ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 року Справа № 924/496/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Тимошенко О.М., суддя Саврій В.А. , суддя Коломис В.В.

секретар судового засідання Юзефович Д.О.

за участю представників:

від позивача: Бонтлаб В.В. (адвокат)

від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фермерського господарства "Золоте поле ІІ" на рішення Господарського суду Хмельницької області, ухвалене 23.07.2025 суддею Крамарем С.І. у м. Хмельницький (повний текст рішення складено 31.07.2025) у справі № 924/496/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Креатив Агро Сервіс"

до Фермерського господарства "Золоте поле ІІ"

про стягнення 919298, 29 грн

ВСТАНОВИВ:

ТзОВ "Креатив Агро Сервіс" звернулось Господарського суду Хмельницької області з позовом про стягнення з ФГ "Золоте поле ІІ" 919298, 29 грн, з яких: 580876, 37 грн заборгованості, 119039, 92 грн пені, 111163, 87 грн - 10% річних та 108218, 13 грн інфляційних витрат у зв`язку із неналежним виконанням умов договору купівлі продажу № 01/2503 від 25.03.2022.

Мотивуючи свої позовні вимоги товариство послалось на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором купівлі-продажу № 01/2503 від 25.03.2022.

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 23.07.2025 у даній справі позов ТзОВ "Креатив Агро Сервіс" задоволено частково; стягнуто з ФГ "Золоте поле ІІ" на користь позивача 580876, 37 грн основного боргу, 59488, 88 грн пені, 110987, 19 грн 10 % річних, 108218, 13 грн інфляційних витрат та 13785,33 грн витрат зі сплати судового збору; в решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись зі вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив останнє скасувати та прийняти по справі нове рішення, яким відмовити ТзОВ "Креатив Агро Сервіс" у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги господарство обґрунтовує постановленням судом першої інстанції оскаржуваного рішення при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи і які суд визнав встановленими та які не були доведені під час судового засідання. Відповідач вважає, що висновки, які викладені у рішенні місцевого господарського суду, не відповідають обставинам справи та суд допустив порушення норм процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до прийняття незаконного та необґрунтованого рішення. Вважає, що з огляду на відсутність доказів укладення між сторонами договору купівлі-продажу № 01/2503 вiд 25.03.2022, відповідно у суду були відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог товариства.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.09.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФГ "Золоте поле ІІ" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 23.07.2025 у справі № 924/496/25; призначено скаргу до розгляду в судовому засіданні.

Від позивача на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

В судовому засіданні представник позивача вимоги скарги заперечив з підстав, наведених у відзиві, просив оскаржуване рішення залишити без змін.

Скаржник явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, про дату та час розгляду справи був належним чином повідомлений.

В силу ч. 12 ст. 270 ГПК України, неявка у судове засідання сторін, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, оскільки визначальним є не явка представників, а достатність матеріалів справи для ухвалення рішення у справі.

Згідно ст. 269 ГПК України, апеляційна інстанція переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши представника позивача в судовому засіданні, судова колегія дійшла наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 25.03.2022 між позивачем (продавець) та відповідачем (покупець) укладено договір купівлі-продажу № 01/2503, згідно п. 1.1 якого продавець зобов`язується передати у власність покупця засоби захисту рослин, насіння, а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його вартість в порядку та на умовах визначених цим договором. Згідно п. 1.3. договору документи, які продавець зобов`язується передати покупцю на кожну партію товару є: видаткова накладна; сертифікат. Згідно п. 2.1 договору ціни, загальна вартість, найменування товару, вид товару, одиниця виміру зазначаються у додатках, специфікаціях. Відповідно до п. 2.3 договору, покупець здійснює оплату товару в порядку, визначеному у відповідному додатку (ах) до цього договору. Згідно п. 3.1. договору, поставка товару за даним договором може здійснюватися окремими частинами - партіями. Пунктом 2.5. договору обумовлено, що оплата по даному договору здійснюється шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок продавця. Датою оплати вважається дата зарахування відповідної суми коштів на поточний рахунок продавця. В платіжному документі покупець зобов`язаний зазначити в призначенні платежу номер та дату укладення договору та номер додатку/специфікації, за яким здійснюється оплата товару, або номер рахунку-фактури (в разі його виставлення продавцем). Відсутність виписаного продавцем рахунку-фактури не звільняє покупця від оплати за товар. В іншому випадку продавець зараховує суму оплати на власний розсуд - для погашення загальної заборгованості покупця по всім іншим зобов`язанням. Згідно пункту 3.4., 3.4.1. договору, товар вважається прийнятим покупцем за кількістю та якістю в момент отримання товару представником покупця від представника продавця у відповідності до видаткової накладної. Товар вважається переданим продавцем і прийнятим покупцем: по кількості - відповідно до кількості (одиниць виміру), вказаної у видатковій накладній; по якості - відповідно до сертифікату. Право власності на товар переходить до покупця з моменту прийняття товару покупцем, що підтверджується підписаною з боку представника покупця видатковою накладною та належним чином оформленою довіреністю встановленого зразка (п. 3.5. договору). Згідно п. 6.5. договору, у випадку порушення стороною даного договору своєчасного виконання грошового зобов`язання (таких як: термінів (строків) оплати покупцем за товар, обумовлених у договорі термінів (строків) повернення продавцем грошових коштів/компенсації витрат, на умовах передбачених даним договором), винна сторона сплачує іншій стороні по даному договору неустойку у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення платежів, від своєчасно неоплаченої суми грошового зобов`язання, за кожний день прострочення виконання зобов`язання до моменту оплати його повного виконання, а також 10 (десять) відсотків річних від простроченої суми. Пунктом 8.6. договору сторони визначили, що при виконанні умов даного договору припускається використання факсимільного та/чи телефонного зв`язку та/чи електронної пошти. Сторони визнають юридичну силу документів переданих і одержаних по факсимільному зв`язку та/чи електронній пошті, з подальшою їх обов`язковою заміною на оригінали протягом 20 робочих днів.

Як стверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними, № 68 від 15.03.2023 на суму 435657, 60 грн, № 181 від 30.03.2023 на суму 284421 грн, № 182 від 31.03.2023 на суму 290438, 40 грн, № 276 від 28.04.2023 на суму 11323, 78 грн, № 284 від 28.04.2023 на суму 29526 грн, № 287 від 01.05.2023 на суму 212412, 68 грн, № 296 від 03.05.2023 на суму 40555, 39 грн, № 394 від 22.06.2023 на суму 14521, 92 грн, позивачем було поставлено відповідачу на підставі договору купівлі-продажу № 01/2503 від 25.03.2022 товар на загальну суму 1318856, 77 грн. Між тим, порядок оплати вартості отриманого товару на суму 290438, 40 грн, згідно видаткової накладної № 182 від 31.03.2023, обумовлено сторонами у специфікації № 7 від 28.03.2023 та зазначено про оплату 20% (58087, 68 грн) до 29.03.2023 та 80% (232350,72 грн) до 31.10.2023.

Судами встановлено, що відповідачем було здійснено перерахування на користь позивача коштів на суму 737980, 40 грн, що підтверджується відповідними платіжними інструкціями: № @2РL910500 від 13.03.2023 на суму 87131, 52 грн; № 478 від 21.03.2023 на суму 56884, 20 грн; № 482 від 30.03.2023 на суму 48406, 40 грн; № 490 від 03.04.2023 на суму 9681, 28 грн; № 1 від 15.11.2023 на суму 535877 грн.

Відповідно, заборгованість відповідача перед позивачем щодо оплати вартості поставленого товару згідно договору купівлі-продажу № 01/2503 від 25.03.2022 становить 580876, 37 грн, що включає в себе залишок боргу за видатковою накладною № 68 від 15.03.2023 - 348526, 08 грн та за видатковою накладною № 182 від 31.03.2023 - 232350, 29 грн.

Окрім того позивачем, у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов договору, здійснено нарахування останньому 19039, 92 грн пені, 111163, 87 грн - 10% річних та 108218, 13 грн інфляційних витрат.

Судова колегія зазначає, що в силу ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтями 626, 627 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено вище, між сторонами даного господарського спору 25.03.2022 укладено договір купівлі-продажу № 01/2503, згідно умов якого продавець зобов`язується передати у власність покупця засоби захисту рослин, насіння, а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його вартість в порядку та на умовах визначених цим договором.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 663 ЦК України обумовлено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу. Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлено обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Згідно ст. 691 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Статтею 692 ЦК України обумовлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вже встановлено судами та зазначено вище, позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 1318856, 77 грн. Вказаний факт підтверджується наявними в матеріалах справи відповідними видатковими накладними. При цьому, порядок оплати вартості отриманого товару на суму 290438, 40 грн згідно видаткової накладної № 182 від 31.03.2023 погоджено сторонами та визначено у специфікації № 7 від 28.03.2023, де вказано про оплату 20% (58087, 68 грн) до 29.03.2023 та 80% (232350,72 грн) до 31.10.2023.

У свою чергу відповідач здійснив перерахування на користь позивача коштів на суму 737980, 40 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи відповідними платіжними інструкціями. Претензій щодо якості чи кількості поставленого товару в розумні строки від відповідача на адресу позивача не надходило.

Вказані обставини свідчать про те, що відповідач, у порушення норм чинного цивільного та господарського законодавства України та умов договору належним чином, своєчасно та в повному обсязі не виконав взяті на себе зобов`язання щодо проведення розрахунків у строки, визначені договором.

Водночас судами враховано, що відповідно до проведених відповідачем платежів, в зазначених вище платіжних документах, відповідач отримав товар згідно договору № 01/2503 від 25.03.2022, однак оформлення платіжних інструкцій в частині призначення платежу здійснив з порушенням вимог п. 2.5 договору.

З урахуванням здійсненої відповідачем оплати вартості товару, відповідно до вказаних вище видаткових документів, беручи до уваги платіжні документи про перерахування коштів та п. 2.5 договору, позивачем проведено зарахування та підтверджується здійснення оплати заборгованості в повному обсязі згідно видаткових накладних: № 181 від 30.03.2023, № 276 від 28.04.2023, № 284 від 28.04.2023, № 287 від 01.05.2023, № 296 від 03.05.2023, № 394 від 22.06.2023.

Враховуючи той факт, що відповідно до п. 2.5 договору позивачем здійснювалось зарахування суми оплати за отриманий товар на власний розсуд для погашення загальної заборгованості, відповідно заборгованість відповідача перед позивачем щодо оплати вартості отриманого/поставленого товару згідно договору купівлі-продажу № 01/2503 від 25.03.2022 становить 580876, 37 грн, а саме: за видатковою накладною № 68 від 15.03.2023 - 348526, 08 грн (залишок боргу) та за видатковою накладною № 182 від 31.03.2023 - 232350, 29 грн (залишок боргу), що підтверджується матеріалами справи та не спростовано сторонами.

З огляду на відсутність в матеріалах справи доказів оплати поставленого товару, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість позовних вимог товариства в частині стягнення з відповідача 580876, 37 грн основного боргу.

Разом з тим, як зазначено вище, позивачем було також заявлено вимогу про стягнення з відповідача 119039, 92 грн пені, 111163, 87 грн - 10% річних та 108218, 13 грн інфляційних втрат.

Згідно ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язань може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

В силу ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 6.5. договору сторони узгодили, що у випадку порушення стороною договору своєчасного виконання грошового зобов`язання (таких як: термінів (строків) оплати покупцем за товар, обумовлених у договорі/термінів (строків) повернення продавцем грошових коштів/компенсації витрат, на умовах передбачених даним договором), винна сторона сплачує іншій стороні по даному договору неустойку у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення платежів, від своєчасно неоплаченої суми грошового зобов`язання, за кожний день прострочення виконання зобов`язання до моменту оплати його повного виконання, а також 10 (десять) відсотків річних від простроченої суми.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Вказаною нормою передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Здійснивши перевірку правильності перерахунку судом першої інстанції розміру пені, колегія суддів погоджується з висновком про його обґрунтованість у заявленій товариством сумі 118 977, 75 грн: за видатковою накладною № 68 від 15.03.2023 на суму 348 526, 08 грн за період з 17.03.2023 по 14.09.2023 в розмірі 84085,50 грн; за видатковою накладною № 182 від 31.03.2023 та специфікацією № 7 від 28.03.2023 на суму 232350, 29 грн за період з 01.11.2023 по 30.04.2024 в розмірі 34892, 25 грн.

Разом з тим, як вбачається із оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру пені до 59488, 88 грн.

Приписами статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

При вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду, який, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. Разом з тим, виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру.

Нормами законодавства України не визначено розмір, на який суд може зменшити неустойку, а тому при вирішенні цього питання суди мають забезпечувати дотримання балансу інтересів сторін у справі з урахуванням правового призначення неустойки, на що Верховний Суд неодноразово вказував.

Суд зауважує, що наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним із принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Неустойка спрямована на забезпечення компенсації майнових втрат постраждалої сторони. Для того, щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило ч. 3 ст. 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було би передбачити.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призвести до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

З огляду на приписи законодавства, враховуючи важливість збереження господарської діяльності сторін, періоди прострочення та зважаючи на відсутність у позивача будь-якої шкоди або прямих збитків внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, у той час як негативні наслідки, спричинені позивачу простроченням виконання грошового зобов`язання, компенсуються, окрім штрафних санкцій, також і за рахунок застосування до боржника відповідальності в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, апеляційний господарський суд повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про доцільність зменшення розміру пені до 59488, 88 грн.

Здійснивши також перевірку правильності перерахунку судом першої інстанції заявленого позивачем розміру 10% річних та інфляційних, колегія суддів погоджується з висновком про їх обґрунтованість у заявлених товариством сумах 110987, 19 грн та 108218, 13 грн.

Щодо доводів скаржника про відсутність доказів укладення між сторонами договору купівлі-продажу № 01/2503 вiд 25.03.2022, судова колегія зазначає, що як вбачається з матеріалів справи, відповідний договір сторонами було підписано шляхом накладення їх електронних цифрових підписів та електронних цифрових печаток.

З огляду на викладене, на підставі укладеного сторонами електронного договору, який вважається укладеним у письмовій формі, у сторін, відповідно до приписів ст. 11 ПК України, виникли права та обов`язки, які витікають із умов договору купівлі-продажу № 01/2503 від 25.03.2022.

Суд зауважує, що договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. ст. 205, 207 ЦК України) (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18 та від 07.10.2020 у справі № 127/33824/19).

При цьому, варто звернути увагу на правові висновки, викладені Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19, у яких зазначено, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору та об`єкт/предмет). Подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.

Алгоритм і порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим і залежить насамперед від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичний склад у справі, що формується, з урахуванням підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування, який може змінюватися в процесі її розгляду.

Так, у постанові Верховного Суду від 24.09.2019 у справі № 922/1151/18 Верховний Суд, зокрема, виснував, що на відносини, що виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів поширюється дія Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг". Статтею 5 зазначеного Закону визначено, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. За змістом ст. ст. 6, 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис".

Відтак, електронний документ, на підставі якого між сторонами виникають права та обов`язки, має відповідати положенням Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг".

Договір купівлі-продажу № 01/2503 від 25.03.2022 вважається електронним документом в розумінні ч. 1 ст. 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", відповідно до якої електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Згідно ст. 6 цього Закону, електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписування електронного документа іншим суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершує створення електронного документа; відсутність електронного цифрового підпису на електронному доказі свідчить про те, що зміст такого документа не захищений від внесення правок та викривлення інформації.

Верховний Суд у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 15.07.2022 зі справи № 914/1003/21 виснував, що на відміну від електронного документа, електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи.

При цьому використання кваліфікованого електронного підпису дозволяє провести електронну ідентифікацію особи - процедуру використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. Чинним законодавством визначені випадки, коли використання електронного підпису є обов`язковим і за відсутності такого підпису документ не буде вважатися отриманим від певної особи. Але, ці випадки не охоплюють комерційний, діловий чи особистий документообіг (якщо інше не встановлено домовленістю між сторонами).

Відтак, суд зазначає, що зазначена скаржником часткова невідповідність на його думку порядку та реквізитам укладеного сторонами електронного договору купівлі-продажу № 01/2503 від 25.03.2022, а також відсутність реквізитів, за котрих все ж таки залишається можливість ідентифікувати як сторін договору, так і їх повноважених представників, не може слугувати навіть формально підставою для висновку про те, що такий договір є або не укладеним, або нікчемним попри те, що як вже встановлено судами та повністю підтверджено матеріалами справи, останній був прийнятий сторонами до виконання.

Згідно з ч. 3 ст. 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

За змістом ч. 1 ст. 14 ГПК України, суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд констатує, що відповідач, окрім власного трактування, відношення та розуміння існуючих правових норм, не надав жодного належного та допустимого доказу того, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а вимоги ТзОВ "Креатив Агро Сервіс" є безпідставними.

В силу приписів ч. 1 ст. 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Зважаючи на те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, судова колегія дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Хмельницької області від 23.07.2025 у справі № 924/496/25 є законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню.

З огляду на відмову в задоволенні апеляційної скарги ФГ "Золоте поле ІІ", судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на господарство в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства "Золоте поле ІІ" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Хмельницької області від 23 липня 2025 року у справі № 924/496/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.

Справу № 924/496/25 повернути Господарському суду Хмельницької області.

Повний текст рішення складено "24" жовтня 2025 року.

Головуючий суддя Тимошенко О.М.

Суддя Саврій В.А.

Суддя Коломис В.В.