РІШЕННЯ

Іменем України

28 жовтня 2025 року м. Чернігівсправа № 927/219/20(927/791/25)

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Моцьора В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМІНЬ-2015" в особі ліквідатора - арбітражної керуючої Жмакіної Надії Вікторівни

до відповідача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору

на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю "ВІТ КОНТРОЛ",

адреса для листування: а/с 560, поштове відділення №9, вул. Іллінська, 49, м. Суми, Сумська область, 40009

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору

на стороні позивача: Головне управління Державної податкової служби у Чернігівській області, вул. Реміснича, 11, м. Чернігів, 14000,

про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності

в межах справи

за заявою кредитора: Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІТ КОНТРОЛ", , вул. Молодіжна, буд. 18, с. Лучка, Липоводолинський р-н, Сумська обл., 42574, ел. пошта:

адреса для листування: а/с 560, поштове відділення №9, вул. Іллінська, 49, м. Суми, Сумська область, 40009

до боржника: Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМІНЬ-2015", , вул. Миру, буд. 2, с. Будо-Вороб`ївська, Новгород-Сіверський район, Чернігівська область, 16012

про відкриття провадження у справі про банкрутство

учасники справи:

кредитор: Головне управління ДПС у Чернігівській області, вул. Реміснича, 11, м. Чернігів, 14000,

ліквідатор: арбітражна керуюча Жмакіна Надія Вікторівна, свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 1782 від 06.12.2016; РНОКПП НОМЕР_2 ; 40014, м. Суми, вул. Перекопська, 9; е-mail: ІНФОРМАЦІЯ_2

без повідомлення (виклику) учасників справи

ВСТАНОВИВ:

04.08.2025 до Господарського суду Чернігівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМІНЬ-2015" в особі ліквідатора - арбітражної керуючої Жмакіної Надії Вікторівни до ОСОБА_1 , у якій просить суд:

- визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу №1/3 від 14.03.20018 між ТОВ «Промінь-2015» та ОСОБА_1 ;

- зобов`язати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "ПРОМІНЬ-2015" (, вул. Миру, буд. 2, с. Будо-Вороб`ївська, Новгород-Сіверський район, Чернігівська область, 16012) набуте за договором купівлі-продажу від 14.03.2018 майно, а саме: аналізатор молока 1 шт.; сепаратор молока 1 компл.; комп`ютер 1 компл.; лінія фільтрації 1 компл.; пальник рідкопаливний 1 компл.; екструдер зерновий 1 компл.; сепаратор зерновий 1 шт.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що вказаний правочин укладений у підозрілий період, із заінтересованою особою, без відповідних майнових дій іншої сторони.

Суд у процесі підготовки справи до розгляду отримав відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру від 07.08.2025 щодо інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 .

Ухвалою суду від 08.08.2025 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви.

Після усунення позивачем недоліків позовної заяви, ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 20.08.2025 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМІНЬ-2015" в особі ліквідатора - арбітражної керуючої Жмакіної Надії Вікторівни прийнято до розгляду в межах справи №927/219/20 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМІНЬ-2015" та відкрито провадження у справі №927/219/20(927/791/25); постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, з урахуванням особливостей, визначених КУзПБ. Також даною ухвалою залучено до участі у справі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю "ВІТ КОНТРОЛ" та Головне управління Державної податкової служби у Чернігівській області; встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

Ухвала суду від 20.08.2025 доставлена до електронних кабінетів арбітражної керуючої Жмакіної Н.В. та ТОВ «Віт Контрол» 21.08.2025, про що свідчать довідки Господарського суду Чернігівської області про доставку електронного листа.

Ухвала суду від 20.08.2025, направлена на адресу відповідача, отримана 29.08.2025, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи.

10.09.2025, у встановлений судом строк, до суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву, який прийнято судом до розгляду та долучено до матеріалів справи.

Відповідно до приписів ст.7 КУзПБ заяви (позовні заяви) учасників провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) або інших осіб у спорах, стороною в яких є боржник, розглядаються в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) за правилами спрощеного позовного провадження.

Позивач має право в позовній заяві заявити мотивоване клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до ч. 5, 7 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

На адресу суду від учасників справи не надходило належно оформленого клопотання про розгляд справи у судовому засіданні, з повідомленням сторін, відповідно до ст. 252 ГПК України.

Згідно з ч.1,8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Згідно зі ст.248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі, зокрема, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

За приписами статті 129 Конституції України, статті 2 Господарського процесуального кодексу України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку "розумності строку" розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття "розумного строку" не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах "Савенкова проти України" від 02.05.2013, "Папазова та інші проти України" від 15.03.2012).

Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити "розумним", не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Разом з цим, на підставі Указів Президента України починаючи з 24.02.2022 і по теперішній час на території України діє режим воєнного стану.

Згідно з ст. 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється.

При цьому, згідно Рекомендацій прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ. По можливості відкладати розгляд справ (за винятком невідкладних судових розглядів) та знімати їх з розгляду, зважати на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя. Справи, які не є невідкладними, розглядати лише за наявності письмової згоди на це усіх учасників судового провадження. Виважено підходити до встановлення різного роду строків, по можливості продовжувати їх щонайменше до закінчення воєнного стану.

З огляду на зазначені вище обставини, враховуючи тривалі повітряні тривоги у місті Чернігові та відключення електроенергії у приміщенні Господарського суду Чернігівської області, для визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи, розгляд справи здійснено за межами строків, встановлених Господарським процесуальним кодексом України, проте в розумні строки.

Розглянувши подані документи і матеріали, дослідивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України.

Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

У провадженні Господарського суду Чернігівської області перебуває справа про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Промінь-2015».

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 28.04.2020 відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Промінь-2015"; визнано грошові вимоги кредитора - Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНКРІС-АГРО" (, вул. Путивльська, буд. 3, м. Суми, 40009) в загальній сумі 897 709,96грн; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; введено процедуру розпорядження майном боржника; призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Білика Ю.М.; встановлено строк подання розпорядником майна до господарського суду відомостей про результати розгляду вимог кредиторів до 05.06.2020; встановлено строк проведення розпорядником майна інвентаризації майна боржника до 11.06.2020; попереднє засідання призначено на 18.06.2020.

30.04.2020 на офіційному вебпорталі судової влади України оприлюднено повідомлення про відкриття провадження у справі про банкрутство з метою виявлення кредиторів та осіб, які виявили бажання взяти участь у санації боржника за №64752.

За результатами розгляду справи у попередньому засіданні 28.07.2020 суд постановив ухвалу, якою визнано кредиторські вимоги до боржника:

- TOB "ІНКРІС-АГРО" () на загальну суму 1 062 363,97грн з наступною черговістю задоволення: 67731,00грн - перша черга; 710432,88грн - четверта черга, 284200,09грн - шоста черга;

- Головного управління ДПС у Чернігівській області () в сумі 16 126,97грн з наступною черговістю задоволення: 14844,85грн - третя черга; 1282,12грн - шоста черга та 4204,00грн витрат зі сплати судового збору - перша черга.

Загальна сума заборгованості, згідно реєстру вимог кредиторів, становить 1 082 694,94 грн.

Постановою Господарського суду Чернігівської області від 13.08.2020, серед іншого, визнано банкрутом Товариство з обмеженою відповідальністю "ПРОМІНЬ-2015", відкрито ліквідаційну процедуру строком на дванадцять місяців, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Косякевича С.О.

13.08.2020 оприлюднено на офіційному вебпорталі судової влади України повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури за №65123.

Ухвалою суду від 28.12.2021 замінено у справі №927/219/20 кредитора: Товариство з обмеженою відповідальністю "Інкріс-Агро" (, вул. Путивльська, 3, м. Суми, 40009) його правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю "ВІТ КОНТРОЛ" (, вул. Молодіжна, буд. 18, с. Лучка, Липоводолинський р-н, Сумська обл., 42574).

Ухвалою суду від 15.06.2023, зокрема, відсторонено арбітражного керуючого Косякевича С.О. від виконання повноважень ліквідатора ТОВ "ПРОМІНЬ-2015"; ліквідатором ТОВ "ПРОМІНЬ-2015" призначено арбітражну керуючу Жмакіну Надію Вікторівну.

Строк ліквідаційної процедури та повноважень ліквідатора банкрута неодноразово продовжувався, в останнє ухвалою суду від 26.08.2025 до 02.02.2026.

Ліквідатором ТОВ «Промінь-2015» в ході ліквідаційної процедури у справі № 927/219/20 встановлено, що у власності TOB "Промінь-2015"до 14.03.2018 перебувало наступне майно:

1) Аналізатор молока 1 шт.;

2) Сепаратор молока 1 компл.;

3) Комп`ютер 1 компл.;

4) Лінія фільтрації 1 компл.;

5) Пальник рідкопаливний 1 компл.;

6) Екструдер зерновий 1 компл.;

7) Сепаратор зерновий 1 шт.

Відповідно до протоколу №2 Загальних зборів учасників TOB "Промінь-2015" від 14.03.2018 прийнято рішення у зв`язку з виробничою необхідністю та скрутним фінансовим становищем Товариства продати майно, яке є власністю TOB "Промінь-2015", третій особі - ОСОБА_1 , перелік та вартість майна зазначено в Додатку до Протоколу, що є невід`ємною частиною цього Протоколу.

14.03.2018 між TOB "Промінь-2015" (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець) укладено договір купівлі-продажу №1/3 (надалі - Договір).

Згідно з п. 1.1 Договору TOB "Промінь-2015" зобов`язується передати ОСОБА_1 належне продавцю майно згідно додатку №1, що є невід`ємною частиною Договору, а покупець зобов`язується прийняти майно та оплатити його вартість.

Перехід права власності відбувається в момент передачі майна, що оформляється видатковою накладною (п.2.2 Договору).

Згідно п. 3.1. -3.2. Договору вартість майна TOB "Промінь-2015" становить 192 351,00грн. Оплата вартості здійснюється після підписання цього договору.

Відповідно до акта приймання-передачі майна від 14.08.2018, на виконання умов Договору, TOB "Промінь-2015" передав, а ОСОБА_1 прийняла наступне майно:

аналізатор молока 1шт. - 7150 грн.;

сепаратор молока 1 компл. - 17500 грн.;

комп`ютер 1 компл. - 7636 грн.;

лінія фільтрації 1 компл. - 9540 грн.;

пальник рідкопаливний 1 компл. - 108000 грн.;

екструдер зерновий 1 компл.- 27500 грн,;

сепаратор зерновий 1 шт. - 15025 грн..

Згідно з п.2.2 Договору 14.03.2018 оформлена видаткова накладна №1.

ОСОБА_1 сплатила в касу ТОВ «Промінь-205» кошти за майно в загальній сумі 192 351,00грн, про що свідчать прибуткові касові ордер: № 2 від 14.03.2018 на суму 7 150,00грн, № 3 від 15.03.2018 на суму 17 500,00грн, №4 від 16.03.2018 на суму 7 636,00грн, № 5 від 19.03.2018 на суму 15 025,00грн, № 6 від 17.03.2018 на суму 9 540,00грн, № 7 від 20.03.2018 на суму 50 000,00грн, № 8 від 21.03.2018 на суму 50 000,00грн, № 9 від 22.03.2018 на суму 8 000,00грн та № 10 від 22.03.2018 на суму 27 500,00грн.

Позивач зазначає, що згідно з інвентаризацією будь-які майнові активи, які підлягають включенню до ліквідаційної маси, у підприємства-банкрута відсутні.

На думку позивача, відчуження цінних активів за спірним Договором у кризовий для підприємства період, після настання строків сплати за зобов`язаннями підприємства, призвело до неможливості задоволення вимог кредиторів. Оскаржуваний договір купівлі-продажу вчинений TOB "Промінь-2015" та Відповідачем умисно, з метою приховування належного боржнику майна та недопущення звернення стягнення на нього у зв`язку з невиконанням зобов`язань. Вказаний правочин укладений на шкоду кредитору, тобто з єдиною метою - вивести майно з-під загрози звернення стягнення на нього, за рахунок чого кредиторам можливо було б задовольнити свої вимоги. Внаслідок відчуження цінних активів підприємство стало неплатоспроможним.

Також позивач зазначає, що:

- в оспорюваного правочину відсутня ділова мета, оскільки після отримання коштів за придбане майно у касу підприємства тим же днем кошти видавались ОСОБА_2 з призначенням: «повернення зворотної фін. допомоги ОСОБА_2 ».

- спірний правочин укладено між заінтересованими особами, оскільки ОСОБА_1 є дружиною єдиного засновника та директора TOB "Промінь-2015" ОСОБА_2 .

З урахуванням наведеного позивач вважає, що наявні ознаки фраудаторності спірного правочину, тому вимога про визнання його недійсним та зобов`язання повернути набуте за договором майно підлягає задоволенню.

Вказані обставини стали підставою для звернення з позовом до суду.

У відзиві на заяву відповідач не визнає позовні вимоги, вважає їх безпідставними та необґрунтованими. В обґрунтування заперечень посилається на те, що спірний договір дійсний та виконаний сторонами в повному обсязі. На думку відповідача, керуючись темпоральним принципом, враховуючи, що провадження у справі №927/219/20 про банкрутство ТОВ «Промінь-2015» відкрито ухвалою суду від 28.04.2020, положення ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства не підлягають застосуванню під час визнання спірного правочину недійсним. Нормами ч.1 ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, зокрема, визнання недійсним або спростування господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора правочинів, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство. Спірний договір від14.03.2018 укладений більше ніж за 2 роки до порушення справи про банкрутство.

Також відповідач вважає, що наявні в матеріалах справи документи підтверджують реальність відповідної господарської операції з продажу TOB "Промінь-2015" майна. Позивачем жодним чином не доведено, що укладення TOB "Промінь-2015" спірного договору призвело саме до повної або часткової неможливості виконати свої грошові зобов`язання перед іншими контрагентами, що б свідчило про вчинення такого правочину на шкоду інтересам кредиторів TOB "Промінь-2015" на той час. Посилання позивача на наявність у TOB "Промінь-2015" кредиторської заборгованості не доводить обставин укладення TOB "Промінь-2015" спірного договору з метою завдання шкоди майновим інтересам його кредиторам. Також відповідач зазначає, що норми ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» не містять такої правової підстави для визнання договору недійсним, як укладення боржником договору із заінтересованою особою.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, які склалися між сторонами та в яких виник спір, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.1 статті 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Кодексу України з процедур банкрутства, Закону України "Про міжнародне приватне право", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Закріплений у наведеній нормі принцип незворотності дії закону та інших нормативно-правових актів у часі (lex ad praeterian non valet) полягає в тому, що дія їх не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання ними чинності, за винятком випадку коли закон або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Отже, за загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце (див. висновок щодо застосування частини першої статті 58 Конституції України, викладений у постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 у справі № 3-1085гс15).

Відповідно до ч.6 статті 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство (неплатоспроможність) у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Кодексом України з процедур банкрутства.

Зазначена норма кореспондується із частиною першою статті 2 КУзПБ, якою передбачено, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Спірний договір купівлі-продажу №1/3 було укладено сторонами 14.03.2018, а заяву ліквідатором ТОВ «Промінь-2015» про визнання недійсним зазначеного договору подано до суду в серпні 2025 року, тобто у період дії Кодексу України з процедур банкрутства.

Згідно з пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону про банкрутство. Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

Слід зауважити, що банкрутство за своєю природою є особливим правовим механізмом врегулювання відносин між неплатоспроможним боржником та його кредиторами, правове регулювання якого регламентовано КУзПБ з 21.10.2019, а до вступу в дію цього Кодексу - Законом про банкрутство в редакції від 19.01.2013, що втратив чинність 21.10.2019, які визначають особливості провадження у справах про банкрутство, тобто є спеціальними та мають пріоритет у застосуванні при розгляді цих справ порівняно з іншими нормами законодавства.

КУзПБ, як і раніше до його вступу в дію Закон про банкрутство, за своєю правовою природою є специфічним комплексним нормативно-правовим актом, який за ознакою предметної сфери регулювання об`єднує значну кількість норм різної галузевої належності, включаючи в собі:

- норми процесуального права (зокрема норми щодо порядку здійснення провадження у справах про банкрутство, вчинення процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень, до яких належить: відкриття провадження у справі, забезпечення вимог кредиторів, введення процедури розпорядження майном, проведення попереднього засідання суду, введення процедури санації, визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закриття провадження у справі про банкрутство тощо);

- норми матеріального права до яких відносяться приписи статті 42 КУзПБ, в якій закріплено перелік спеціальних, додаткових до викладених у ЦК України, підстав, на яких відповідні правочини можуть бути визнані судом недійсними.

Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у своїй постанові від 02.06.2021 у справі №904/7905/16, з метою єдності та сталості судової практики щодо застосування статті 42 КУзПБ дійшов висновку, що норми цієї статті з урахуванням приписів пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, який стосується процесуальних норм КУзПБ, застосовується до усіх заяв арбітражних керуючих та кредиторів, поданих після вступу в дію КУзПБ, а темпоральним критерієм її застосування є дата відкриття провадження у справі про банкрутство. Передбачений статтею 42 КУзПБ трирічний строк у будь-якому разі відраховується від дати відкриття провадження у справі про банкрутство. Такий строк з огляду на вступ в дію КУзПБ 21.10.2019 може повноцінно діяти лише у разі відкриття відповідного провадження після 21.10.2022.

На підтвердження такого розуміння застосування статті 42 КУзПБ свідчить також усталений в судовій практиці підхід щодо застосування норм закону під час визнання правочину недійсним, згідно з яким відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину (постанова Верховного Суду України від 22.02.2017 у справі № 592/1809/15-ц, постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 704/1284/16-ц, постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного від 09.07.2020 у справі № 910/9641/19 тощо).

Тобто підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати в момент вчинення правочину, тоді як підстави визнання правочинів боржника недійсними, що містяться в статті 42 КУзПБ, не є повністю тотожними (ідентичними) з підставами, що містилися в статті 20 Закону про банкрутство, чинного до 21.10.2019.

Тому приписи статті 42 КУзПБ у частині підстав для визнання недійсними правочинів боржника не підлягають застосуванню до правочинів, що були вчинені боржником до дати введення в дію КУзПБ, тобто до 21.10.2019. До правовідносин, що склалися до 21.10.2019, - підлягають застосуванню приписи статті 20 Закону про банкрутство.

Таке правозастосування відповідає практиці ЄСПЛ, який у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Ураховуючи викладене, оскільки вчинення спірного правочину від 14.03.2018 мало місце до введення в дію КУзПБ, а провадження у справі про банкуртство ТОВ «Промінь-2015» відкрито 28.04.2020, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для поширення на спірні правовідносини у цій справі положень статті 42 КУзПБ.

За змістом частини першої статті 20 Закону про банкрутство правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство абопротягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов`язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна; боржник прийняв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

У разі визнання недійсними правочинів (договорів) або спростування майнових дій боржника на підставах, передбачених частиною першою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути в ліквідаційну масу майно, яке він отримав від боржника, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент здійснення правочину або вчинення майнової дії. Кредитор за недійсним правочином (договором) або спростованою майновою дією має право вибору: погашення свого боргу в першу чергу в процедурі банкрутства або виконання зобов`язання боржником у натурі після закриття провадження у справі про банкрутство. За результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або конкурсного кредитора про визнання недійсним правочину (договору) або спростування майнових дій боржника господарський суд виносить ухвалу (частини друга - четверта статті 20 Закону про банкрутство).

Тобто строк, встановлений у статті 20 Закону про банкрутство, становить так званий "підозрілий період", у межах якого є найбільш вірогідним вчинення боржником фраудаторних правочинів, опосередковано спрямованих на завдання шкоди кредиторам боржника.

Відповідний строк обраховується у зворотному напрямку від дати відкриття провадження у справі про банкрутство та жодних меж для заявлення відповідної вимоги після відкриття такого провадження Закон про банкрутство не визначає.

У данному випадку спірний договір був укладений 14.03.2018, тобто більше ніж за два роки до відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ «Промінь-2015» (28.04.2020).

Водночас, укладення договору боржника поза межами "підозрілого періоду" (одного року, що передував порушенню справи про банкрутство), визначеного статтею 20 Закону про банкрутство, та відсутність підстав для застосування статті 42 КУзПБ з огляду на непоширення її дії на правовідносини, що склалися до вступу в дію КУзПБ, не виключає можливості визнання недійсним правочину боржника, спрямованого на уникнення звернення стягнення на його майно, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом, а відповідний спосіб захисту гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав (постанова ВС від 02.06.2021 №904/7905/16).

Кодекс України з процедур банкрутства є частиною цивільного/господарського законодавства, тому до правовідносин, які регулює цей Кодекс як спеціальний нормативно-правовий акт, можуть застосовуватися також норм ЦК України, зокрема щодо загальних підстав для визнання недійсними правочинів за участі боржника.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді.

Частиною першою статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства визначено справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч.2 ст. 16 ЦК України).

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України. Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до ст.215 ЦК УКраїни підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов' язків.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частина 1 ст. 509 ЦК України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Предметом оспорюваного договору купівлі-продажу № 1/3 від 14.03.2018 є рухоме майно.

За умовами спірного Договору продажу майна вчинено за ціною 192 351,00 грн, яка оплачена відповідачем, що встановлено судом вище.

Позивач зазначає про те, що відповідно до видаткових касових ордерів: № 24 від 14.03.2018 на суму 7 150,00грн, № 8 від 15.03.2018 на суму 17 500,00грн, №9 від 16.03.2018 на суму 7 636,00грн, № 11 від 19.03.2018 на суму 15 025,00грн, № 10 від 17.03.2018 на суму 9 540,00грн, № 12 від 14.03.2018 на суму 50 000,00грн, № 13 від 21.03.2018 на суму 50 000,00грн, № 14 від 22.03.2018 на суму 8 000,00грн та № 15 від 22.03.2018 на суму 27 500,00грн ТОВ «Промінь-2015» видало кошти в загальній сумі 192 351,00грн з призначення платежу: «повернення зворотної фін. допомоги Данильченко І.В.». Тобто, після отримання коштів за придбане майно у касу підприємства тим же днем кошти видавались Данильченко І.В. Як зазначає позивач, на рахунок підприємства, відкритий у АТ КБ "Приватбанк" оплата за майно не здійснювалась.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише "про людське око", знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину (висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Таким чином, суд, з`ясовуючи питання щодо фіктивності договору, як укладеного всупереч інтересам позивача, має з`ясувати дійсні наміри сторін, тобто чи була мета укладення договору іншою, аніж це випливає зі змісту договору.

Судом встановлено, що боржник оплатно здійснив відчуження майна, наявні в матеріалах справи документи підтверджують реальність відповідної господарської операції з продажу TOB "Промінь-2015" майна.

Посилання позивача на те, що кошти були видані ОСОБА_2 як повернення зворотної фін. допомоги не приймаються судом до уваги, оскільки одним з аспектів господарської діяльності товариства є ведення розрахунків з контрагентами щодо виконання договірних зобов`язань.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено та не надано доказів щодо того, що боржник, укладаючи спірний правочин, діяв недобросовісно та зловживав правами.

Наявні в матеріалах справи документи підтверджують реальність відповідної операції з купівлі-продажу майна товариства.

Таким чином, суд встановив, що спірний правочин має правову та фактичну мету, яка є правомірною та добросовісною, спрямованою на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, та не має ознак фіктивності.

Враховуючи наведене, відсутні підстави для визнання недійсним спірного правочину.

Наявності інших підстав для визнання правочину недійсним судом встановлено не було.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) під час розгляду справ неодноразово звертав увагу, що процесуальні правила призначені для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, а також, що учасники судового провадження повинні мати право розраховувати на те, що ці правила застосовуватимуться. Цей принцип застосовується до усіх - не лише до сторін провадження, але й до національних судів (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 22.06.2006 усправі "Miholapa v. Latvia" (Михолапа проти Латвії), від 31.05.2007 у справі "Andrejeva v. Latvia" (Андрєєва проти Латвії), від 21.10.2011 у справі "Дія-97" проти України").

Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити її, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування, це процесуальний обов`язок суду.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному зверненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Відтак, звертаючись до суду з заявою сторона, в силу приписів ст. 74 ГПК України, зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог.

Відповідно до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У даному випадку тягар доказування наявності підстав для визнання спірного правочину недійсним покладено на позивача.

За змістом ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи викладене, на підставі аналізу сукупності норм законодавства та наявних в матеріалах справи доказів, суд приходить до висновку, що обставини, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним на момент його вчинення, під час розгляду справи встановлено не було, тому суд не приймає доводи позивача.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав, визначених Цивільним Кодексом України, для визнання спірного правочину недійсним.

З огляду на те, що підстави для визнання правочину недійсним відсутні, вимога в частині витребування спірного майна, яка є похідними від визнання оспорюваного правочину недійсним, задоволенню не підлягає.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку відмовити у задоволенні позову повністю.

Згідно з п.5 ч.1 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує питання, зокрема, про розподіл між сторонами судових витрат.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 7, 9 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. 123, 129, 233, 238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений ст.256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст.257 Господарського процесуального кодексу України.

Повідомити учасників справи про можливість одержання інформації по справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Рішення підписано суддею 28.10.2025, у перший день після виходу судді з відпустки.

Суддя В.В. Моцьор