ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2025м. ДніпроСправа № 904/4033/25

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Загинайко Т.В. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу

за позовом Харківського національного університету внутрішній справ (61080, м. Харків, пр. Ландау Льва, буд. 27; ідентифікаційний код 08571096) в особі відокремленого структурного підрозділу Кременчуцький льотний коледж Харківського національного університету внутрішніх справ (39605, м. Кременчук, Полтавської обл., вул. Перемоги, буд. 17/6; ідентифікаційний код 43041752)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лівайн Торг" (49600, м. Дніпро, вул. Мандриківська, буд. 47, оф. 503; ідентифікаційний код 41449359)

про визнання недійсним пункту 2.1 договору та стягнення 70 621 грн. 50 коп.

Без участі представників сторін

ПРОЦЕДУРА:

Позивач - Харківський національний університет внутрішній справ в особі відокремленого структурного підрозділу Кременчуцький льотний коледж Харківського національного університету внутрішніх справ звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою (вх.№3839/25 від 23.07.2025) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лівайн Торг" про:

- визнання недійсним пункту 2.1. Договору від 17.08.2022 № 314-СК, укладеного між Харківським національним університетом внутрішніх справ в особі відокремленого структурного підрозділу Кременчуцького льотного коледжу Харківського національного університету внутрішніх справ (ідентифікаційний код 43041752, адреса: 39605, вул. Перемоги, 17/6, м. Кременчук) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лівайн Торг" (ідентифікаційний код 41449359, зареєстрованого за адресою 49600, м. Дніпро, вул. Мандриківська, буд. 47, офіс 503 ) в частині включення до ціни Договору суми ПДВ у розмірі 70 621 грн. 50 коп.;

- стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лівайн Торг" (ідентифікаційний код 41449359, зареєстрованого за адресою 49600, м. Дніпро, вул. Мандриківська, буд. 47, офіс 503) на користь Харківського національного університету внутрішніх справ в особі відокремленого структурного підрозділу Кременчуцького льотного коледжу Харківського національного університету внутрішніх справ ідентифікаційний код 43041752, р/р UA0139636, Державна казначейська служба України м. Київ (ДКСУ), МФО 820172, адреса 39605, вул. Перемоги, 17/6, м. Кременчук, грошові кошти в сумі 70 621 грн. 50 коп.

Також просить судові витрат покласти на відповідача.

Позовну заяву було подано без додержання вимог, встановлених статтею 162 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 28.07.2025 про залишення позовної заяви без руху позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків - 7 днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

У подальшому позивачем подано заяву (вх.№33278/25 від 30.07.2025) про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 04.08.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

З приводу дотримання прав відповідача під час розгляду даної справи судом, слід зазначити таке.

Відповідно до частини 3 статті 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Згідно з частиною 6 статті 242 цього Кодексу днем вручення судового рішення є, окрім іншого, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

З долученої судом до матеріалів справи довідки про доставку електронного листа вбачається, що ухвала суду від 04.08.2025 про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі була доставлена до електронного кабінету відповідача 04.08.2025 о 21:19 год. (а.с. 68).

Суд зауважує, що права відповідача, як учасника справи, не можуть забезпечуватись судом за рахунок порушення прав позивача на своєчасне вирішення спору судом, що є безпосереднім завданням господарського судочинства, та яке відповідно до норм частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Так, ухвалою суду від 04.08.2025, з урахуванням вимог статті 165 Господарського процесуального кодексу України, судом було запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом 15-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Судом також враховані Нормативи і нормативні строки пересилання поштових відправлень, затверджені наказом Міністерства інфраструктури України № 958 від 28.11.2013, на випадок направлення відповідачем відзиву на позовну заяву або клопотання до суду поштовим зв`язком.

Однак, станом на 20.10.2025 строк на подання відзиву на позовну заяву, з урахуванням додаткового строку на поштовий перебіг, закінчився.

Будь-яких клопотань про продовження вказаного процесуального строку у порядку, передбаченому частиною 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, до суду від відповідача не надходило; поважних причин пропуску вказаного строку суду також не повідомлено.

Згідно із частиною 1 статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Слід також зауважити, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України).

Суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву та вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами.

Отже, з огляду на предмет та підстави позову у даній справі, суд дійшов висновку, що матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення, оскільки у відповідача було достатньо часу для подання як відзиву на позову заяву так і доказів погашення спірної заборгованості, у разі їх наявності, чого відповідачем зроблено не було, будь-яких заперечень чи відомостей щодо викладених у позовній заяві обставин відповідачем суду не повідомлено.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Справа розглядається відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод протягом розумного строку з урахуванням введення в Україні воєнного стану.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ТА ДОКАЗИ, ЩО ЇХ ПІДТВЕРДЖУЮТЬ

Як вбачається, між Харківським національним університетом внутрішній справ в особі директора Кременчуцького льотного коледжу Харківського національного університету внутрішніх справ, як замовником, та відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Лівайн Торг", як учасником, було укладено договір від 17.08.2022 №314-СК про закупівлю товарів за державні кошти (надалі - Договір) (а.с. 34-37).

За умовами пункту 1.1 Договору учасник зобов`язується у 2022 році поставити замовникові у передбачені даним договором строки бензин А-92, бензин А-95, дизельне паливо згідно з кодом за ЄЗС ДК 021:2015-09130000 - Нафта і дистиляти, а замовник зобов`язується отримати товар та сплатити його вартість в порядку та на умовах, передбачених цим договором.

Найменування, ціна, одиниця виміру товару визначається відповідно до специфікації (додаток №1), яка є невід`ємною частиною цього договору (пункт 1.2 Договору).

Відповідно до пункті 1.3 Договору кількість товару становить: бензин А-92 10 000 літрів, бензин А95 - 2 500 літів, ДП - 9 000 літрів. Обсяги закупівлі товарів можуть бути зменшені залежно від реального фінансування видатків.

Пунктом 2.1 Договору визначено, що ціна договору складає 1 079 500 грн. 00 коп., з урахуванням ПДВ 70 621 грн. 50 коп.

Відповідно до пункту 2.4 Договору оплата за поставлений товар здійснюється шляхом безготівкового переказу коштів на поточний рахунок учасника, вказаний у даному договору протягом 30 календарних днів з дати підписання уповноваженими представниками сторін видаткової накладної учасника на товар та отримання замовником рахунку.

Моментом оплати поставленого учасником товару є дата списання коштів з відповідних рахунків замовника (пункт 2.7 Договору).

Пунктом 3.1 Договору визначено, що строк поставки товару: до закінчення терміну дії довірчого документу (скретч-картки). Передача покупцю товару за цим договором здійснюється на АЗС постачальника шляхом заправки автомобілів покупця при пред`явленні довіреними особами покупця скретч-картки. Скретч-картка є підставою для видачі (заправки) з АЗС вказаного у картці об`єму і марки товару, після чого всі обов`язки сторін по погашеним скретч-карткам вважаються виконаними, при цьому, постачальник не може передати покупцю товар іншої марки чи в кількості меншій, ніж зазначено в скретч-картці

Місце поставки товарів: Україна, Полтавська обл., Кременчуцький район, с. Рокитне, вул. Кагамлицька, 2 аеродром Кременчук (Велика Кохнівка). Учасник самостійно та за свій рахунок проводить доставку (враховуючи навантажувально-розвантажувальні роботи) товару до місця доставки (пункт 3.2 Договору).

Даний договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженим представниками сторін і діє до 23.08.2022. Строк дії договору може бути продовжений за згодою сторін у разі продовженні воєнного стану, але не пізніше 31.12.2022, а в частині взаєморозрахунків - до повного їх виконання сторонами (пункт 101 Договору).

Також сторонами було підписано специфікацію (додаток №1 до Договору) на загальну суму 1 079 500 грн. 00 коп., з урахуванням ПДВ (а.с. 37 на звороті).

На виконання умов відповідач поставив позивачеві товар на загальну суму 1 079 500 грн. 00 коп., у тому числі ПДВ 70 621 грн. 50 коп., а саме:

- бензин А-92 Energy на суму 480 000 грн. 00 коп., у тому числі ПДВ - 31 401 грн. 87 коп.;

- бензин А-95 на суму 122 500 грн. 00 коп., у тому числі ПДВ - 8 014 грн. 02 коп.;

- дизпаливо Energy на суму 477 000 грн. 00 коп., у тому числі ПДВ - 31 205 грн. 61 коп., що підтверджується підписаною сторонами видатковою накладною від 17.08.2022 №0092/0002000 (а.с. 40).

Платіжним дорученням від 17.08.2022 № 2329 позивачем здійснено повну оплату отриманого за Договором товару на загальну суму 1 079 500 грн. 00 коп., у тому числі ПДВ 70 621 грн. 50 коп. (а.с. 41).

Також в матеріалах справи міститься довідка про сплату ПДВ за договором №314-СК від 17.08.2022 (а.с. 38).

В подальшому позивачем на адресу відповідача було скеровано претензію від 02.05.2024 №1/4-708 з вимогою перерахувати надлишково сплачені кошти ПДВ, зокрема, у розмірі 70 621 грн. 50 коп. згідно з Договором від 17.08.2022 №314-СК (а.с. 42-47).

Вказану вимогу обґрунтовано тим, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 №178 "Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану" (далі постанова КМУ №178) до припинення чи скасування воєнного стану операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Міністерства внутрішніх справ, установ або організацій, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою.

Як вбачається, відповідачем на звернення позивача не відреаговано, кошти у сумі 70 621 грн. 50 коп., що були надмірно сплачені за Договором від 17.08.2022 №314-СК, не повернуто, що й стало причиною виникнення спору та звернення позивача з позовом до суду.

ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ СТОРІН, ВИСНОВКИ СУДУ

Щодо правовідносин сторін

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Як вбачається, спір у даній справі виник з договору про закупівлю товарів за державні кошти.

Відповідно до частини першої статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Положення аналогічного змісту викладені в частині першій статті 265 Господарського кодексу України.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною першою статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписом статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення частини другої статті 16 Цивільного кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5).

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 217 Цивільного кодексу України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 11 Закону України "Про ціни і ціноутворення" вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

Отже, сторони на договірних засадах передбачають формування ціни за договором.

У правовідносинах між сторонами у справі можна припустити, що спірний Договір міг би бути укладений без включення до нього умов щодо ПДВ. При цьому, хоча ПДВ і включається до ціни товару, однак не є умовою про ціну (істотною умовою) в розумінні цивільного та господарського законодавства, оскільки не може встановлюватися за погодженням сторін.

Подібний за змістом правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №916/2478/20 та від 03.12.2021 у справі №910/12764/20.

Податок на додану вартість, визначення якого наведене в підпункті 14.1.178 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, є непрямим податком, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу. Об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку, зокрема, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу (підпункт "а" підпункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України).

Згідно з підпунктом г) підпункту 195.1.2 статті 195 Розділу V Податкового кодексу України за нульовою ставкою оподатковуються операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту Збройних Сил України, що бере участь у миротворчих акціях за кордоном України, або в інших випадках, передбачених законодавством.

Як вбачається, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову 02.03.2022 №178 "Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану".

Відповідно до пунктів 1, 2 зазначеної постанови Кабінету Міністрів України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Міністерства внутрішніх справ, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших утворених відповідно до законів військових формувань, їх з`єднань, військових частин, підрозділів, установ або організацій, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою.

Ця постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року.

Відповідно до Статуту Харківського національного університету внутрішніх справ, затвердженого наказом МВС від 15.05.2012 № 429 (у редакції наказу МВС України від 12.03.2024 № 155) (а.с. 8-24), та Положення про КЛК ХНУВС, затвердженого наказом ХНУВС від 30.12.2022 № 747 (а. с. 25-33), КЛК ХНУВС має статус бюджетної установи та перебуває у сфері управління Міністерства внутрішніх справ України.

Відповідно до пункту 1.2 розділу 1 Положення про Кременчуцький льотний коледжу Харківського національного університету внутрішніх справ (далі Положення про КЛК ХНУВС),

Коледж є філією (територіально відокремленим структурним підрозділом, що проводить освітню

діяльність) Харківського національного університету внутрішніх справ.

Коледж є закладом вищої освіти із специфічними умовами навчання, не є юридичною особою та діє на підставі Статуту Університету та цього Положення відповідно до отриманих ліцензій на провадження освітньої та господарської діяльності. Коледж, згідно з чинним законодавством України, має статус бюджетної установи.

Відповідно до пункту 1.3 розділу 1 Положення про КЛК ХНУВС, Коледж утворений відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 13 березня 2019 року № 186-р "Про передачу цілісного майнового комплексу Кременчуцького льотного коледжу Національного авіаційного університету до сфери управління Міністерства внутрішніх справ".

Відповідно до пункту 1.4 розділу 1 Положення про КЛК ХНУВС, Коледж підпорядковується ректору Університету, першому проректору та проректорам за напрямами діяльності. У своїй діяльності Коледж співпрацює з ректоратом, філією, факультетами, кафедрами, відділами та іншими структурними підрозділами Університету.

Відповідно до пункту 3.1 розділу 3 Положення про КЛК ХНУВС, Коледж створений з метою здійснення Університетом статутних завдань для задоволення потреб ринку праці у відповідних фахівцях, а також для надання платних послуг у галузі освіти, авіації тощо.

Відповідно до пунктів 3.2.1, 3.2.2 розділу 3 Положення про КЛК ХНУВС, одними з основних завдань Коледжу є: Підготовка згідно з державним замовленням кваліфікованих фахівців для системи Міністерства внутрішніх справ України (Національної поліції України, Державної прикордонної служби України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Національної гвардії України), а також на умовах договорів, угод, контрактів із фізичними та юридичними особами України та іноземних країн; Підготовка, перепідготовка, підвищення кваліфікації авіаційного персоналу державної та цивільної авіації.

За таких обставин недотримання сторонами при укладенні Договору від 17.08.2022 №314-СК про закупівлю товарів за державні кошти вимог законодавства є підставою для визнання недійсним пункту 2.1 цього Договору у частині включення до ціни договору податку на додану вартість, у розмірі 70 621 грн. 50 коп.

Частинами першою, другою статті 216 Цивільного кодексу України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто, при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (аналогічний висновок викладено в пунктах 64 і 65 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі №904/1907/15).

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову. Якщо позов щодо застосування наслідків недійсності правочину не подано, суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи, оскільки згідно з абзацом 2 частини 5 статті 216 Цивільного кодексу України зазначене право є у суду лише щодо нікчемних правочинів (такий правовий висновок викладено в пунктах 80-82 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі №904/1907/15 та в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.09.2021 у справі №925/1276/19).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 Господарського процесуального кодексу України).

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі №209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто, цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Сполученого Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції залежить, зокрема, від характеру скарг заявника. Однак засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ від 05.05.2005 у справі "Афанасьєв проти України" (заява № 38722/02)).

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17).

Об`єднана палата зазначає, що визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у частині першій статті 2 Господарського процесуального кодексу України, частині першій статті 2 Цивільного процесуального кодексу України.

Аналогічні висновки сформульовано в пунктах 5.5- 5.8, 5.12, 5.29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19.

Велика Палата Верховного Суду в пункті 154 постанови від 01.03.2023 у справі №522/22473/15-ц, фактично уточнюючи висновок, викладений у пункті 5.29 постанови від 21.09.2022 у справі № 908/976/19, зауважила на тому, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини 1 статті 216, статті 387, частин 1, 3 статті 1212 Цивільного кодексу України).

Вимога позивача про визнання недійсними пункту 2.1 Договору від 17.08.2022 №314-СК поєднана з вимогою про стягнення з відповідача на користь позивача з підстав статті 1212 Цивільного кодексу України сплаченого податку на додану вартість у загальній сумі 70 621 грн. 50 коп., що відповідає наведеній правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц.

Відповідно до частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала .

Положення глави 83 Цивільного кодексу України ("Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави") застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Правовий аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Наведений висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17, від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17.

Враховуючи, що відповідачем отримано від позивача спірні грошові кошти у сумі 70 621 грн. 50 коп. без достатньої законної підстави, суд погоджується з доводами позивача про необхідність повернення позивачу цієї суми в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням викладеного позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Щодо судового збору

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 4 844 грн. 80 коп. - витрат на сплату судового збору.

Керуючись пунктом 19.1 Розділу ХІ Перехідних положень, статтями 123, 129, 232, 236, 237, 238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Харківського національного університету внутрішній справ (61080, м. Харків, пр. Ландау Льва, буд. 27; ідентифікаційний код 08571096) в особі відокремленого структурного підрозділу Кременчуцький льотний коледж Харківського національного університету внутрішніх справ (39605, м. Кременчук, Полтавської обл., вул. Перемоги, буд. 17/6; ідентифікаційний код 43041752) до Товариство з обмеженою відповідальністю "Лівайн Торг" (49600, м. Дніпро, вул. Мандриківська, буд. 47, оф. 503; ідентифікаційний код 41449359) про визнання недійсним пункту 2.1 договору та стягнення 70 621 грн. 50 коп. - задовольнити.

2. Визнати недійсним пункт 2.1 Розділу 2 "Ціна договору та порядок розрахунків" Договору від 17.08.2022 № 314-СК про закупівлю товарів за державні кошти, укладеного між Харківським національним університетом внутрішній справ (61080, м. Харків, пр. Ландау Льва, буд. 27; ідентифікаційний код 08571096) в особі відокремленого структурного підрозділу Кременчуцький льотний коледж Харківського національного університету внутрішніх справ (39605, м. Кременчук, Полтавської обл., вул. Перемоги, буд. 17/6; ідентифікаційний код 43041752) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лівайн Торг" (49600, м. Дніпро, вул. Мандриківська, буд. 47, оф. 503; ідентифікаційний код 41449359), в частині включення до ціни Договору податку на додану вартість у розмірі 70 621 (сімдесят тисяч шістсот двадцять одна) грн. 50 коп.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лівайн Торг" (49600, м. Дніпро, вул. Мандриківська, буд. 47, оф. 503; ідентифікаційний код 41449359) на користь Харківського національного університету внутрішній справ (61080, м. Харків, пр. Ландау Льва, буд. 27; ідентифікаційний код 08571096) в особі відокремленого структурного підрозділу Кременчуцький льотний коледж Харківського національного університету внутрішніх справ (39605, м. Кременчук, Полтавської обл., вул. Перемоги, буд. 17/6; ідентифікаційний код 43041752) р/р UA0139636, Державна казначейська служба України м. Київ (ДКСУ), МФО 820172, адреса 39605, вул. Перемоги, 17/6, м. Кременчук, грошові кошти у сумі 70 621 (сімдесят тисяч шістсот двадцять одна) грн. 50 коп.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лівайн Торг" (49600, м. Дніпро, вул. Мандриківська, буд. 47, оф. 503; ідентифікаційний код 41449359) на користь Харківського національного університету внутрішній справ (61080, м. Харків, пр. Ландау Льва, буд. 27; ідентифікаційний код 08571096) в особі відокремленого структурного підрозділу Кременчуцький льотний коледж Харківського національного університету внутрішніх справ (39605, м. Кременчук, Полтавської обл., вул. Перемоги, буд. 17/6; ідентифікаційний код 43041752) 4 844 (чотири тисячі вісімсот сорок чотири) грн. 80 коп. - витрат на сплату судового збору.

Видати накази.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В. Загинайко

Дата підписання рішення,

оформленого відповідно до статті 238 ГПК України,

24.10.2025