництво багатоквартирних житлових будинків за адресою вул. Подільська, 30, с. Струмівка Луцького району Волинської області» на суму 18 745 636,44 грн, у т.ч. ПДВ 3 124 272,74 грн, а Замовник прийняв та оплатив такі роботи. Договірні зобов`язання сторін припинились з моменту набрання чинності Додатковою угодою № 11/2023, тобто з моменту підписання 02.10.2023 (п.п. 3, 5 Додаткової угоди)

Оплата за виконані роботи проводилась Управлінням Служби безпеки України у Волинській області на підставі наданих Актів виконаних робіт (форма КБ-2в), а також Довідок про вартість виконаних будівельних робіт та витрати (форма КБ 3), які містяться в матеріалах справи.

Відповідно до довідки про вартість робіт за травень 2023 року сторони погодились, що з початку будівництва об`єкту вартість виконаних Підрядником будівельних робіт по об`єкту будівництва складає 18 745 636,44 грн, у тому числі ПДВ 3 124 272,74 грн.

Перерахування Замовником на рахунок Підрядника коштів на виконання умов Договору, у т.ч. сплати ПДВ у сумі 3 124 272,74 грн, підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними інструкціями (дорученнями).

Отже, за результатами виконання договору № 189 про закупівлю за державні кошти від 11.11.2021 Управлінням Служби безпеки України на користь ТОВ «Бетон Брук Сервіс» за рахунок коштів Державного бюджету України сплачено 18 745 636,44 грн, у т.ч. ПДВ - 3124272,74 грн.

Згідно п. 14.1.129 пункту 14.1. статті 14 розділу 1 Податкового кодексу України, об`єкти житлової нерухомості - будівлі, зареєстровані згідно із законодавством як об`єкти житлової нерухомості, дачні та садові будинки.

Поняття податку на додану вартість визначено у пп. 14.1.178 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (надалі - ПК України), згідно з якою податок на додану вартість є непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу.

Об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку, зокрема з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу (п. «а» п. 185.1 ст. 185 ПК України).

Пунктами 30.1-30.2, 30.9 ст.30 ПК визначено, що податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених п.30.2 цієї статті. Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат. Податкова пільга надається шляхом:

а) податкового вирахування (знижки), що зменшує базу оподаткування до нарахування податку та збору;

б) зменшення податкового зобов`язання після нарахування податку та збору;

в) встановлення зниженої ставки податку та збору;

г) звільнення від сплати податку та збору.

З наведеного можна виснувати, що за своєю правовою сутністю податок на додану вартість є часткою новоствореної вартості та сплачується покупцем (замовником послуг).

У той же час відповідно до п. 197.15 ст. 197 ПК України, звільняються від оподаткування операції з постачання будівельно-монтажних робіт з будівництва доступного житла та житла, що будується за державні кошти.

Поняття «будівництво житла за державні кошти», що містить у п. 197.15. ст. 197 Податкового кодексу України, слід розуміти як будівництво за грошові кошти, що належать державі.

Поняттю «державні кошти» відповідає інше поняття, яке застосовується у чинному законодавстві «публічні кошти». Так, згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про відкритість використання публічних коштів» визначено, що публічні кошти - кошти державного бюджету, місцевих бюджетів, кошти суб`єктів господарювання державної і комунальної власності, отримані ними від їхньої господарської діяльності тощо.

Згідно ст. 2 Закону України «Про публічні закупівлі» до замовників, які здійснюють закупівлі відповідно до цього Закону, належать, зокрема, органи державної влади (орган законодавчої, органи виконавчої, судової влади), юридичні особи, які є установами, організаціями, які забезпечують потреби держави та є розпорядником, одержувачем бюджетних коштів.

Отже, грошові кошти, що отримані відповідачем як підрядником і надавачем (постачальником) будівельно-монтажних робіт з будівництва житла є державними коштами, отриманими з державного бюджету, що відповідає умовам договору, що досліджені судом.

Факт фінансування будівництва житла для військовослужбовців Служби безпеки України за державні кошти також підтверджується статтею 28 Закону України Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» та Розподілом коштів, передбачених у державному бюджеті за програмою 6521100 «Будівництво (придбання) житла для військовослужбовців Служби безпеки України» на 2021 рік, який затверджено розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.05.2021 №436 р.

Таким чином, суд погоджується з доводами прокурора, що будівництво у спірних правовідносинах слід кваліфікувати у відповідності до приписів п. 197.15. ст. 197 Податкового кодексу України, господарські операції з постачання будівельно-монтажних робіт з будівництва житла, що будується за державні кошти, і такі операції мають звільнятися від оподаткування.

З врахуванням того, що предметом Договору було виконання відповідачем робіт з будівництва об`єкту «Нове будівництво багатоквартирних житлових будинків за адресою вул. Подільська, 30, с. Струмівка Луцького району Волинської області» (Будівельні роботи та поточний ремонт, код ДК 021:2015:-45000000-7 ) на замовлення позивача за кошти загального фонду державного бюджету за КПКВ 6521100 «Будівництво (придбання) житла для військовослужбовців Служби безпеки України» по КЕКВ 3121 «Капітальне будівництво (придбання) житла» в межах доведених позивачу кошторисних призначень на кожний відповідний бюджетний рік, що вбачається із умов п.11 розділу «Оплата робіт» Договору, беручи до уваги відсутність в позивача 2 інших джерел фінансування оплати вказаних робіт, можна дійти висновків про те, що операції з постачання УСБУ у Волинській області, як замовнику по об`єкту «Нове будівництво багатоквартирних житлових будинків за адресою вул. Подільська, 30, с. Струмівка Луцького району Волинської області», будівельно-монтажних робіт за рахунок коштів Державного бюджету України, підлягали звільненню від оподаткування податком на додану вартість згідно з положеннями п. 197.15 ст. 197 ПК України. Тому включення до ціни Договору відповідних сум податку на додану вартість є безпідставним та таким, що суперечить вимогам законодавства.

У відповідності до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Частинами 1-5 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5).

Недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків та вад його складових елементів: незаконність змісту правочину, невідповідність та відсутність правосуб`єктності учасників правочину, не спрямованість правочину на настання правових наслідків, невідповідність волевиявлення внутрішній волі, недотримання форми правочину на момент його укладення (вчинення).

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.03.2020 у справі №910/5251/19 та від 10.11.2020 у справі №910/9305/19.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ГК України виконання господарського зобов`язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов`язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов`язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

У відповідності до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 Цивільного кодексу України).

Таким чином, приписи статті 217 Цивільного кодексу України регулюють питання щодо правової долі правочину, що має дефекти окремих його частин. При цьому закону може суперечити лише певна частина умов правочину, а інша - йому відповідати. За таких обставин не завжди доцільно визнавати правочин недійсним у цілому, якщо недійсність окремої частини правочину не призводить до недійсності інших його частин.

Хоча ПДВ й включається до ціни товару, однак не є умовою про ціну в розумінні цивільного та господарського законодавства, оскільки не може встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто у договірному порядку.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.12.2021 у справі №910/12764/20, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01.06.2021 у справі №916/2478/20 та від 10.02.2022 у справі №916/707/21.

Суд зазначає, що існує ймовірність належного виконання договору підряду і без включення до нього умови щодо необхідності сплати УСБУ у Волинській області, як замовником, податку на додану вартість на користь ТОВ "ББС", як підряднику.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в пункті 8.16 постанови від 03.12.2021 у справі № 910/12764/20 (предмет позову - визнання недійсним договору в частині включення ПДВ до договірної ціни і стягнення 96 708,17 грн), тобто зі спору, що виник із подібних правовідносин, виснувала про те, що приписи статті 217 ЦК України регулюють питання щодо правової долі правочину, що має дефекти окремих його частин. При цьому закону може суперечити лише певна частина умов правочину, а інша - йому відповідати. Отже, за таких обставин не завжди доцільно визнавати правочин недійсним у цілому. Не призводить недійсність окремої частини правочину до недійсності інших його частин. Тому законодавець не встановлює недійсності правочину через недійсність окремої його частини, але лише за умови, якщо є підстави вважати, що правочин міг би бути вчинений без включення до нього цієї недійсної частини.

Відтак, згідно правового висновку Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду в постанові від 03.12.2021 у справі №910/12764/20, договір може бути визнаний недійсним в частині включення суми податку на додану вартість до вартості (ціни) товару.

При цьому, для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Тлумачення статей 15, 16 ЦК України свідчить, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі №761/26815/17.

З наведеного слідує, що зміст пунктів 4.1 та 11.2 Договору в частині включення до вартості (ціни) робіт за Договором (ціни Договору) суми податку на додану вартість суперечить положенням Податкового кодексу України, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, що в силу вимог ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою для визнання цих пунктів недійсними в оспорюваній частині.

Верховним Судом у постанові від 01.06.2021 у справі №916/2478/20 викладено висновок щодо застосування положень статті 1212 ЦК України до правовідносин, подібних до правовідносин у справі, що розглядається.

Згідно з ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Так, у відповідності до ст.1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

В силу приписів ч.2 ст.1212 ЦК України положення глави 83 Цивільного кодексу України «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч.3 ст.1212 ЦК України).

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувача), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення.

Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами статті 11 Цивільного кодексу України.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Відтак, набуття відповідачем як однією зі сторін зобов`язання коштів за рахунок іншої сторони не в порядку виконання договірного зобов`язання, а поза підставами, передбаченими договором, внаслідок перерахування на рахунок відповідача податку на додану вартість понад вартість робіт, які було виконано і передано, виключає застосування до правовідносин сторін норм зобов`язального права, а є підставою для застосування саме положень статті 1212 ЦК України.

З огляду на те, що відповідач отримав від позивача 2 кошти за роботи за Договором в розмірі 18 745 636,44 грн грн із урахуванням безпідставно нарахованого на вартість будівельних робіт податку на додану вартість у загальному розмірі 3124272,74 грн, не зважаючи на те, що відповідні роботи були звільнені від оподаткування податком на додану вартість, а також враховуючи часткове повернення 04.04.2025 відповідачем суми ПДВ у розмірі 839 059,09 грн, позовні вимоги про стягнення з відповідача 2 285 213,67 грн податку на додану вартість як безпідставно отриманих, є обґрунтованими, позаяк утримання та неповернення відповідачем означеної суми, перерахованої позивачем поза межами договірних платежів, має прямим наслідком необґрунтоване збагачення відповідача за рахунок позивача поза підставою, передбаченою законом - укладеним між сторонами Договором.

При ухваленні рішення судом врахована позиція Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, висловлена у постановах від 07.08.2024 у справі № 916/2914/23, від 10.09.2024 у справі № 922/4055/23, від 24.10.2024 у справі № 914/2694/23, від 13.11.2024 у справі № 911/23/24, ухвалених за подібних правовідносин (прокурором обрано такий ефективний спосіб захисту прав держави, як визнання недійсними окремих пунктів правочинів (у частині врахування ПДВ у ціні товару) та стягнення безпідставно набутого майна (коштів) на підставі статті 1212 ЦК України).

Крім цього, у зв`язку з простроченням грошового зобов`язання з повернення суми ПДВ прокурор заявив вимогу про стягнення з відповідача 603 935,98 грн інфляційних втрат, 174075,92 грн 3 % річних, що нараховані за загальний період 27.04.2022 - 11.06.2025.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три проценти річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України.

Таким чином, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Положення ст. 625 ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, а тому в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей нараховуються три проценти річних від простроченої суми, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Передбачений ч. 2 ст. 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024 у справі №910/3831/22, в якій зазначено про те, що зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення, в цьому випадку, є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно.

Враховуючи наведену сталу правову позицію суд дослідив розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат, здійснений прокурором за кожним окремим платежем, за період 27.04.2022 - 11.06.2025 та встановив, що він є обґрунтованим та арифметично правильним, а вимога прокурора про стягнення з відповідача 603 935,98 грн інфляційних втрат та 174 075,92 грн 3 % річних, є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Щодо аргументів відповідача та позивача 2.

Так, у відзиві відповідач вказує, що сторонами Договору внаслідок укладення 03.04.2025 Додаткової угоди №12 до Договору №189 про закупівлю за державні кошти від 11.11.2021 було врегульовано ціну Договору, яка становить 17 906 577,35 грн. без ПДВ. Тобто ціна Договору в порівнянні із первинною ще змінилась (зменшилась) і з неї виключено ПДВ. Відтак, вважає, що обраний Позивачем спосіб захисту у вигляді оспорювання пунктів Договору, які після укладення додаткових угод №11/2023 від 02.10.2023 та №12 від 03.04.2025, не мають юридичного значення, не може бути ефективним, адже визнанням недійсними положень, які не мають юридичного значення не призведе до жодних наслідків.

Позивач 2 УСБУ у Волинській області у відповіді на відзив також вважає, що добровільно обрана сторонами форма правочину дозволила провести сплату ТОВ «ББС» суми компенсації на рахунок Управління в ГУ ДКС України у Волинській області, а також провести коригування податкових зобов`язань щодо сплаченого ПДВ. Вказує, що УСБУ у Волинській області вжило усіх необхідних заходів для захисту інтересів держави та забезпечило повернення до Державного бюджету коштів, надмірно сплачених у вигляді ПДВ за Договором №189 (у розмірі 839059,09 грн).

Суд відхиляє зазначені аргументи відповідача та позивача 2 з огляду на таке.

Згідно п. 4.2. Договору№189 про закупівлю за державні кошти від 11.11.2021 ціна Договору не може змінюватися після підписання Договору до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків передбачених ч.5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі».

Відповідно до п. 16.1, п. 16.2 Договір набирає чинності з дати його підписання, і діє по 28.12.2024, але до повного виконання зобов`язань Сторін за цим Договором. Закінчення строку Договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії Договору.

Додатковою угодою № 11/2023 від 02.10.2023 до Договору сторони ухвалили спільне рішення про розірвання Договору № 189 про закупівлю за державні кошти від 11.11.2021 за згодою сторін.

Договірні зобов`язання сторін припинились з моменту набрання чинності Додатковою угодою № 11/2023, тобто з моменту підписання 02.10.2023 (п.п. 3, 5 Додаткової угоди).

Відтак, Договір №189 про закупівлю за державні кошти від 11.11.2021 є припиненим внаслідок його розірвання сторонами з 02.10.2023.

Натомість 03.04.2025 між ТОВ «Бетон Брук Сервіс» та УСБУ у Волинській області укладено Додаткову угоду № 12 до Договору № 189 від 11.11.2021, згідно якої сторони дійшли згоди про необхідність компенсації Замовнику сум попередньо нарахованого та сплаченого податку на додану вартість на операції з постачання будівельно-монтажних робіт з будівництва житла, що будується за державні кошти, який був сплачений замовником згідно актів виконаних робіт за Договором 189 від 11.11.2021, а саме в розмірі 839 059,09 грн.

У п. 4 зазначеної Додаткової угоди №12 від 03.04.2025 зазначено, що «з огляду на проведення підрядником передбаченої цією Додатковою угодою компенсації сплаченого замовником податку на додану вартість, сторони підтверджують відкориговані відповідно дані про те, що на підставі Договору підрядник виконав робіт щодо будівництва об`єкту: «Нове будівництво багатоквартирних житлових будинків за адресою вул. Подільська, 30, с. Струмівка Луцького району Волинської області» на суму 17 906 577,35 грн, без ПДВ, а замовник прийняв та оплатив такі роботи».

Згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до частин другої та третьої статті 653 Цивільного кодексу України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Отже, наслідком розірвання договору є припинення зобов`язання, що виникли між сторонами на підставі такого розірваного договору.

Припинення зобов`язання є останньою стадією його існування. Під припиненням зобов`язання розуміють припинення правового зв`язку між його сторонами, звільнення їх від прав та обов`язків, що становлять зміст зобов`язання. Тобто кредитор втрачає право вимагати від боржника виконання передбачених у зобов`язанні дій, а боржник звільняється від обов`язку виконувати такі дії під загрозою застосування до нього мір відповідальності.

Припинення зобов`язання має остаточний характер, чинне законодавство не передбачає можливості відновлення вже припиненого зобов`язання.

За загальними нормами цивільного законодавства зміна договору допускається тільки за існуючим правовідношенням.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 21 вересня 2022 року cправа № 922/2012/21.

Відповідно до ч.3 ст. 632 ЦК України зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Як встановлено судом вище, Договір №189 про закупівлю за державні кошти від 11.11.2021 є припиненим внаслідок його розірвання сторонами з 02.10.2023, а відтак укладення додаткової угоди від №12 від 03.04.2025, якою сторони фактично змінили одну з істотних умов Договору - ціну, суперечить вимогам законодавства. Суд зазначає, що цією угодою, яка не є окремим самостійним правочином, внесено зміни до Договору, зобов`язання за яким є припиненими, а внести зміни до припиненого (неіснуючого) зобов`язання неможливо.

Отже, наведені вище обставини свідчать, що факт укладання відповідачем та позивачем 2 додаткової угоди №12 від 03.04.2025 не має жодного правового значення для суду під час вирішення зазначеного спору та не спростовує висновок суду про наявність порушень під час укладання Договору №189 про закупівлю за державні кошти від 11.11.2021 із якими діюче законодавство пов`язує недійсність правочину, у даному випадку його окремих частин, в момент його вчинення.

Стосовно посилання позивача 2 та відповідача на індивідуальну податкову консультацію ДПС від 18.04.2025 року №2150/ІПК/99-00-21-03-02-ІПК, яка надана УСБУ у Волинській області, суд вказує наступне.

Відповідно до п. 14.1.1721. ПК України індивідуальна податкова консультація - роз`яснення контролюючого органу, надане платнику податків щодо практичного використання окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, та зареєстроване в єдиному реєстрі індивідуальних податкових консультацій.

Індивідуальна податкова консультація (допомога контролюючого органу) надається платнику податків для правильності застосування конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування податків чи зборів безпосередньо у його податковому обліку при здійсненні ним господарської діяльності, має індивідуальний характер і може використовуватись виключно платником податків, якому така консультація надана (п.52.2. ПК України).

При цьому, надаючи податкову консультацію, контролюючий орган не встановлює (змінює чи припиняє) відповідну норму законодавства, а лише надає роз`яснення щодо практичного її застосування. Податкова консультація обов`язково повинна містити опис питань, що порушуються платником податків, з урахуванням фактичних обставин, вказаних у зверненні платника податків, обґрунтування застосування норм законодавства та висновок з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства.

З урахуванням наведеного посилання позивача 2 та відповідача на індивідуальну податкову консультацію Державної податкової служби України від 18.04.2025 року №2150/ІПК/99-00-21-03-02-ІПК, судом відхиляються, оскільки індивідуальна податкова консультація має індивідуальний характер і не є обов`язковою для суду, та може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію. Надаючи податкову консультацію, контролюючий орган не встановлює (змінює чи припиняє) відповідну норму законодавства.

У той же час суд звертає увагу, що ДПС у зазначеній податковій консультації щодо питання 2 (2.1. і 2.2) зазначило, що «питання щодо способу розрахунків та відображення ціни товарів (матеріалів), придбаних генеральним підрядником з ПДВ для виконання робіт з будівництва житла за бюджетні кошти, у кошторисних документах договору, а також питання щодо ознак (критеріїв), які визначають зростання вартості за одиницю товару у розумінні статті 41 Закону № 922 і пункту 19 Особливостей, не належать до компетенції ДПС».

Суд також відхиляє посилання відповідача на результати документальної виїзної перевірки, які оформлені Актом від 26.05.2025 року №14686/07-01/34928439, адже встановлені ДПС обставини дотримання відповідачем вимог податкового законодавства щодо правильності реєстрації (відсутності реєстрації) / розрахунків коригування до податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних (п. 3.1.2.4), не мають для суду преюдиційного значення.

У цьому контексті суд вважає за доцільне також зазначити, що правовідносини відповідача із іншими контрагентами під час виконання ним оспорюваного договору підряду, а також подальші дії відповідача та/або його контрагентів щодо реєстрації/коригування податкових накладних, не входить до предмета дослідження у даному спорі.

У частині 3 статті 2 ГПК однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 ГПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частина 1 статті 14 ГПК передбачає обов`язок господарського суду при здійсненні правосуддя керуватися принципом диспозитивності, суть якого полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

За змістом частини 1 статті 73, частин 1, 3 статті 74 ГПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 ГПК).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).

Принцип змагальності (статті 13 ГПК) і принцип рівності сторін (статті 7 ГПК), що пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вони вимагають «справедливого балансу» між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 86 ГПК).

Підсумовуючи викладене, суд задовольняє позовні вимоги прокурора у повному обсязі.

Розподіл судових витрат.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 74, 76-80, 86, 129, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсними п.п. 4.1, 11.2 договору № 189 про закупівлю за державні кошти від 11.11.2021 в частині включення в ціну робіт з будівництва та фінансування робіт податку на додану вартість.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бетон Брук Сервіс» (вул. Скорика Мирослава, буд. 12, м. Луцьк, Луцький район, Луцька область, ) на користь держави в особі Управління Служби безпеки України у Волинській області (пр-т Василя Мойсея, 4, м. Луцьк, Волинська область, ) 2 285 213,67 грн безпідставно сплаченого ПДВ, 603 935,98 грн інфляційних втрат, 174 075,92 грн 3 % річних, а всього: 3 063 225,57 грн (три мільйони шістдесят три тисячі двісті двадцять п`ять грн 57 коп).

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бетон Брук Сервіс» (вул. Скорика Мирослава, буд. 12, м. Луцьк, Луцький район, Луцька область, ) на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону (м. Львів, вул. Клепарівська, 20, , р/р UA0082783 ДКСУ м. Київ, МФО 820172) 39 181,10 грн витрат по сплаті судового збору.

5. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повний текст рішення складено 27.10.2025.

Суддя С. В. Бідюк