ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року м. ОдесаСправа № 916/620/25
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,

при секретарі судового засідання Фещук В.М.,

за участю представників:

від Приватного акціонерного товариства "Дунайсудноремонт" Селіванов С.А.,

від Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська стивідорна компанія" Спектор Ю.І.,

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Дунайсудноремонт"

на рішення Господарського суду Одеської області від 28.07.2025, прийняте суддею Желєзною С.П., м. Одеса, повний текст складено 07.08.2025,

у справі №916/620/25

за позовом: Приватного акціонерного товариства "Дунайсудноремонт"

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська стивідорна компанія"

про стягнення 413 639,27 грн

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2025 р. Приватне акціонерне товариство "Дунайсудноремонт" звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська стивідорна компанія", в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 413639,27 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за укладеним між сторонами договором на перевантаження імпортних вантажів №16/ДСР від 20.06.2023 в частині оплати вартості наданих позивачем послуг.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 25.02.2025 відкрито провадження у справі №916/620/25.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 28.07.2025 у справі №916/620/25 (суддя Желєзна С.П.) відмовлено у задоволенні позову.

Судове рішення мотивоване недоведеністю позивачем факту надання ним Товариству з обмеженою відповідальністю "Одеська стивідорна компанія" послуг за договором на перевантаження імпортних вантажів №16/ДСР від 20.06.2023 на заявлену до стягнення суму.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство "Дунайсудноремонт" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 28.07.2025 у справі №916/620/25 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Зокрема, апелянт наголошує на тому, що обставина надання відповідачеві у липні місяці 2023 року послуг за договором на перевантаження імпортних вантажів №16/ДСР від 20.06.2023 підтверджується сукупністю наявних у матеріалах справи належних та допустимих доказів, у тому числі електронним листуванням сторін, генеральним актом №2, підписаним експедитором вантажу та агентом судна, а також податковою накладною №43 від 10.07.2023, складеною на підставі акту надання послуг №1230 від 10.07.2023 на суму 413639,27 грн, який направлявся позивачем на зазначену у договорі електрону адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська стивідорна компанія", проте безпідставно не був підписаний останнім.

У відзиві на апеляційну скаргу б/н від 18.09.2025 (вх.№3447/25/Д1 від 19.09.2025) Товариство з обмеженою відповідальністю "Одеська стивідорна компанія" просить апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Дунайсудноремонт" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 28.07.2025 у справі №916/620/25 без змін, посилаючись на те, що оформлений позивачем акт надання послуг №1230 від 10.07.2023 є офіційно відхиленим відповідачем та не має жодної юридичної сили, у зв`язку з чим не може бути підставою позовних вимог, а надана позивачем податкова накладна №43 від 10.07.2023 складена з порушенням вимог податкового законодавства.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Поліщук Л.В., Богатиря К.В. від 04.09.2025 у справі №916/620/25 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження, а в подальшому ухвалою суду від 22.09.2025 призначено дану справу до розгляду на 15.10.2025 о 12:00.

У судовому засіданні 15.10.2025, проведеному в режимі відеоконференції, представник Приватного акціонерного товариства "Дунайсудноремонт" підтримав апеляційну скаргу; представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська стивідорна компанія" висловив заперечення проти її задоволення.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 20.06.2023 між Приватним акціонерним товариством "Дунайсудноремонт" ("Виконавець") та Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеська стивідорна компанія" ("Замовник") укладено договір на перевантаження імпортних вантажів №16/ДСР (далі договір №16/ДСР від 20.06.2023), за умовами пунктів 1.1, 1.2 якого предметом цього договору є організація Виконавцем послуг з перевалки імпортних вантажів Замовника на території Приватного акціонерного товариства "Дунайсудноремонт" ("Підприємство") в обсягах, вказаних у додатках до цього договору, за дорученням та за рахунок Замовника, а також за письмовою згодою сторін, забезпечення короткочасного накопичення суднових партій вантажу для подальшого відвантаження вантажу з Підприємства на автотранспорт. Для цілей цього договору терміни "Виконавець" та "Підприємство" є рівнозначними і використовуються для позначення (а) сторони договору, (б) володільця/користувача речових прав на майновий комплекс за адресою: Україна, Одеська обл., м. Ізмаїл, вул. Судноремонтників, буд. 1, а також (в) якщо це слідує зі змісту договору самого майнового комплексу (території тощо). Експедитором вантажу та агентом судна є Товариство з обмеженою відповідальністю "Соф Марін".

За виконання послуг по даному договору Замовник здійснює оплату Виконавцю відповідно до умов даного договору (пункт 1.3 договору №16/ДСР від 20.06.2023).

Згідно з пунктами 2.4, 2.5 договору №16/ДСР від 20.06.2023 завезення на Підприємство вантажів здійснюється суднами, які направляє Замовник в терміни, письмово узгоджені з Виконавцем. Обробка і обслуговування суден здійснюються Товариством з обмеженою відповідальністю "Соф Марін", для цього Замовник забезпечує номінацію від судновласника Товариства з обмеженою відповідальністю "Соф Марін" як агента. Послуги надаються Виконавцем на підставі письмових заявок Замовника в терміни, які письмово узгоджуються сторонами.

Положеннями підпункту 3.1.3 пункту 3.1 договору №16/ДСР від 20.06.2023 передбачено, що Виконавець здійснює приймання Вантажу з суден згідно з генеральним актом.

В силу пунктів 3.5, 3.6 договору №16/ДСР від 20.06.2023 Виконавець (його уповноважений представник) оформляє, підписує та передає Замовнику акти виконаних робіт (надання послуг). Кожна сторона, яка має статус платника ПДВ, зобов`язується використовувати в документообігу електронні податкові накладні та (або) електронні розрахунки коригування кількісних і вартісних показників до електронної податкової накладної, які повинні бути оформлені та зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідно до вимог податкового законодавства.

Відповідно до пунктів 4.12, 4.13 договору №16/ДСР від 20.06.2023 Замовник зобов`язаний підписувати та повертати Виконавцю один примірник акта виконання робіт (надання послуг), акта звірки протягом 10 (десяти) календарних днів з дати їх надання. У випадку необґрунтованої відмови від підписання або неповернення підписаних актів протягом визначеного строку, акти вважаються погодженими в редакції Виконавця та є підставою для здійснення оплати (якщо така вимагається).

Розрахунки за послуги Виконавця здійснюються згідно з тарифами, вказаними у додатках до цього договору. Остаточний розрахунок здійснюється відповідно до фактично вивантаженої кількості продукту та після підписання сторонами акта приймання-передачі наданих послуг. Всі платежі здійснюються у національній валюті. Якщо договором та/або додатком тариф визначений в іноземній валюті (дол. США, євро), еквівалент ціни у національній валюті визначається за міжбанківським курсом продажу іноземної валюти (долар США, євро) "max" за період, значення "ASK", який оприлюднений на веб-порталі http://www.udinform.com/ (Укрдилинг/Ukrdealing) за останній банківський день, що передує дню виставлення рахунку. Якщо з будь-яких причин курс на веб-порталі на оприлюднений, ціна у національній валюті визначається за міжбанківським курсом продажу іноземної валюти (долар США, євро), повідомленим АТ "Укрексімбанк" за останній банківський день, що передує дню виставлення рахунку. Якщо міжбанківські курси продажу іноземної валюти, зазначені вище, визначити неможливо, ціна в національній валюті визначається за офіційним курсом Національного банку України. На ціни, які визначені без ПДВ, нараховується ПДВ за правилами податкового законодавства (пункт 5.2 договору №16/ДСР від 20.06.2023).

За умовами підпункту 5.3.2 пункту 5.3 договору №16/ДСР від 20.06.2023 остаточний розрахунок здійснюється Замовником згідно з рахунками Виконавця, актами виконання робіт (надання послуг), які попередньо направляються по електронній пошті Замовника.

Відповідно до пунктів 11.1, 11.2 договору №16/ДСР від 20.06.2023 цей договір набирає чинності з моменту підписання та діє по 31.12.2024 включно. Умови цього договору зберігають силу протягом усього строку дії цього договору, а в частині зобов`язань сторін щодо сплати заборгованості та інших зобов`язань, пов`язаних зі знаходженням та зберіганням вантажу Замовника на Підприємстві до повного виконання таких зобов`язань.

У додатку №1 до договору №16/ДСР від 20.06.2023 сторонами було погоджено умови, необхідні для надання послуг за договором (найменування вантажу, кількість, час надходження вантажу, умови зберігання, тарифи тощо).

10.07.2023 Приватним акціонерним товариством "Дунайсудноремонт" було складено та підписано акт надання послуг №1230 до договору №16/ДСР від 20.06.2023, згідно з яким вартість наданих відповідачу послуг з перевалки вантажів з морських та річкових суден до автомобільного транспорту у кількістю 942,6 тонн складає 413639,27 грн, з яких ПДВ 68939,88 грн. Крім того, в цей же день (10.07.2023) позивачем було виставлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Одеська стивідорна компанія" рахунок на оплату №1246 від 10.07.2023 на суму 413639,27 грн.

10.07.2023 та 11.08.2023 Приватне акціонерне товариство "Дунайсудноремонт" надсилало на електронну пошту відповідача, зазначену у договорі №16/ДСР від 20.06.2023, акт звірки та рахунок, що підтверджується відповідними роздруківками.

В електронному листі від 11.08.2023, надісланому позивачеві з електронної адреси Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська стивідорна компанія", яка зазначена в укладеному між сторонами договорі, як адреса відповідача для листування, останній повідомив про те, що у найближчий час ним буде сплачена вся сума заборгованості.

На підтвердження надання відповідачеві послуг позивачем до місцевого господарського суду також надано:

-генеральний акт №2, відповідно до якого із судна "LIVA" у період з 06.07.2022 до 09.07.2023 було вивантажено вантаж (вантажоодержувач Товариство з обмеженою відповідальністю "Одеська стивідорна компанія") загальною кількістю 942,600 тонн. У цьому акті проставлені підписи та печатки капітана судна, представника термінала, представника компанії вантажовласника/експедитора та підпис представника митниці;

-зареєстровану податкову накладну №43 від 10.07.2023, згідно з якою вартість наданих відповідачу послуг складає 413639,27 грн, з яких ПДВ 68939,88 грн.

21.08.2023 Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеська стивідорна компанія" було подано декларацію з податку на додану вартість, з додатку №1 до якої, наданого Головним управлінням ДПС в Одеській області на виконання вимог ухвали суду першої інстанції від 26.05.2025 про витребування доказів, вбачається, що відповідачем було відображено суму ПДВ у розмірі 68939,88 грн згідно зі складеною позивачем податковою накладною за проведеною господарською операцією з надання послуг на суму 413639,27 грн.

Згідно з інформацією Головного управління ДПС в Одеській області Товариство з обмеженою відповідальністю "Одеська стивідорна компанія" скористалось правом на податковий кредит відповідно до податкової накладної, складеної Приватним акціонерним товариством "Дунайсудноремонт" за фактом проведення вищенаведеної господарської операції.

19.02.2025 засобами поштового зв`язку Приватне акціонерне товариство "Дунайсудноремонт" надіслало відповідачеві акт наданих послуг №1230 від 10.07.2023, рахунок, претензію та акт звірки взаємних розрахунків, що підтверджується листом з описом вкладення, поштовою накладною та квитанцією.

28.02.2025 Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеська стивідорна компанія" було одержано у відділенні поштового зв`язку вищенаведене поштове відправлення з надісланими позивачем документами, що підтверджується відомостями з веб-сайту Акціонерного товариства "Укрпошта".

Листом №1-П від 04.03.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "Одеська стивідорна компанія" повідомило позивача про надходження засобами поштового зв`язку наступних документів: непідписаної претензії позивача від 19.02.2025; не засвідчених жодними особами копій акта №1230 від 10.07.2023, акта звірки та рахунка. Посилаючись на викладене, відповідач залишив вказану претензію без розгляду, а також зазначив про неможливість підписання акта у зв`язку з ненаданням оригінала цього документа.

04.03.2025 вищенаведений лист відповідача був направлений на адресу Приватного акціонерного товариства "Дунайсудноремонт" засобами поштового зв`язку, що підтверджується листом з описом вкладення, поштовою накладною та квитанцією.

В подальшому 18.03.2025 засобами поштового зв`язку Приватне акціонерне товариство "Дунайсудноремонт" знову направило на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська стивідорна компанія" акт наданих послуг №1230 від 10.07.2023, рахунок, претензію та акт звірки взаємних розрахунків, про що свідчить відповідний лист з описом вкладення.

За результатами опрацювання зазначеного звернення Товариство з обмеженою відповідальністю "Одеська стивідорна компанія" надало позивачеві відповідь №2-П від 24.03.2025 про відмову у задоволенні претензії на суму 413639,27 грн та відповідь №3-П від 25.03.2025, в якій вказало про відмову від підписання акта наданих послуг №1230 від 10.07.2023, посилаючись на безпідставне застосування ціни за одну тонну перевалки вантажу, відсутність доказів виконання робіт в обсязі 942,6 тонни, а також неможливість підписання акта, датованого 10.07.2023 (ретроспективно).

09.06.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "Одеська стивідорна компанія" звернулося до Головного управління ДПС в Одеській області з листом №1/09.06, в якому зазначило про те, що під час розгляду Господарським судом Одеської області справи №916/620/25 було встановлено, що Приватне акціонерне товариство "Дунайсудноремонт" помилково зареєструвало податкову накладну №43 від 10.07.2023 без настання першої події. Посилаючись на вказану обставину, відповідач просив повідомити хто має скласти та зареєструвати розрахунок коригування податкової накладної №43 від 10.07.2023.

У відповіді Головного управління ДПС в Одеській області від 04.07.2025 на вищенаведене звернення відповідача повідомлено про те, що у разі складання податкової накладної без факту здійснення господарської операції з метою виправлення помилки необхідно скласти розрахунок коригування до такої податкової накладної. Відповідний розрахунок коригування складається надавачем послуг у порядку, встановленому для податкових накладних, та підлягає реєстрації в ЄРПН отримувачем послуг, на якого була складена податкова накладна.

Предметом спору у даній справі є вимога про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська стивідорна компанія" на користь Приватного акціонерного товариства "Дунайсудноремонт" 413639,27 грн заборгованості з оплати вартості послуг за договором №16/ДСР від 20.06.2023.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з недоведеності позивачем факту надання ним відповідачеві послуг за договором №16/ДСР від 20.06.2023 на заявлену до стягнення суму.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду не погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Отже, договір №16/ДСР від 20.06.2023 став підставою виникнення у сторін господарського зобов`язання відповідно до статей 11, 202, 509 Цивільного кодексу України.

Загальні правила надання послуг визначені, зокрема, Цивільним кодексом України, статтею 901 якого (що міститься в главі 63 "Послуги. Загальні положення" розділу ІІІ "Окремі види зобов`язань" книги п`ятої "Зобов`язальне право") передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

В силу частини першої статті 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Загальне правило статті 903 Цивільного кодексу України передбачає оплатність послуги за договором про надання послуги, якщо договором передбачено надання послуг за плату, у зв`язку з чим правила та вимоги щодо оплатності послуг застосовуються у разі їх надання, тоді як за відсутності факту та доказів надання відповідних послуг надавач послуг позбавлений права та підстав вимагати їх оплати від отримувача послуг.

Укладаючи договір, сторони останнього мають право очікувати на те, що все, що обумовлено укладеним між ними правочином, буде виконано контрагентом зацікавленої сторони. Зазначене випливає з норми статті 629 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а також відповідає загальноприйнятому принципу pacta sunt servanda.

Згідно з положеннями статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Суд апеляційної інстанції зауважує, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду.

Як зазначалося вище, підставою для звернення Приватного акціонерного товариства "Дунайсудноремонт" з позовом у даній справі визначено наявність у відповідача заборгованості за договором №16/ДСР від 20.06.2023 в частині оплати наданих позивачем послуг у зв`язку з чим, беручи до уваги предмет доказування у цьому спорі, господарському суду під час розгляду справи необхідно встановити обставину наявності/відсутності такої заборгованості та її розмір (у разі наявності), при цьому відповідна обставина має бути встановлена виходячи з наявних у матеріалах справи належних та допустимих доказів, які відображають реальні господарські операції за вказаним правочином та зміст таких операцій.

У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.

Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язок між фактом придбання товару/роботи/послуги і подальшою господарською діяльністю.

У статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію.

За змістом цієї ж статті господарська операція це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Здійснення господарської операції і, власне, її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

Згідно з частинами першою, другою статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995, передбачено, що господарські операції це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів. Первинні документи це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (підпункт 2.4 пункту 2 Положення).

В силу підпункту 2.5 пункту 2 Положення документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Електронний підпис накладається відповідно до законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Використання при оформленні первинних документів факсимільного відтворення підпису допускається у порядку, встановленому законом, іншими актами цивільного законодавства. Повноваження на здійснення господарської операції особи, яка в інтересах юридичної особи або фізичної особи-підприємця одержує основні засоби, запаси, нематеріальні активи, грошові документи, цінні папери та інші товарно-матеріальні цінності згідно з договором, підтверджуються відповідно до законодавства. Такі повноваження можуть бути підтверджені, зокрема, письмовим договором, довіреністю, актом органу юридичної особи тощо.

Згідно з підпунктом 2.15 пункту 2 Положення первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників.

Відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо). Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

За загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема, статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та пункту 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та відображають реальні господарські операції.

Отже, надання позивачем послуг у розумінні положень Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" є господарською операцією, підставою для бухгалтерського обліку якої є первинні документи, що повинні мати певні реквізити. Відтак у разі, якщо акт надання послуг оформлений з урахуванням вищевказаних вимог, він є первинним документом, який фіксує факт надання/споживання послуги.

Як зазначалося вище, позивачем до місцевого господарського суду на підтвердження надання відповідачеві послуг з перевалки вантажу у кількості 942,6 тонн загальною вартістю 413639,27 грн за укладеним між сторонами договором №16/ДСР від 20.06.2023 подано акт наданих послуг №1230 від 10.07.2023, який підписаний і скріплений печаткою зі сторони Приватного акціонерного товариства "Дунайсудноремонт" та включає інші реквізити (зокрема, дату складання, назву підприємства, від імені якого складено документ і який є надавачем послуг, назву отримувача послуг, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, кількість, ціну, вартість), проте не містить підпису зі сторони Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська стивідорна компанія", яке до того ж заперечує факт отримання послуг за цим актом.

За таких обставин, враховуючи позицію Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська стивідорна компанія", яке не визнає отримання послуг, визначених в оформленому позивачем акті наданих послуг №1230 від 10.07.2023, самі по собі обставини та терміни надіслання цього первинного документа відповідачеві для підписання у даному випадку не мають вирішального значення, оскільки, з огляду на заперечення відповідача, викладені в адресованих позивачеві листах, такий акт не був би підписаний останнім незалежно від дати надходження його примірника засобами поштового зв`язку.

Південно-західний апеляційний господарський суд зауважує на тому, що, з огляду на наведені вище приписи законодавства, господарська операція пов`язана не з самим фактом підписання договору, а з фактом руху активів суб`єкта господарювання та руху його капіталу, натомість сам по собі договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку, оскільки останній свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання, у той час як первинні документи складаються лише за фактом надання послуг (виконання робіт, передачі товару тощо).

Водночас визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, а тому суду у розгляді даної справи, окрім обставин оформлення первинних документів, необхідно дослідити факт наявності або відсутності реальності надання послуг.

Колегія суддів вбачає, що у матеріалах справи міститься генеральний акт №2, з якого вбачається, що Приватне акціонерне товариство "Дунайсудноремонт" відвантажило вантаж Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська стивідорна компанія" з судна "LIVA" та навантажило його на автомобільний транспорт у кількості 942,6 тонн. Крім того, відповідно до цього генерального акту вантажоодержувачем є Товариство з обмеженою відповідальністю "Одеська стивідорна компанія", а експедитором Товариство з обмеженою відповідальністю "Соф Марін", що підтверджується печаткою останнього та підписом його представника.

Щодо висновку суду першої інстанції про відсутність доказів існування господарських відносин між відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Соф Марін", то апеляційний господарський суд вважає його помилковим, враховуючи те, що обидві сторони безпосередньо у пункті 1.2 договору №16/ДСР від 20.06.2023 визначили Товариство з обмеженою відповідальністю "Соф Марін" експедитором вантажу та агентом судна. Зазначене, в свою чергу, виключає необхідність проставлення у відповідному акті підпису/печатки зі сторони Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська стивідорна компанія", що безпідставно залишилось поза увагою місцевого господарського суду, який відсутність таких підпису/печатки зі сторони відповідача помилково визнав недоліком вказаного первинного документа.

Поряд з цим, колегія суддів зазначає, що вказана у генеральному акті №2 дата початку вивантаження, а саме: "06.07.2022" замість належної дати "06.07.2023", очевидно, є опискою, з огляду на інші реквізити цього документа, у тому числі і дату, вказану капітаном судна "LIVA", яка повністю відповідає триденному строку здійснення вивантаження.

Відповідно до зазначеного генерального акту вивантаження завершено 09.07.2023.

Більше того, колегія суддів наголошує на тому, що у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту надання послуг сторони не позбавлені можливості доводити цей факт іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини надання/споживання таких послуг, зокрема, доказами, які свідчать про відображення здійснення спірних господарських операцій з надання та отримання послуги в податковому обліку господарських товариств.

Зазначений висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 03.02.2020 у справі №909/1073/17, від 04.11.2019 у справі №905/49/15 та від 04.07.2018 у справі №908/733/16.

Згідно зі статтею 15 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі Податковий кодекс України) платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

В силу підпункту "б" пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є операції платників податку з постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

За умовами пункту 187.1 статті 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на рахунок платника податку в банку/небанківському надавачу платіжних послуг як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг, оплата яких здійснюється електронними грошима, - дата зарахування електронних грошей платнику податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, на електронний гаманець, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку. Для документів, складених в електронній формі, датою оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку, вважається дата, зазначена у самому документі як дата його складення відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", незалежно від дати накладення електронного підпису.

До податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг (підпункту "а" пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України).

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України визначено, що датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з рахунку платника податку в банку/небанківському надавачу платіжних послуг на оплату товарів/послуг, а в разі постачання товарів/послуг, оплата яких здійснюється електронними грошима, - дата списання електронних грошей платника податків як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, на електронний гаманець постачальника; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Відповідно до пунктів 201.1, 201.7, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін. Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс). При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Отже, підставою для виникнення у платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з надання/споживання послуг з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

Встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження сум податкового кредиту, врахованих платником ПДВ при визначенні податкових зобов`язань, законодавець, безумовно, передбачає, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують, дійсно мали місце.

Саме такий висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 29.06.2021 у справі №910/23097/17.

Якщо сторона заперечує факт надання/споживання послуг за договором відповідно до акту надання послуг, але одночасно реєструє податкові накладні на надання/споживання послуг та формує податковий кредит за фактом надання/споживання цих послуг на підставі спірного акту, і жодним чином не пояснює свої дії та правову підставу виникнення в платника права на податковий кредит з ПДВ за цим актом, то така поведінка сторони не є добросовісною та розумною. У такому випадку дії сторони з реєстрації податкових накладних засвідчують волю до настання відповідних правових наслідків, тому податкова накладна, виписана однією стороною в договорі на надання послуг на користь другої сторони, може бути допустимим доказом факту надання/споживання послуги від контрагента на визначену суму, якщо така сторона вчинила юридично значимі дії, зокрема, відобразила податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом.

Такий висновок Південно-західного апеляційного господарського суду відповідає правовій позиції об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, відображеній в постанові від 03.06.2022 у справі №922/2115/19.

На підтвердження відображення в податковому обліку господарської операції з надання послуг Товариству з обмеженою відповідальністю "Одеська стивідорна компанія" з перевезення вантажів із морських та річкових суден до автомобільного транспорту у кількості 942,6 тонн вартістю 413639,27 грн позивач надав до Господарського суду Одеської області податкову накладну №43 від 10.07.2023 на суму 413639,27 грн, з яких ПДВ 68939,88 грн та яка зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних. Більше того, Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеська стивідорна компанія" було подано декларацію з податку на додану вартість, з додатку №1 до якої, наданого Головним управлінням ДПС в Одеській області на виконання вимог ухвали суду першої інстанції від 26.05.2025 про витребування доказів, вбачається, що відповідачем було відображено суму ПДВ у розмірі 68939,88 грн за складеною позивачем податковою накладною.

Відповідач не заперечив та не спростував факт формування податкового кредиту за вищенаведеною господарською операцією з надання позивачем послуг вартістю 413639,27 грн, а також не надав жодного доказу на підтвердження неможливості здійснення розрахунку коригування у разі безпідставного відображення Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеська стивідорна компанія" суми ПДВ у розмірі 68939,88 грн за відповідною податковою накладною.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Слід зауважити, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж.К. та інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") Європейський суд з прав людини наголосив, що цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей", тобто суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 Господарського процесуального кодексу України, втрачає сенс.

Іншими словами, відсутність у сторін даного судового спору належним чином оформлених первинних документів, які би підтверджували факт надання позивачем послуг відповідачу, не усуває обов`язок відповідача заперечувати проти доводів позивача про надання ним спірної послуги шляхом подання всіх наявних у нього доказів на спростування кожного заявленого позивачем аргументу (зокрема, надання доказів на спростування аргументів позивача про формування Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеська стивідорна компанія" податкового кредиту за господарською операцією з перевезення вантажів із морських та річкових суден до автомобільного транспорту вартістю 413639,27 грн). Однак, цього відповідачем під час розгляду даної справи у суді першої інстанції зроблено не було. Водночас сама по собі констатація недоліків оформлення первинних документів на надання послуг та відсутність доказів підписання Товариством з обмеженою відповідальністю "Одеська стивідорна компанія" акту наданих послуг №1230 від 10.07.2023 не спростовують обов`язку суду здійснити оцінку поданих обома сторонами доказів у їх сукупності з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду про обов`язок відповідача заперечувати проти доводів позивача щодо здійснення спірної господарської операції шляхом надання всіх наявних у нього доказів на спростування кожного заявленого позивачем аргументу, а також щодо необхідності повноти дослідження судом всієї сукупності доказів, а не лише первинних документів, повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 21.06.2023 у справі №916/3027/21.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Згідно зі статтею 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Принцип добросовісності передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. Дії учасників цивільних та корпоративних відносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.

Зазначений принцип лежить в основі доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Поведінка є такою, що суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, якщо вона не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона правовідносин розумно покладалася на ці заяви чи попередню поведінку.

У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема, в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. І, навпаки, реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відкидає її як таку, що не відповідає задекларованій меті.

Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.

Таким чином, поведінка відповідача у вигляді визнання заборгованості за спірною господарською операцією з надання послуг вартістю 413639,27 грн в електронному листі від 11.08.2023, надісланому позивачеві з електронної адреси Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська стивідорна компанія", відображеної у договорі №16/ДСР від 20.06.2023 і визначеної умовами останнього належним засобом комунікації сторін щодо виконання цього договору, після отримання від Приватного акціонерного товариства "Дунайсудноремонт" акту звірки та рахунку в електронній формі, і не спростування обставини формування податкового кредиту за вказаною господарською операцією, а також подальше заперечення факту надання позивачем послуги із зазначеною вартістю, незважаючи на наявність складеного належним чином генерального акту №2 від 09.07.2023, що відображає факт вивантаження товару, вантажоодержувачем за яким є відповідач, не може кваліфікуватися як добросовісна та послідовна, оскільки є суперечливою.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, керуючись критерієм вірогідності доказів, дійшла висновку про те, що наявні у матеріалах справи докази у своїй сукупності, а саме: первинні документи (акт наданих послуг та генеральний акт), не зважаючи на дефекти їх оформлення, зареєстрована належним чином податкова накладна, електронне листування сторін, докази формування податкового кредиту відповідачем за вказаною господарською операцією, підтверджують факт надання позивачем Товариству з обмеженою відповідальністю "Одеська стивідорна компанія" послуг вартістю 413639,27 грн.

Поряд з цим, апеляційний господарський суд зауважує на тому, що докази проведення відповідачем оплати вартості таких послуг у матеріалах справи відсутні.

Відтак, з огляду на викладені вище норми права та узгоджені сторонами умови договору №16/ДСР від 20.06.2023, беручи до уваги не подання до суду першої інстанції доказів проведення оплати вартості наданих позивачем відповідачу послуг, що зумовлює існування у останнього відповідного боргу, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська стивідорна компанія" на користь Приватного акціонерного товариства "Дунайсудноремонт" 413639,27 грн заборгованості за надані послуги.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Отже, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення Господарського суду Одеської області від 28.07.2025 у справі №916/620/25 не відповідає вказаним вище вимогам у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, а тому підлягає скасуванню з одночасним ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання через систему "Електронний суд" позовної заяви у сумі 4963,67 грн (розраховано наступним чином: 413639,27 грн х 1,5% х понижуючий коефіцієнт 0,8 = 4963,67 грн) та апеляційної скарги у сумі 7445,51 грн (розраховано наступним чином: 413639,27 грн х 1,5% х 150% х понижуючий коефіцієнт 0,8 = 7445,51 грн) покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Дунайсудноремонт" задовольнити.

Рішення Господарського суду Одеської області від 28.07.2025 у справі №916/620/25 скасувати.

Позов Приватного акціонерного товариства "Дунайсудноремонт" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська стивідорна компанія" задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеська стивідорна компанія" на користь Приватного акціонерного товариства "Дунайсудноремонт" заборгованість у сумі 413639,27 грн, витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у сумі 4963,67 грн та витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 7445,51 грн.

Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідний наказ з зазначенням всіх необхідних реквізитів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 03.11.2025 у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Таран С.В. у період з 16.10.2025 по 31.10.2025.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук