ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2025 Справа № 914/2344/25

За позовом: Релігійної громади Української Греко-Католицької Церкви святого пророка Іллі у с. Ільковичі Сокальського району Львівської області, с. Ільковичі Львівської області,

до відповідача: Сокальської міської ради Львівської області, м. Сокаль,

про визнання права власності на самочинне збудоване (реконструйоване) майно

Суддя Манюк П.Т.

За участю секретаря Амбіцької І.О.

Представники сторін:

від позивача: Матвійчук Галина Михайлівна - представник,

від відповідача: не з`явився.

Релігійна громада Української Греко-Католицької Церкви святого пророка Іллі у с. Ільковичі Сокальського району Львівської області звернулась до Господарського суду Львівської області із позовом до Сокальської міської ради Львівської області про визнання права власності на самочинне збудоване (реконструйоване) майно.

Ухвалою суду від 13.08.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та підготовче судове засідання призначено на 15.09.2025.

Ухвалою суду від 15.09.2025 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до розгляду по суті на 29.09.2025.

Ухвалою суду від 29.09.2025 розгляд справи по суті призначено на 27.10.2025.

У судове засідання 27.10.2025 представник позивача з`явилася, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Представник відповідача в судові засідання не з`явився, у клопотанні від 15.09.2025 керівник відповідача позовні вимоги не заперечив, просив розглядати справу за його відсутності.

Враховуючи те, що зібраних в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення, в судовому засіданні 27.10.2025 справу розглянуто по суті, оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення у справі.

Позиція позивача.

Релігійна громада Української Греко-Католицької Церкви святого пророка Іллі у с. Ільковичі Сокальського району Львівської області звернулась до Господарського суду Львівської області із позовом до Сокальської міської ради Львівської області про визнання права власності на самочинне збудоване (реконструйоване) майно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24.10.1996 року рішенням 7 сесії 22 скликання Свитазівської сільської ради народних депутатів Львівської області вирішено передати безкоштовно приміщення кафе «Каштан» з балансу сільської ради у власність громади УГКЦ с. Ільковичі під церкву-каплицю. Крім того, вирішено оформити право власності на церкву-капличку за вказаною релігійною громадою та видати громаді УГКЦ свідоцтво про право власності.

Проте, релігійною громадою право власності на церкву-капличку у встановленому законом на той час порядку в ДКП ЛОР «Червоноградське МБТІ» зареєстроване не було, а оригінал свідоцтва про право власності, виданий радою було втрачено з огляду на що, позивач не може здійснити реєстрацію права власності на будівлю каплиці.

В подальшому, позивачем без необхідних дозвільних документів було проведено реконструкції будівлі.

Позивач просить визнати за ним право власності на самочинно реконструйовану будівлю каплиці святого пророка Іллі, що знаходиться в с. Ільковичі Сокальської територіальної громади Червоноградського району Львівської області вул. Д. Штикала 79 загальною площею 274, 7 м.кв., та приналежні до неї господарські будівлі, прибудова з позначкою «а2» та вбиральня «Б1»

Позиція відповідача.

Відповідач позовні вимоги не заперечив, просив здійснювати розгляд справи за його відсутності.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, заслухавши пояснення учасників справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задоволити виходячи із таких мотивів.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.02.1991 року грамотою містоблюстителя і правлячого архієрея Києво-Галицької митрополії Володимира Стернюка, греко-католицького священника ОСОБА_1 призначено парохом (настоятелем) міста Сокаль, та поручено йому духовну опіку вірних сіл: Скоморохи, Перетоки, Ільковичі, Ромуш, Ланкове, Вільхове і Трудолюбівка Сокальського району Львівської області.

09.05.1994 року Єпископом-ординарієм Зборівської Єпархії о. Михайлом Колтуном о. Ярослава Кащука назначено настоятелем храму Вознесення Господа с. Скоморохи а також вірних сіл Ільковичі та Ромош Сокальського району Львівської області зі всіма повноваженнями, передбаченими згідно із постановами канонічного права.

Парафіяни с. Ільковичі висловили намір про реконструкцію приміщення колишнього кафе «Каштан», що перебувало на балансі сільської ради та ніким не використовувалося, під церкву-капличку.

Настоятель релігійної громади звернувся до Свитазівської сільської ради народних депутатів з заявою щодо вирішення питання про можливість оформлення права власності на церкву-капличку в с. Ільковичі за громадою УГКЦ.

24.10.1996 року рішенням 7 сесії 22 скликання Свитазівської сільської ради народних депутатів Львівської області № 13 вирішено передати безкоштовно приміщення кафе «Каштан» з балансу сільської ради у власність громади УГКЦ с. Ільковичі під церкву-каплицю. Крім того, вирішено оформити право власності церкви-каплички за вказаною релігійною громадою та видати громаді УГКЦ свідоцтво про право власності.

Після отримання відповідної згоди сільської ради, парафіяни за рахунок власних коштів пристосували надане їм сільською радою приміщення під церкву-капличку та продовжували збирати кошти на її реконструкцію, яку провели в 2004 році.

01.12.2017 року державним реєстратором Сокальської РДА було зареєстровано релігійну організацію «Релігійна громада Української Греко-Католицької Церкви парафії святого пророка Іллі у с. Ільковичі Сокальського району Львівської області» що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 04.12.2017 року.

Після реєстрації релігійної громади, настоятель громади в інтересах релігійної громади звернувся до КП JIOP «Червоноградське МБТІ» з метою впорядкування правовстановлюючих документів на церкву-капличку, щодо якої реєстрація права власності не проводилася, що підтверджується довідкою від 25.01.2018 № 408.

Згідно з технічним паспортом виготовленим КП JIOP «Червоноградське МБТІ» 13.05.2021 року, будівля церквикаплички святого пророка Іллі, є двох поверховою, 1894 року побудови (реконструйована в 2004 році), складається з притвору площею 13, 8 м.кв; залу вірних - площею 178, 6 м.кв; кладової- площею 2, 8 м.кв; ризниці площею 9, 6 м.кв; вівтаря - площею 39, 0 м.кв; паламарні - площею 9.1 м.кв - по першому поверсі, та хорів - площею 21.8 м.кв на другому поверсі, загальною площею по будівлі 274, 7 м.кв. До каплиці належить прибудова, позначка «А2» та вбиральня «Б1».

Вартість вказаної будівлі станом на 14.02.2023 року складає 786 025, 00 грн, що підтверджується довідкою інженера з інвентаризації нерухомого майна Дембіцької І.Б.

Громада звернулася до Сокальської міської ради з заявою про надання дозволу для виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель громадських та релігійних громад, площею 0, 15 га.

Після отримання дозволу, релігійна громада звернулася до ПП «Рокос» яким було виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0, 1495 га для обслуговування церкви в с. Ільковичі по вул. Д. Штикала 79 Львівської області релігійній організації «Релігійна громада Української Греко-Католицької Церкви парафії святого пророка Іллі у с. Ільковичі Сокальського району Львівської області» та присвоєно земельній ділянці кадастровий номер - :05:005:0046.

Рішенням від 05.02.2021 № 59 5 сесії 8 скликання Сокальської міської ради затверджено даний проект землеустрою.

Оскільки право власності на будівлю церкви-каплички на підставі рішення Свитазівської сільської ради від 24.10.1996 року № 13 до 01.01.2013 року не було зареєстровано, релігійна громада звернулась до Господарського суду Львівської області з позовом до Сокальської міської ради Львівської області про визнання права власності на майно за набувальною давністю. Рішенням Господарського суду Львівської області від 25.07.2023 у справі № 914/658/23 позовні вимоги задоволено повністю, визнано право власності на майно за набувальною давністю за позивачем.

Проте, за відсутності дозвільних документів на реконструкцію будівлі така вважається самочинним будівництвом та позивачу необхідно пройти процедуру її узаконення.

Обов`язковою умовою узаконення є те, що будівля повинні відповідати будівельним нормам і не загрожувати безпеці людей.

Відповідно до частини 1 статті 334 Цивільного кодексу України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Частиною 1 статті 375 Цивільного кодексу України, передбачено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Згідно з частиною 3 статті 375 Цивільного кодексу України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Відповідно до приписів ч.ч. 1-2 статті 376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Однак, в окремих випадках стаття 376 Цивільного кодексу України передбачає можливість визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, зокрема, в разі наявності обставин, передбачених частинами третьою та п`ятою цієї статті.

Так, відповідно до частини 3 статті 376 Цивільного кодексу України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Водночас частиною 5 цієї статті визначено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

З вказаних правових норм вбачається, що право власності на самочинне будівництво може бути визнано за умови відведення для цієї мети в установленому порядку забудовнику земельної ділянки або якщо особа, яка здійснила таке будівництво, отримає в установленому порядку земельну ділянку розташовану під збудованим нерухомим об`єктом, такого цільового призначення, яке передбачає можливість будівництва на ній відповідного об`єкту, а також за умови відсутності заперечень з боку власника земельної ділянки (частина 4 статті 376 Цивільного кодексу України) та відсутності порушення в результаті самочинної забудови прав інших осіб.

У пункті 6.32 постанови від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13 та в пункті 55 постанови від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок про те, що зміст приписів статті 376 Цивільного кодексу України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти.

У випадках, передбачених частинами 3 та 5 статті 376 Цивільного кодексу України, звернення до суду з позовом про визнання права власності з метою отримання рішення суду, як правовстановлюючого документа є законним (правомірним) способом захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Суд виходить з того, що стаття 331 Цивільного кодексу України визначає загальні підстави та порядок набуття права власності на новостворене майно, яке побудоване з дотриманням встановленого законодавством порядку, тобто при наявності всіх необхідних дозволів та актів, однак вказана стаття не регулює правовий режим самочинного будівництва.

Водночас, поняття самочинного будівництва, а також правові підстави та умови визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно визначені саме в статті 376 Цивільного кодексу України, яка є спеціальною в регулюванні спірних правовідносин, оскільки унормовує відносини, що виникають у тих випадках, коли вимоги закону та інших правових актів при створенні нової речі (самочинному будівництві) були порушені.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.10.2018 (справа № 11/173-06).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту його прийняття в експлуатацію. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, воно виникає з моменту державної реєстрації.

Положення ч. 2 ст. 331 ЦК України слід розуміти у системному зв`язку з положеннями ст. 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, усі об`єкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації.

Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

За змістом ч. 4, 5 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об`єктів здійснюються власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розробка проектної документації та проведення у випадках, передбачених ст. 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України, самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що є умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо:

1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проєкту; 3) об`єкт збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Наявність хоча б однієї з трьох зазначених ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Як встановлено судом, приступаючи до реконструкції церкви-каплички в 2004 році, позивач дозвільні документи не виготовляв, отже суд дійшов висновку, що здійснене позивачем будівництво церкви є самочинним, хоча і збудоване на відведеній в подальшому для цього земельній ділянці, проте за відсутності затвердженого проекту та дозвільних документів, що унеможливлює прийняття її до експлуатації у встановленому порядку.

Довідкою про відповідність місця розташування самочинно збудованого об`єкта на яке визнано право власності за рішенням суду вимогам державних будівельних норм від 22.12.2023 № VD0I:3284-0980-8437-4527, складеною інженером проектувальником ФОП Балашовим Г.Б., встановлено відповідність ДБН будівлі каплиці святого пророка Іллі що знаходиться в с. Ільковичі Червоноградського району Львівської області вул. Д. Штикала, 79.

Витягом із реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічне обстеження реєстраційний номер ТО01:4130-9392-0538-8212, складеного інженером проектувальником ФОП Балашовим Г.Б. підтверджено внесення до реєстру інформації про звіт № 64 проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж будівлі каплиці Святого пророка Іллі, що знаходиться в с. Ільковичі Червоноградського району Львівської області вул. Д. Штикала, 79. Згідно із вказаним звітом від 02.06.2024 № 64, будівля громадського призначення (Українська греко-католицька церква парафії святого пророка Іллі на вулиці Д. Штикала 79) має стан нормальний та встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації.

У подальшому після отримання роз`яснення реєстратора позивач звернувся до інженера проектувальника ФОП Балашова Г.Б., який роз`яснив, що вказана будівля підпадає під вищезазначену категорію та може пройти спрощену процедуру узаконення. Однак, позивач отримав відмову в узаконенні в зв`язку із тим, що в резолютивній частині рішення Господарського суду Львівської області від 25.07.2023 у справі № 914/658/23 не вказано, що за позивачем визнано право власності на самочинно збудований (реконструйований) об`єкт нерухомого майна, що змусило позивача звернутися до суду із цим позовом.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності на самочинне будівництво є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Відповідачем за позовом про визнання права власності є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнішньому володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про наявність інших осіб ніж позивач, які претендують на це майно. У тому числі, в матеріалах справи відсутні докази із яких би вбачалося, що відповідачем за час володіння позивачем спірним нерухомим майном здійснювалися заходи щодо витребування спірного майна від позивача.

Судом встановлено, що реконструйована позивачем будівля церкви, господарських будівель та споруд по вулиці Д. Штикала, 79 Сокальської територіальної громади Червоноградського району Львівської області є самочинним будівництвом, так як воно проводилося без відповідного проекту та дозволу на виконання будівельних робіт.

Суду не надано доказів того, що самочинно збудоване нерухоме майно порушує права і законні інтереси інших осіб, у тому числі, суміжних землекористувачів, створює загрозу життю і здоров`ю людей, майну фізичних та юридичних осіб, іншим чином порушує права третіх осіб.

Отже, суд погоджується з позицією позивача, що у відповідності до вимог статті 376 Цивільного кодексу України, є всі підстави для визнання права власності на самочинно побудовану церкву та інші будівлі за позивачем.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду викладеного у постанові від 21.10.2020 у справі № 910/2929/19, зміст приписів статті 376 Цивільного кодексу України підтверджує неможливість застосування інших, ні ж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Стаття 79 ГПК України визначає, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши надані позивачем докази суд прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог, що підлягають до задоволення повністю.

Враховуючи той факт, що позивач не наполягає на стягненні з відповідача судових витрат, суд залишає витрати по сплаті судового збору за позивачем.

Керуючись ст. ст. 2, 13, 74, 73, 76-79, 86, 129, 236-241 ГПК України, суд, -

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Визнати за релігійною організацією «Релігійна громада Української Греко-Католицької Церкви парафії святого пророка Іллі у с. Ільковичі Сокальського району Львівської області» право власності на самочинно збудовану (реконструйовану) будівлю каплиці святого пророка Іллі що знаходить в с. Ільковичі Сокальської територіальної громади Червоноградського району Львівської області вул. Д. Штикала 79 загальною площею 274.7 м.кв., та приналежні до неї господарські будівлі, прибудова з позначкою «а2» та вбиральня «Б 1».

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 241 ГПК України, та може бути оскаржено до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки, визначені статтями 256, 257 ГПК України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено 30 жовтня 2025 року.

Суддя Манюк П.Т.