РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.10.2025Справа № 910/7448/25
Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., за участю секретаря судового засідання Білошицької А.В., розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дюваль Компані" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оранж Ел Пі Джі" про стягнення 1 174 992,15 грн,

за участю представників:

позивача: Лушкіна М.Ю.;

відповідача: не з`явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У червні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Дюваль Компані" (далі - Компанія) звернулось з вказаним позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Оранж Ел Пі Джі" (далі - Товариство) 1 174 992,15 грн, з яких: 1 030 019,40 грн - основний борг, 31 190,88 грн - інфляційні втрати, 10 159,10 грн - три проценти річних, 103 622,77 грн - пеня.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем покладених на нього зобов`язань за договором поставки нафтопродуктів від 28 червня 2024 року № 280624 Е-186 у частині повної та своєчасної оплати поставленого позивачем товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16 червня 2025 року відкрито провадження в справі № 910/7448/25, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 17 липня 2025 року.

У підготовчому засіданні 17 липня 2025 року суд постановив протокольні ухвали: про продовження з власної ініціативи суду строку підготовчого провадження на 30 днів та про відкладення засідання на 28 липня 2025 року.

4 серпня 2025 року через систему "Електронний суд" від відповідача надійшов відзив від цієї ж дати, у якому останній заперечував проти задоволення позову з підстав незгоди з ціною поставленого позивачем товару. У свою чергу, акт звірки розрахунків був підписаний з боку відповідача в умовах тиску постачальника та виключно з метою підтвердження факту здійснення спірної господарської операції. На думку Товариства, такі дії позивача суперечать принципу добросовісності. Крім того, нарахована Компанією сума пені є непропорційною до суми основної заборгованості, у зв`язку з чим така пеня підлягає зменшенню відповідно до статті 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України). Разом із відзивом відповідачем було заявлено клопотання про поновлення процесуального строку на подання вказаної заяви по суті справи.

У призначене підготовче засідання сторони явку своїх представників не забезпечили, проте 28 серпня 2025 року (до початку призначеного засідання) через систему "Електронний суд" від позивача надійшла заява про розгляд справи без участі його представника. У цій же заяві позивач просив закрити підготовче провадження у справі та призначити її до розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28 серпня 2025 року в задоволенні клопотання Товариства про поновлення пропущеного процесуального строку на подання відзиву відмовлено та продовжено з власної ініціативи суду вказаний процесуальний строк до 4 серпня 2025 року включно. Цією ж ухвалою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 18 вересня 2025 року.

16 вересня 2025 року через систему "Електронний суд" від відповідача надійшло клопотання від цієї ж дати про відкладення розгулу справи.

18 вересня 2025 року (до початку призначеного засідання) через систему "Електронний суд" від позивача надійшли заперечення на вищевказане клопотання відповідача.

У судовому засіданні цього ж дня суд постановив протокольні ухвали: про задоволення клопотання відповідача від 16 вересня 20205 року та про відкладення судового засідання на 16 жовтня 2025 року.

У судовому засіданні 16 жовтня 2025 року представник позивача підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, наполягав на їх задоволенні.

Відповідач про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином та в установленому законом порядку, проте явку свого уповноваженого представника в призначене засідання не забезпечив, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не направив.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення відповідача, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, суд

ВСТАНОВИВ:

28 червня 2024 року між Товариством і Компанією було укладено договір поставки нафтопродуктів № 280624 Е-186, за умовами якого остання зобов`язалась передати у власність відповідача нафтопродукти, а Товариство - прийняти й оплатити вказаний товар на умовах, визначених цією угодою.

Даний правочин підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печаткою позивача.

Відповідно до пунктів 1.2., 1.3. договору товар постачається окремими партіями на підставі відповідних заявок протягом строку дії цього правочину. Вид нафтопродуктів (найменування), одиниці виміру та кількість товару, що підлягає передачі за цим договором, визначаються сторонами та відображаються в заявках на отримання товару (форма якої є додатком № 1 до цього правочину).

За умовами пункту 2.1. договору поставка товару здійснюється залізничним та/або автотранспортом на умовах Міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів "Інкотермс" у редакції 2010 року: СРТ - пункт призначення, вказаний покупцем у заявці на відвантаження товару, постачання транспортом і за рахунок постачальника; FCA - франко перевізник, вказаний покупцем, вивіз товару транспортом і за рахунок покупця; EXW - резервуар нафтобази оберігання, вказаний постачальником, вивіз товару транспортом і за рахунок покупця.

Пунктом 2.2. вказаного правочину встановлено, що поставка продукції здійснюється партіями на підставі заявок (електронних чи усних), що мають містити найменування товару, його ціну, кількість, строк та інші умови поставки товару.

Предмет поставки, асортимент, кількість товару та його ціна, умови поставки партії продукції, - є остаточно погодженими на підставі даних, вказаних у заявці покупця та рахунку-фактурі постачальника: якщо поставка здійснюється на умовах передплати - у разі оплати покупцем товару; якщо поставка здійснюється на умовах відстрочки платежу - у разі підписання покупцем (перевізником/експедитором) товарно-транспортної накладної та/або видаткової накладної про отримання товару (пункт 2.4. договору).

Відповідно до пунктів 3.1., 3.9. вказаного правочину датою поставки товару (переходом права власності на товар) вважається: при базисі постачання FCA, CPT, DDP - дата, зазначена у видатковій накладній та/або в товарно-транспортній накладній; при базисі постачання EXW - дата, зазначена у видатковій накладній та/або в акті приймання-передачі товару. Товар вважається поставленим постачальником і прийнятим покупцем по кількості та якості, а право власності на товар і ризики його втрати є такими, що перейшли від постачальника до покупця з дати поставки, передбаченої пунктом 3.1. договору.

Ціна товару визначається сторонами на підставі оплачених покупцем рахунків-фактур, згідно заявок останнього на поставку товару, а також відображається в заявках, рахунках-фактури, видаткових накладних. Ціна товару, визначена у заявках, рахунках-фактурах, може змінюватись до поставки товару по даній партії у випадках двостороннього узгодження сторонами договору таких змін, про що складається додаткова угода. Загальна сума договору складається із вартості партій (суми вартості товару згідно оплачених рахунків-фактур/суми вартості товару згідно видаткових накладних), що були поставлені покупцю протягом строку дії цього правочину (пункти 4.1., 4.3. та 4.5. договору).

Пунктами 5.1.-5.4. вказаного правочину встановлено, що оплата за товар здійснюється в гривні в розмірі 100% за кожну партію товару протягом одного банківського дня з моменту отримання відповідного рахунку-фактури постачальника. Постачальник має право відвантажити покупцю товар без передплати. Сторони домовилися, що у такому випадку покупець зобов`язується оплатити поставлений товар протягом 3-х банківських днів з дати поставки товару, визначеної пунктом 3.1. цього правочину. Форма розрахунків - безготівкова.

Зміни до договору можуть бути внесені тільки за домовленістю сторін, що оформлюється додатковою угодою (пункт 10.1. договору).

За пунктами 9.1.,9.2. зазначеного правочину останній набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін, скріплення його печатками та діє до 31 грудня 2024 року, а в частині оплати - до повного виконання зобов`язань за договором. У випадку відсутності заяв сторін про розірвання договору не пізніше ніж за 1 місяць до моменту закінчення строку його дії, цей правочин вважається автоматично пролонгованим на один календарний рік на тих самих умовах. Закінчення строку договору не звільняє сторони від виконання своїх обов`язків за ним та від відповідальності за порушення, яке мало місце під час дії договору.

Додатковою угодою від 28 червня 2024 року № 1 до договору (яка також підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена їх печатками) сторони погодили врегулювання відносин електронного документообігу шляхом можливості створення, обміну, зберігання та підписання електронних документів (у тому числі вказаного правочину та додатків до нього, додаткової угоди, видаткових накладних, рахунків, товарно-транспортних накладних, актів звірки взаєморозрахунків, довіреностей) між сторонами в комп`ютерній програмі "М.Е.Doc". Право визначення форм документів (в електронному вигляді чи на папері) належить постачальнику.

За пунктом 1.11. вказаної додаткової угоди сторони домовились про те, що при виконанні умов цієї угоди будуть здійснювати підписання актів приймання-передачі, видаткових накладних, довіреностей, актів приймання-передачі товару по остаточній ціні, а також актів звірки взаємних розрахунків, - у формі електронних EDI-документів, для підтвердження описаних у них господарських операцій.

Судом встановлено, що на виконання умов вказаного правочину Компанія поставила, а Товариство - прийняло, без жодних заперечень і зауважень обумовлений товар на загальну суму 2 710 507,00 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними: від 31 січня 2025 року № ДК01/31-011 на суму 1 280 487,60 грн, від 5 лютого 2025 року № ДК02/05-012 на суму 1 430 019,40 грн (підписані кваліфікованими електронами підписами (далі - КЕП) уповноважених представників обох сторін), а також копіями товарно-транспортних накладних на відпуск нафтопродуктів (нафти): від 31 січня 2025 року № ДК01/31-011, від 5 лютого 2025 року № ДК02/05-012, які підписані з боку вантажовідправника (Компанії) і вантажоодержувача (Товариства) та скріплені печатками наведених суб`єктів господарювання.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за наведеним договором також свідчить відсутність з боку замовника претензій і повідомлень про порушення виконавцем умов цього правочину.

Факт поставки спірного товару позивачем у відзиві не заперечувався.

У матеріалах справи також наявні підписані КЕП уповноважених представників обох сторін, а також скріплені електронними печатками останніх, акти звіряння взаєморозрахунків за періоди: з 1 лютого 2025 року по 28 лютого 20205 року, з 1 березня 2025 року по 31 березня 2025 року, - у яких сторони зафіксували факт вказаних господарських операцій з постачання товару та факт його часткової оплати на загальну суму 1 672 859,02 грн (платежі: від 5 лютого 2025 року на суму 750 000,00 грн, від 27 лютого 2025 року на суму 522 859,02 грн, від 4 березня 2025 року на суму 400 000,00 грн). Ці обставини також не заперечувались відповідачем у відзиві.

Оскільки Товариство не здійснило повної оплати поставленого йому товару у визначений договором строк, позивач 9 травня 2025 року звернувся до відповідача з претензією від зазначеної дати, у якій просив сплатити спірну заборгованість за договором у загальному розмірі 1 030 019,40 грн. Належні докази відправлення вказаної претензії на адресу відповідача засобами поштового зв`язку наявні в матеріалах справи.

З наявної у матеріалах справи копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 448 вбачається, що зазначена претензія була отримана уповноваженою особою відповідача 22 травня 2025 року. Однак, ця претензія залишена Товариством без відповіді та задоволення.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин сторін, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Суд вважає необґрунтованими посилання відповідача на недобросовісну поведінку позивача та відсутність підстав для оплати товару з огляду на нібито існування усних домовленостей сторін щодо ціни товару, відмінної від ціни, зазначеної у видаткових накладних та актах звірки взаєморозрахунків. Такі доводи є безпідставними, оскільки вказані первинні документи були підписані уповноваженою особою Товариства у визначеному договором порядку без будь-яких застережень або заперечень, зокрема й щодо вартості поставленої продукції.

При цьому пунктами 4.1 та 4.3 договору чітко визначено, що ціна товару відображається, зокрема, у заявках самого покупця та видаткових накладних, й може бути змінена сторонами виключно до моменту поставки товару шляхом укладення між ними додаткової угоди.

Однак у матеріалах справи відсутні заявки Товариства на поставку товару, у яких останнє визначило іншу ціну поставленої продукції, а також відсутні укладені між сторонами в установленому договором порядку додаткові угоди про зміну ціни зазначеного товару.

Крім того, судом враховано, що до моменту звернення позивача до суду з даним позовом відповідач не висловлював жодних заперечень щодо вартості поставленої продукції та не звертався до позивача у порядку, визначеному договором, із пропозицією про зміну ціни спірного товару. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні й відповідачем у встановленому господарським процесуальним законодавством порядку не подані.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 міститься висновок про те, що: "добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них".

У свою чергу, відповідач під час розгляду даного спору не заперечував той факт, що, попри заявлену незгоду з ціною поставленого товару (вперше висловлену лише під час подання відзиву на позов Компанії), Товариство здійснило його часткову оплату.

Будь-які докази на підтвердження факту примусу уповноважених представників відповідача до підписання первинних документів (у тому числі й актів звірки взаєморозрахунків) та скріплення їх електронною печаткою Товариства, а також звернення останнього до правоохоронних органів за фактом вчинення правопорушення, передбаченого статтею 355 Кримінального кодексу України, у матеріалах справи відсутні й відповідачем подані не були.

Оскільки заявлена до стягнення сума основного боргу за договором, яка складає 1 030 019,40 грн, підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, і Товариство на момент прийняття рішення не надало документів, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимоги Компанії до відповідача про стягнення зазначеної суми основного боргу. Враховуючи викладене, позов у цій частині підлягає задоволенню.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем покладеного на нього обов`язку щодо оплати поставленої продукції, позивач також просив суд стягнути з відповідача 31 190,88 грн інфляційних втрат та 10 159,10 грн трьох процентів річних, нарахованих на суму основної заборгованості за період з 11 лютого 2025 року по 10 червня 2025 року.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки заявлений Компанією до стягнення розмір трьох процентів річних та інфляційних втрат є арифметично вірним, відповідає вимогам чинного законодавства й положенням договору, позовна вимога про стягнення з відповідача вказаних сум компенсаційних виплат також підлягає задоволенню.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 103 622,77 пені, нарахованої на суму основної заборгованості за період з 11 лютого 2025 року по 10 червня 2025 року.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.

Приписами статті 230 ГК України (який був чинний на час виникнення спірних правовідносин сторін) встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" (далі - Закон) передбачено, що цей закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до пункту 6.2. договору покупець несе відповідальність за порушення строків оплати товару й на вимогу постачальника сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого зобов`язання за кожний день прострочення.

Оскільки заявлений Товариством до стягнення розмір пені, відповідає вимогам чинного законодавства та положенням договору, позов у частині стягнення з відповідача суми цієї штрафної санкції також підлягає задоволенню.

Щодо поданого відповідачем клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, суд зазначає таке.

Статтею 233 ГК України (який був чинний на час виникнення спірних правовідносин сторін) встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тобто, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

При цьому, вирішуючи таке питання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, ступеню виконання зобов`язання, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Водночас доводи відповідача не спростовують наявності вини останнього в порушенні строку оплати поставленого товару.

При цьому, судом враховано, що ні після звернення позивача з претензією, ні на час розгляду даної справи, відповідач спірну заборгованість не оплатив.

Разом із цим, у вказаному клопотанні відповідач не зазначив жодних правових підстав та обставин, з якими чинне законодавство пов`язує можливість зменшення судом штрафних санкцій. Докази існування таких обставин також не були встановлені й судом.

Оскільки відповідач не довів належними і допустимими доказами наявності передбачених законом виняткових обставин для зменшення розміру нарахованих позивачем штрафних санкцій, беручи до уваги інтереси обох сторін, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вищенаведеного клопотання Товариства.

Інші доводи, на які посилалися сторони під час розгляду даної справи, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги, як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду щодо задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин позов Компанії підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Оранж Ел Пі Джі" (03022, місто Київ, вулиця Велика Васильківська, будинок 34; ідентифікаційний код 41160377) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дюваль Компані" (36014, місто Полтава, вулиця Капітана Володимира Кісельова, будинок 29, кімната 302; ідентифікаційний код 41180498) 1 030 019 (один мільйон тридцять тисяч дев`ятнадцять) грн 40 коп. основного боргу, 31 190 (тридцять одну тисячу сто дев`яносто) грн 88 коп. інфляційних втрат, 10 159 (десять тисяч сто п`ятдесят дев`ять) грн 10 коп. трьох процентів річних, 103 622 (сто три тисячі шістсот двадцять дві) грн 77 коп. пені та 14 099 (чотирнадцять тисяч дев`яносто дев`ять) грн 91 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 23 жовтня 2025 року.

Суддя Є.В. Павленко