ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" жовтня 2025 р. Справа№ 916/5579/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Коробенка Г.П.

Сибіги О.М.

секретар судового засідання: Гріщенко А.О.

за участі представників: відповідно до протоколу судового засідання від 16.10.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ю АР ДІ Українські Дороги»

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2025 (повний текст рішення складено 25.06.2025)

у справі № 916/5579/24 (суддя - Чебикіна С.О.)

за позовом Акціонерного товариства «Ю АР ДІ Українські Дороги»

до Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації

про стягнення збитків в розмірі 374 935 082,00 грн., що еквівалентно 9 141 265,00 доларів США

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

1.1. короткий зміст позовних вимог

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача про стягнення 374 935 082,00 грн. збитків, що в грошовому еквіваленті іноземної валюти становить 9 141 265,00 доларів США, з яких майнова шкода в розмірі 83 753 023,00 грн., що еквівалентно 2 067 971,00 доларів США та упущена вигода в розмірі 291 182 059,00 грн., що еквівалентно 291 182 059,00 доларів США, спричинених збройною агресією російської федерації проти України на підставі статей 317, 321, 386, 1166, 1192 Цивільного кодексу України.

1.2. короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.06.2025 у справі № 916/5579/24 позов задоволено частково.

Стягнуто з Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації на користь Акціонерного товариства «Ю АР ДІ Українські Дороги» майнову шкоду в розмірі 83 753 023,00 грн., що еквівалентно 2 067 971,00 доларів США.

Стягнуто з Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації в дохід Державного бюджету України судовий збір в розмірі 1 059 800,00 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, встановивши обґрунтованість вимоги про стягнення збитків та недоведеність вимоги про стягнення упущеної вигоди.

1.3. короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Акціонерне товариство «Ю АР ДІ Українські Дороги» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2025 по справі № 916/5579/24 в частині відмови Акціонерному товариству «Ю АР ДІ Українські Дороги» у задоволенні позову. В цій частині ухвалити нове рішення, яким задовольнити у повному обсязі позовну заяву про стягнення із Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації на користь Акціонерного товариства «Ю АР ДІ Українські Дороги» в рахунок відшкодування збитків у формі упущеної вигоди внаслідок збройної агресії у розмірі 5 451 167 доларів США, що станом на 30.09.2024 року становить еквівалент 224 404 931,00 грн. та упущеної вигоди внаслідок розірвання договорів про закупівлю робіт за бюджетні кошти у розмірі 1 622 127,00 доларів США, що станом на 30.09.2024 року становить еквівалент 66 777 128,00 грн.

2. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ:

2.1. визначення складу суду, заяви, клопотання

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.07.2025 для розгляду даної справи визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Тарасенко К.В., судді: Кравчук Г.А., Коробенко Г.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.07.2025 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 916/5579/24 та відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Ю АР ДІ Українські Дороги» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2025 у справі до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи № 916/5579/24.

28.07.2025 матеріали справи надійшли до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.08.2025, зокрема, відкрито апеляційне провадження у справі № 916/5579/24 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Ю АР ДІ Українські Дороги» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2025 та призначено розгляд на 10.09.2025.

Розпорядженням керівника апарату суду від 09.09.2025 у зв`язку з перебуванням судді Кравчука Г.А., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.09.2025 у справі визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Тарасенко К.В., судді - Коробенко Г.П., Сибіга О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.09.2025 прийнято до провадження справу №916/5579/24 колегією суддів у складі: головуючий суддя - Тарасенко К.В., судді - Коробенко Г.П., Сибіга О.М. та призначено розгляд справи №916/5579/24 на 08.10.2025.

Розпорядженням керівника апарату суду від 06.10.2025 у зв`язку з перебуванням судді Коробенка Г.П., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.10.2025 у справі визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Тарасенко К.В., судді - Кравчук Г.А., Сибіга О.М.

08.10.2025 судове засідання не відбулось, у зв`язку з перебуванням головуючої судді Тарасенко К.В. у відпустці.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.10.2025 прийнято до провадження справу №916/5579/24 колегією суддів у складі: головуючий суддя - Тарасенко К.В., судді - Кравчук Г.А., Сибіга О.М., розгляд справи №916/5579/24 призначено на 16.10.2025.

2.2. узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Позивач вважає рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення упущеної вигоди таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права та без врахування висновків Верховного Суду щодо застосування наведених норм права у подібних правовідносинах, оскільки позивач мав реальну можливість отримання відповідного прибутку за відсутності протиправної поведінки відповідача, що підтверджується відповідними доказами, зокрема, Звітом за р.н. 1061/11-24 про оцінку розміру упущеної вигоди (неотриманого прибутку) та фінансовою звітністю позивача.

2.3. узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відповідач своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відтак, з урахуванням частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, справа розглядається за наявними матеріалами.

2.4. явка в судове засідання

У судове засідання 16.10.2025 з`явився представник скаржника, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд її задовольнити.

Інший учасник справи в судове засідання не з`явився.

Враховуючи, що наявних матеріалів достатньо для належного перегляду оскаржуваного рішення суду в апеляційному порядку, колегія суддів дійшла висновку про можливість перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА.

3.ПОЗИЦІЯ СУДУ:

3.1. встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини

У квітні-травні 2022 року під час дії воєнного стану, що запроваджений у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, невідомі особи проникли на територію ТОВ «Каховрефтранс», за адресою: Херсонська область, місто Нова Каховка, вулиця Фабрична, будинок 23, де знаходилось на ремонті майно позивача та незаконно заволоділи ним, зокрема: автобусом марки «Mercedes-Benz», модель «Sprinter», 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; вантажно-спеціальна цистерна марки «Маз», модель « 5334», 1982 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

За даним фактом 24.06.2022 року позивач звернувся із заявою про вчинення кримінального правопорушення, у результаті чого Каховською окружною прокуратурою Херсонської області було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000115 від 24.06.2022 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 438 Кримінального кодексу України (Порушення законів та звичаїв війни).

14.06.2022 року позивач звернувся до Херсонської обласної прокуратури із заявою про вчинення кримінального правопорушення у зв`язку з тим, що у квітні-травні 2022 року під час дії воєнного стану, що запроваджений у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, невідомі особи по вулиці 8 березня у місті Каховка Херсонської області незаконно заволоділи майном позивача, а саме транспортним засобом «Renault», моделі «Dokker», 2021 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

За даним фактом 24.06.2022 року Каховською окружною прокуратурою Херсонської області було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000116 від 24.06.2022 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 438 Кримінального кодексу України (Порушення законів та звичаїв війни).

22.06.2022 року позивач звернувся до Херсонської обласної прокуратури із заявою про вчинення кримінального правопорушення у зв`язку з тим, що у квітні 2022 року, під час дії воєнного стану, який запроваджено Указом Президента України № 64/2022, та продовжено Указом Президента України № 133/2022 та № 259/2022, невідомі особи незаконно заволодіння майном позивача, яке знаходилось за адресою: Херсонська область, місто Нова Каховка, вулиця Індустріальна, будинок 39, а саме наступними транспортними засобами підприємства: загальним вантажним - загайний бортовий малотоннажний -В марки «Volkswagen» модель «Crafter» 2001 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 ; вантажний бортовий-тентований марки «Газ», модель « 330232-757», 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 ; вантажний-спеціальний паливозаправник, марки «ВКК» СПЕЦМАШ», модель «ПЗ-10.2» 2020 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_6 ; перевантажувач асфальту марки «Vogele», марки «МТ3000-2І Offset» реєстраційний номер НОМЕР_7 ; коток дорожній марки «SANY», модель «SPR160C-8», 2021 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_8 ; коток дорожній марки «НАММ», модель «HD+110VV» 2021 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_9 ; автогрейдер марки «А140», 2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_10 ; вантажний фургон марки «FORD», моделі «Transit», 2020 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_11 ; навантажувач фронтальний марки «SDLG» моделі «L956F», 2021 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_12 ; навантажувач фронтальний марки «SDLG» моделі «L956F», 2021 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_13 ; асфальтоукладач марки «VOGELE» моделі «SUPER 1900-3», 2021 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_14 ; коток дорожній марки «НАММ», модель «HD+120VV», 2021 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_15 ; укладач узбіччя марки «Madrog», модель «UP-300»; навантажувач марки «XCMG», модель «ZL50G», реєстраційний номер НОМЕР_16 .

За даним фактом 24.06.2022 року Каховською окружною прокуратурою Херсонської області було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000117 від 24.06.2022 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 438 Кримінального кодексу України (Порушення законів та звичаїв війни).

Постановою прокурора Херсонської обласної прокуратури від 19.12.2022 року досудове розслідування кримінальних проваджень: №0000115 від 24.06.2022 року, №0000116 від 24.06.2022 року та №0000117 від 24.06.2022 року, що відкриті за заявою Акціонерного товариства «Ю АР ДІ Українські Дороги» об`єднано в одне провадження за №0000032.

14.06.2022 року позивач звернувся до Херсонської обласної прокуратури із заявою про вчинення кримінального правопорушення у зв`язку з тим, що у квітні-травні 2022 року під час дії воєнного стану, що запроваджений у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, невідомі особи проникли на територію за адресою: Херсонська область, Новотроїцький район, смт. Новотроїцьке, вулиця Залізнична, будинок 17-Б та незаконно заволоділи майном позивача, а саме: коток дорожній марки «НАММ», модель «HD+120VV», 2020 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_17 ; коток дорожній марки «НАММ», модель «HD 110», 2020 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_18 ; коток дорожній марки «НАММ», модель «HD+110VV», 2021 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_19 міні-навантажувач марки «Bobcat», модель «S650», 2020 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_20 .

За даним фактом 29.06.2022 року Генічеською окружною прокуратурою Херсонської області було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000040 від 24.06.2022 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 438 Кримінального кодексу України (Порушення законів та звичаїв війни).

14.06.2022 року позивач звернувся до Херсонської обласної прокуратури із заявою про вчинення кримінального правопорушення у зв`язку з тим, що у квітні-травні 2022 року під час дії воєнного стану, що запроваджений у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, невідомі особи проникли на територію за адресою: Херсонська область, Генічеський район, селище Сірогози, вулиця Свободи, будинок 2, де незаконно заволоділи майном позивача, а саме: катком дорожнім марки «НАММ», модель « 3520», 2021 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_21 та навантажувачем марки «ХСМG», модель «ZL50G», реєстраційний номер НОМЕР_22 .

За даним фактом 29.06.2022 року Скадовською окружною прокуратурою Херсонської області було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000041 від 24.06.2022 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 438 Кримінального кодексу України (Порушення законів та звичаїв війни).

14.06.2022 року позивач звернувся до Херсонської обласної прокуратури із заявою про вчинення кримінального правопорушення у зв`язку з тим, що у квітні-травні 2022 року під час дії воєнного стану, що запроваджений у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, невідомі особи проникли на територію за адресою: Херсонська область, Іванівський район, село Першотравневе, вулиця Центральна, будинок 1 та незаконно заволоділи майном ПАТ «Хмельницьке ШБУ №56», а саме: Спеціалізованим вантажним-спеціальним підмітально-приберальним марки «ЗИЛ», модель « 130» 1987 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_23 .

За даним фактом 29.06.2022 року Генічеською окружною прокуратурою Херсонської області було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000042 від 24.06.2022 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 438 Кримінального кодексу України (Порушення законів та звичаїв війни).

Постановою прокурора Херсонської обласної прокуратури від 15.08.2022 року досудове розслідування кримінальних проваджень: №0000040, №0000041 та №0000042, що відкриті за заявою Акціонерного товариства «Ю АР ДІ Українські Дороги» об`єднано в одне провадження за № 0001263.

12.04.2022 року позивач звернувся до Херсонської обласної прокуратури із заявою про вчинення кримінального правопорушення у зв`язку з тим, що у квітні-травні 2022 року під час дії воєнного стану, що запроваджений у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, невідомі особи Херсонська область, Бериславський район, село Львове незаконно заволоділи майном позивача, а саме екскаватором колісним марки «Dossan», модель DX210WA, реєстраційний номер НОМЕР_24 .

За даним фактом 17.04.2022 року Скадовською окружною прокуратурою Херсонської області було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000083 від 25.06.2022 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 438 Кримінального кодексу України (Порушення законів та звичаїв війни), яке в подальшому було об`єднано із кримінальним провадженням №0000093 від 08.03.2022 року.

Позивач є підприємством, основним видом діяльності якого є КВЕД 42.11 Будівництво доріг і автострад, у тому числі позивач виконує роботи із будівництва ремонту доріг та надається послуги із експлуатаційного утримання державним замовника, із якими укладається договори підряду за результатами проведення процедури закупівлі робіт/послуг у відповідності із Законом України «Про публічні закупівлі».

У зв`язку із збройною Російської Федерації проти України Державна установа «Місцеві дороги Херсонщини» прийняла рішення в односторонньому порядку розірвати Договори про закупівлю робіт за рахунок бюджетних коштів №175/ДУ від 03.11.2020 року, № 02/01 від 04.08.2023 року, № 196/ДУ від 25.05.2021 року та № 207/ДУ від 25.06.2021 року, що були укладені із позивачем, а тому позивач зазнав збитків у вигляді недоодержаного прибутку (втрачена вигода), на який позивач розраховував під час своєї господарської діяльності, однак протиправна поведінка держави-агресора позбавила можливості отримання такого прибутку.

За результатами завданих пошкоджень майну позивача та неотриманих доходів від господарської діяльності, позивач просить стягнути з відповідача майнову шкоду в розмірі 83 753 023,00 грн., що еквівалентно 2 067 971,00 доларів США та упущена вигода в розмірі 291 182 059,00 грн., що еквівалентно 291 182 059,00 доларів США спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України.

Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, з чим погоджується судова колегія, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України.

Згідно з частиною 2 статті 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до частин 1, 4 статті 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач визначив відповідачем державу - Російську Федерацію в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації.

Згідно з частиною 1 статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Частиною 4 статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Разом з тим, згідно з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 18.05.2022 року у справі № 428/11673/19, загальновідомим (тобто таким, що не потребує доказування) є те, що Російська Федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях з 2014 року. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду Російської Федерації.

Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12), передбачають, що договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.

У даному випадку суд не вбачає підстав для застосування суверенного судового імунітету відповідача, виходячи з наступного.

Як Україна, так і Російська Федерація, є учасницями міжнародних договорів, а саме: Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року (далі - Конвенція про правову допомогу). Вказана Конвенція підписана і Україною, і РФ та ратифікована: Україною - відповідно до Закону України від 10.11.1994 року № 240/94-ВР; РФ - відповідно до федерального закону від 04.08.1994 року №16-ФЗ; Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992 року (далі - Угода). Наведена Угода підписана і Україною, і РФ та ратифікована: Україною - відповідно до постанови Верховної Ради України від 19.12.1992 року № 2889-XII; РФ - постановою Державної Думи РФ від 09.10.1992 року № 3620-1.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про правову допомогу громадяни кожної з Договірних Сторін, а також особи, які проживають на її території, користуються на територіях усіх інших Договірних Сторін щодо своїх особистих та майнових прав таким самим правовим захистом, як і власні громадяни цієї Договірної Сторони. Громадяни кожної з Договірних Сторін, а також інші особи, які проживають на її території, мають право вільно та безперешкодно звертатися до судів, прокуратури та інших установ інших Договірних Сторін, до компетенції яких належать цивільні, сімейні та кримінальні справи (далі - установи юстиції), можуть виступати в них, подавати клопотання, пред`являти позови та здійснювати інші процесуальні дії на тих самих умовах, що й громадяни цієї Договірної Сторони. Положення цієї Конвенції застосовуються також до юридичних осіб, створених відповідно до законодавства Договірних Сторін.

Відповідно до частин 1, 3 статті 42 Конвенції про правову допомогу у справах про відшкодування шкоди (крім тих, що випливають із договорів та інших правомірних дій), компетентним є суд Договірної Сторони, на території якої мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. При цьому, наведена Конвенція про правову допомогу не містить жодних застережень щодо юрисдикції відповідному суду спорів про відшкодування шкоди, відповідачем у яких виступає держава чи державні органи відповідної Договірної Сторони.

За умовами статті 1 Угоди ця угода регулює питання вирішення справ, що випливають з договірних та інших цивільно-правових відносин між господарюючими суб`єктами, з їх відносин з державними та іншими органами, а також виконання рішень за ними.

Згідно з підпунктом «г» пункту 1 статті 4 Угоди компетентний суд держави - учасниці має право розглядати зазначені в статті 1 цієї Угоди спори, якщо на території цієї держави - учасниці мала місце дія або інша обставина, що стала основою для вимог щодо відшкодування шкоди.

Одночасно, Угода встановлює особливі правила щодо судового імунітету держав-учасниць. Так, відповідно до пункту 4 статті 4 Угоди справи про визнання недійсними повністю або такими, що не мають нормативного характеру, актів державних і інших органів, а також про відшкодування збитків, завданих господарюючим суб`єктам такими актами або які виникли внаслідок неналежного виконання зазначеними органами своїх обов`язків по відношенню до господарюючих суб`єктів, розглядаються виключно судом за місцем знаходження зазначеного органу.

Таким чином, визначаючи межі свого судового імунітету відповідно до зазначеної Угоди, її учасники (у тому числі Російська Федерація), встановили: 1) загальне правило, відповідно до якого, виходячи зі змісту статті 1, підпункту «г» пункту 1 статті 4 Угоди, спір про відшкодування шкоди (незалежно від суб`єктного складу сторін, зокрема і у випадку, коли відповідачем по такому спору буде держава чи її орган) підвідомчий суду держави, в якій було вчинено дії із заподіяння шкоди і 2) вичерпний перелік випадків, коли визначені вказаною Угодою правила підсудності спорів не поширюються на спори, відповідачем у якій є державний орган. При цьому, визначені Угодою правила судового імунітету держав-учасниць є вичерпними та поширюються на спори двох типів: 1) щодо недійсності актів органів державної влади та 2) відшкодування збитків, заподіяних суб`єктам господарювання такими актами або ж неналежним виконанням відповідними органами своїх обов`язків щодо суб`єкта господарювання.

Відтак, з урахуванням положень статті 1, підпункту «г» пункту 1 статті 4, пункту 4 статті 4 Угоди стосовно спорів про відшкодування шкоди будь-які спори такого роду підвідомчі суду тієї держави, де була заподіяна шкода, крім випадку розгляду спорів про відшкодування збитків, заподіяних суб`єктам господарювання актами органів державної влади, визнаними недійсними або ж неналежним виконанням відповідними органами своїх обов`язків щодо суб`єкта господарювання. Тобто, за змістом наведених положень Угоди, будь-які спори про відшкодування шкоди, якщо така шкода не заподіяна прямо передбаченими Угодою та наведеними вище діями органу державної влади, розглядаються компетентним органом (судом) за місцем заподіяння шкоди.

Таким чином, завдання позивачу збитків внаслідок збройної агресії не входить до меж, встановлених Угодою винятків, коли спір не може розглядатись судом за місцем заподіяння шкоди, оскільки така шкода не заподіяна недійсним актом органу державної влади РФ, а також не заподіяна неналежним виконанням обов`язків будь-якого із державних органів РФ по відношенню до позивача як суб`єкта господарювання, оскільки позивач, як суб`єкт господарювання, не перебував і не перебуває у будь-яких зобов`язальних відносинах як приватно-правового, так і публічно-правового характеру, із жодним з органів відповідача, а отже ні належне, ні неналежне виконання будь-яких обов`язків органів державної влади Російської Федерації перед позивачем неможливе. При цьому, таке заподіяння шкоди не може бути проявом реалізації будь-яких обов`язків будь-якого із органів РФ в силу своєї явної протиправності, визнаної міжнародними інституціями, зокрема ООН.

Із урахуванням положень статті 42 Конвенції про правову допомогу, статті 1, підпункту «г» пункту 1 статті 4, пункту 4 статті 4 Угоди, щодо відповідної категорії спорів існує явно виражена відмова РФ від імунітету на підставі укладеного міжнародного договору.

Виходячи з наведеного, Російська Федерація не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні позивачу збитки.

Також судом взято до уваги правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 14.04.2022 року у справі № 308/9708/19, яка полягає у тому, що після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

Аналогічна правова позиція щодо судового імунітету держави визначена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 18.05.2022 року в справі № 428/11673/19, від 22.06.2022 року в справі № 311/498/20, від 12.10.2022 року в справі № 463/14365/21; постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 року в справі № 990/80/22.

Відтак, відповідно до Угоди, судовий імунітет РФ у даному випадку на спірні правовідносини не поширюється.

По суті заявлених позовних вимог суд зазначає наступне.

Позивач створений та здійснює свою діяльність у формі акціонерного товариства та є підприємницьким товариством, що здійснює підприємницьку діяльність.

За таких умов, знищення/відібрання майна, що належить позивачу, унеможливлює реалізацію господарської діяльності позивача на основі такого майна, а отже, є порушенням прав позивача на здійснення підприємницької та господарської діяльності.

Таким чином, спір з приводу заподіяння шкоди майну позивача є спором, пов`язаним із здійсненням господарської діяльності позивача, а отже, на нього поширюється предметна юрисдикція господарських судів.

Відповідно до частини 1 статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Згідно з частиною 1 статті 42 Конвенції про правову допомогу зобов`язання про відшкодування шкоди, крім тих, що випливають із договорів та інших правомірних дій, визначаються за законодавством Договірної Сторони, на території якої мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Поряд з цим, відповідно до підпункту «ж» статті 11 Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992 року, права і обов`язки сторін за зобов`язаннями, що виникають внаслідок заподіяння шкоди, визначаються за законодавством держави, де відбулася подія або інша обставина, що стала підставою для вимог про відшкодування шкоди.

Таким чином, оскільки подія, яка стала підставою для вимог про відшкодування шкоди, мала місце на території України, то застосовним матеріальним законом при розгляді даного спору є матеріальний закон України.

Одночасно, відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно зі статтею 10 Цивільного кодексу України чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Аналогічна за змістом норма викладена у статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України».

Відповідно до статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтями 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.

Отже, міжнародне право в Україні не потребує трансформації в національне право, а включається та автоматично діє у складі національного або внутрішнього законодавства. Акт ратифікації міжнародного договору Україною інкорпорує його до національного права; звичаєве міжнародне право так само розглядається як частина національного права.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню матеріальний закон України, включно з відповідними положеннями міжнародних договорів, як частиною системи національного законодавства України.

Згідно зі статтями 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення).

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Пунктом 2 статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що збитками визначаються втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Підставою для відшкодування збитків є склад правопорушення, який включає наступні фактори: наявність реальних збитків; вина заподіювача збитків; причинний зв`язок між діями або бездіяльністю винної особи та збитками.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань та/або відшкодування позадоговірної шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою (збитками) розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою - є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

При цьому, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі № 910/ 6657/16, від 07.02.2018 року у справі № 917/1651/16.

За таких умов, знищення належного позивачу на праві власності майна порушує відповідне право власності позивача, який у зв`язку з цим набуває право на відшкодування заподіяної йому шкоди.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.

Відповідно до частини 2 статті 623 Цивільного кодексу України розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, повинен бути реальним та доведеним позивачем.

Також пред`явлення вимоги про стягнення збитків покладає обов`язок саме на позивача довести, що вони не є абстрактними, а дійсно є реальними у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язання. При визначенні розміру збитків мають враховуватись заходи, вжиті самим позивачем для їх недопущення.

Так, відповідно до статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Отже, на відміну від загальної норми статті 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми статті 1173 Цивільного кодексу України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державного органу та його посадової або службової особи.

З огляду на вказане обов`язковою умовою притягнення відповідача до відповідальності за завдану шкоду є встановлення протиправності його дій відповідно до положень застосованого матеріального закону.

Відповідно до Конституції України Україна є суверенна і незалежна. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

З 2014 року Російська Федерація здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14 грудня 1974 року, як акт збройної агресії.

Згідно з заявою Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21.04.2015 року №337-VІІІ, збройна агресія РФ проти України розпочалася 20.02.2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії).

Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення ДНР та ЛНР.

Третя фаза збройної агресії Російської Федерації розпочалася 27.08.2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил Російської Федерації.

24.02.2022 року розпочалася та триває ще одна фаза Російської Федерації проти України - повномасштабне вторгнення збройних сил Російської Федерації на суверенну територію України.

Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 року № 2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24.02.2022 року.

У пункті 4 частини 1 статті 2 Статуту ООН закріплено принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Відповідно до статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Визначення агресії» від 14.12.1974 року як акт агресії кваліфікується, зокрема, вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не носила, що є результатом такого вторгнення чи нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави чи її частини, а також бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави.

Меморандумом про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, відповідно до пункту 2 якого російська федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки держави учасниці, у тому числі відповідач, підтвердили зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і гарантували, що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 01.03.2022 року № A/ES-11/L.1 визнано акт агресії РФ проти України в порушення пункту 4 статті 2 статуту ООН та звернено до РФ вимогу негайно припинити застосування сили по відношенню до України та вивести збройні формування РФ з України.

Наказом Міжнародного суду справедливості ООН від 16.03.2022 року № 182 зобов`язано РФ негайно припинити військові дії, які вона розпочала 24.02.2022 року на території України.

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 14.04.2022 року про заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва РФ під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24.02.2022 року.

Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Таким чином, у силу положень національного законодавства України та міжнародних договорів, як частини українського національного законодавства, дії відповідача за своєю суттю є актом збройної агресії по відношенню до України. Відтак, будь-які дії відповідача з метою реалізації такої агресії є протиправними.

При визначенні протиправності дій відповідача підлягають врахуванню загальновизнаний і засадничий загальний принцип права, який полягає в тому, що будь-яке порушення зобов`язання тягне за собою обов`язок надати відшкодування (відображений Постійною палатою міжнародного правосуддя у справі Про фабрику в Хожуві (Case concerning the factory at Chorzow), рішення № 13 від 13.09.1928 року, а також одна із засад сучасного правового порядку «ex injuria non oritur jus» (із беззаконня не виникає право), який відображений у Консультативному висновку Міжнародного суду справедливості «Правові наслідки для держав подальшої присутності Південної Африки в Намібії незважаючи на Резолюцію Ради Безпеки 276 (1970)».

У цій справі протиправність дій відповідача підтверджується наявними у справі доказами, на неї прямо вказують відповідні положення матеріального закону.

За викладених обставин, позивачем доведено суду належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні Господарського процесуального кодексу України факт заподіяння шкоди діями відповідача та причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та завданою майновою шкодою позивачу.

На підтвердження факту заподіяння реальних збитків внаслідок неправомірних дій відповідача позивачем долучено до матеріалів справи звіт з оцінки рухомого майна - заводу мінерального порошку та 33 одиниць колісних транспортних засобів, які знаходились за адресою: Херсонська область, місто Нова Каховка, вулиця Індустріальна, будинок 39 за № 1057/05-24, за яким розмір завданих матеріальних збитків позивачеві складає 83 753 023,00 грн., що еквівалентно 2 067 971,00 доларів США.

Згідно з частиною 1 та 4 статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна, майнових прав (далі - оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності. Процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна.

Незалежною оцінкою майна вважається оцінка майна, що проведена суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. Вимоги до звіту про оцінку майна встановлюються відповідно до статті 12 цього Закону.

Звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності (частина 1 статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»).

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» суб`єктами оціночної діяльності є суб`єкти господарювання зареєстровані в установленому законодавством порядку фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, а також юридичні особи незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які здійснюють господарську діяльність, у складі яких працює хоча б один оцінювач, та які отримали сертифікат суб`єкта оціночної діяльності відповідно до цього Закону, а згідно частини 1 статті 6 вказаного Закону, оцінювачами можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які склали кваліфікаційний іспит та одержали кваліфікаційне свідоцтво оцінювача відповідно до вимог цього Закону.

Оцінивши вказаний звіт про оцінку, складений суб`єктом оціночної діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «Аргумент-Експерт», суд вважає його належним та достовірним доказом на підтвердження дійсного розміру реальних збитків на загальну суму 83 753 023,00 грн., що еквівалентно 2 067 971,00 доларів США, завданих позивачу внаслідок протиправних дій відповідача.

Таким чином, судом першої інстанції встановлена наявність повного складу цивільного правопорушення у вигляді заподіяння шкоди майну позивача (втрата такого майна), що має своїм наслідком відшкодування такої шкоди позивачу у розмірі і в порядку, передбаченими цивільним законодавством.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 167 Цивільного кодексу України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Згідно зі статтею 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

При цьому держава є специфічним суб`єктом правовідносин. Під державою розуміється організація політичної влади домінуючої частини населення у соціально неоднорідному суспільстві, яка, забезпечуючи цілісність і безпеку суспільства, здійснює керівництво ним насамперед в інтересах цієї частини, а також управління загальносуспільними справами. До визначальних ознак держави відноситься наявність для виконання своїх завдань та функцій специфічного апарату, який володіє владними повноваженнями і має матеріальні засоби для реалізації цих повноважень. Реалізація функцій держави здійснюється через специфічний апарат, порядок формування, правовий статус та повноваження якого визначаються самою державою.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 року у справі № 242/4741/16-ц, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Як вже зазначалось вище, відповідно до пунктів 1, 3 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 (що набрала чинності для України 24.08.1991 року) договірні держави видають своїм сухопутним військам накази, які відповідають Положенню про закони і звичаї війни на суходолі. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення, підлягає відповідальності у формі відшкодування збитків, якщо для цього є підстави. Вона є відповідальною за всі дії, вчинені особами, які входять до складу її збройних сил.

Відтак, стягнення відповідної шкоди має здійснюватися із держави в цілому, за рахунок усіх наявних у неї активів, зокрема і майна підрозділів специфічного апарату держави, який реалізує її функції, в тому числі як державних органів, так і інших підприємств, організацій, установ, які реалізовують відповідні державні функції, незважаючи, який конкретно її підрозділ заподіяв шкоду.

За таких умов, пред`явлення позовних вимоги до Російської Федерації як до держави в цілому не лише відповідає положенням матеріального закону, але являє собою ефективний спосіб захисту права позивача.

Згідно зі статтею 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення від 01.07.2003 року у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява № 37801/97, пункт 36).

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 року справа «Трофимчук проти України» (Заява № 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (рішення від 27.10.1993 року у справі «Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів», пункт 31, Series A, № 274).

Відтак, позовні вимоги про стягнення з відповідача майнової шкоди в розмірі 83 753 023,00 грн., що еквівалентно 2 067 971,00 доларів США є обґрунтованими та підлягають задоволенню, що на стадії апеляційного перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції не оспорюється.

3.2. обставини встановлені судом апеляційної інстанції і визначення відповідно до них правовідносин та доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції, а також посилання на норми права

Позивачем було заявлено також про стягнення упущеної вигоди в розмірі 291 182 059,00 грн., що еквівалентно 291 182 059,00 доларів США.

У задоволенні вказаної вимоги судом першої інстанції було відмовлено, не погоджуючись з чим позивач звернувся з апеляційною скаргою, де позивач наполягає, що ним було доведено розмір упущеної вигоди зокрема звітом про оцінку за р.н. 1060/11-24 про розміру пущеної вигоди (неотриманого прибутку) внаслідок збройної агресії Російської Федерації, який було визначено у розмірі 224 404 931,00 грн, що станом на 30.09.2024 року становило 5 451 167 доларів США, а також фінансовою звітністю.

За доводами позивача, він мав реальну можливість отримання відповідного прибутку за відсутності протиправної поведінки відповідача, що підтверджується відповідними доказами.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується. Важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, завданими потерпілій особі.

Позивачу в цій категорії справ слід довести в порядку, передбаченому положеннями частини 3 статті 13, статей 74, 76-77 Господарського процесуального кодексу України, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними (не можуть обґрунтовуватися гіпотетично та на прогнозах), а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків (повинні мати чітке документальне обґрунтування). Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Зазначені висновки узгоджуються з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду від 30.06.2022 року у справі № 916/1466/21, від 02.03.2021 року у справі № 922/1742/20, від 17.02.2021 року у справі № 916/450/20, від 03.11.2020 року у справі № 916/3563/19, від 20.10.2020 року у справі № 910/17533/19, від 26.02.2020 року у справі № 914/263/19.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що визначена позивачем сума упущеної вигоди не є підтверджена позивачем належними та допустимими доказами, а надані позивачем звіти про оцінку розміру упущеної вигоди (неотриманого прибутку) від розірваних договорів про закупівлю робіт за рахунок бюджетних коштів внаслідок збройної агресії та дії воєнного стану в Україні за № 1061/11-24 та про оцінку розміру упущеної вигоди (неотриманого прибутку) Акціонерного товариства «Ю АР ДІ Українські Дороги» внаслідок збройної агресії за № 1060/11-24 є гіпотетичними припущеннями таких збитків, які мають абстрактний характер.

При цьому, позивачем не доведено, що сума за вищевказаними звітами у вигляді упущеної вигоди ним дійсно могла б бути отримана, якби не неправомірні дії відповідача.

За викладених обставин, у частині стягнення з відповідача упущеної вигоди в розмірі 291 182 059,00 грн., що еквівалентно 291 182 059,00 доларів США, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у зв`язку з недоведеністю.

4. ВИСНОВКИ СУДУ ТА ДЖЕРЕЛА ПРАВА:

4.1. висновки за результатами розгляду матеріалів справи

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що права позивача, за захистом яких він звернувся до суду, порушено відповідачем та позов є обґрунтованим в частині вимог про стягнення з відповідача майнової шкоди в розмірі 83 753 023,00 грн., що еквівалентно 2 067 971,00 доларів США та в цій частині підлягає задоволенню, а в решті позовних вимог про стягнення з відповідача упущеної вигоди слід відмовити.

4.2. посилання на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).

Відповідно до статті 17 Загальної декларації прав людини (прийнята і проголошена резолюцією 217A(III) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948 року) кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Згідно зі статтею 1 Протоколу №1 від 20.03.1952 № ETS N 009 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 6 Конвенції передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

За змістом частини 1 статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Згідно з частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1, 2 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом статті 84 Цивільного кодексу України товариства, які здійснюють підприємницьку діяльність з метою одержання прибутку та наступного його розподілу між учасниками (підприємницькі товариства), можуть бути створені лише як господарські товариства (повне товариство, командитне товариство, товариство з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерне товариство) або виробничі кооперативи чи сільськогосподарські кооперативи, сільськогосподарські кооперативні об`єднання, що діють з метою одержання прибутку.

Відповідно до частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частиною 3 статті 386 Цивільного кодексу України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно зі статтею 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до частини 1 статті 55 Господарського кодексу України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 55 Господарського кодексу України суб`єктами господарювання є господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку. Згідно із частинами 4, 5 статті 55 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання реалізують свою господарську компетенцію на основі права власності, права господарського відання, права оперативного управління відповідно до визначення цієї компетенції у цьому Кодексі та інших законах. Суб`єкти господарювання - господарські організації, які діють на основі права власності, права господарського відання чи оперативного управління, мають статус юридичної особи, що визначається цивільним законодавством та цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 133 Господарського кодексу України основу правового режиму майна суб`єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління. При цьому, відповідно до статті 134 Господарського кодексу України право власності є основним речовим правом у сфері господарювання. Суб`єкт господарювання, який здійснює господарську діяльність на основі права власності, на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими суб`єктами володіє, користується і розпоряджається належним йому (їм) майном, у тому числі має право надати або продати майно іншим суб`єктам для використання його на праві власності або на основі інших форм правового режиму майна, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 2, 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Як встановлено статтею 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

5. ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ:

5.1. мотиви прийняття або відхилення аргументів учасників справи

Перевіривши матеріали справи та доводи позивача щодо висновків суду в оскаржуваній частині, судова колегія визнає доводи апеляційної скарги необґрунтованими та такими, що не спростовують наведених вище висновків суду та не можуть бути достатньою підставою для скасування рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Доводи про порушення судом норм матеріального права не знайшли свого підтвердження.

6. ВИСНОВКИ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ:

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2025 у справі № 916/5579/24 підлягає залишенню без змін.

Апеляційна скарга Акціонерного товариства «Ю АР ДІ Українські Дороги» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2025 у справі № 916/5579/24 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ю АР ДІ Українські Дороги» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2025 у справі № 916/5579/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2025 у справі № 916/5579/24 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 916/5579/24 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 22.10.2025.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко

Судді Г.П. Коробенко

О.М. Сибіга