ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" жовтня 2025 р. Справа № 910/3098/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Андрієнка В.В.

секретар Місюк О.П.

за участю

представників: позивача - Войтюк Д.В., Базиленко О.В.;

відповідача - Акуленко А.В.

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства «Гарантований покупець»

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.07.2025

у справі №910/3098/25 (суддя - Князьков В.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго»

до Державного підприємства «Гарантований покупець»

про стягнення заборгованості.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2025 року Приватне акціонерне товариство «Укргідроенерго» звернулося з позовом до Державного підприємства «Гарантований покупець» про стягнення заборгованості у загальному розмірі 660440213,98 грн, з яких: 557924752,17 грн - інфляційні втрати та 102515461,81 грн - 3% річних.

Позові вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором купівлі-продажу електричної енергії з метою забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів №454/03/22 від 08.03.2022 в частині своєчасної оплати електричної енергії. Як наслідок, позивачем нараховані та заявлені до стягнення з відповідача 3% річних та інфляційні втрати на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.03.2025 відкрито провадження у справі №910/3098/25, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.07.2025 у справі №910/3098/25 позов Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» задоволено частково, стягнуто з Державного підприємства «Гарантований покупець» на користь позивача інфляційні втрати в сумі 347831071,34 грн та 3% річних в сумі 81302648,71 грн, в іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Державне підприємство «Гарантований покупець» подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено приписи процесуального права.

Ключовими аргументами відповідача, відмінними від тих, що заявлялися ним в суді першої інстанції, є твердження про те, що суд першої інстанції невірно визначив граничну дату періоду нарахувань в частині дат припинення зобов`язань шляхом підписання актів зарахування зустрічних однорідних вимог, в той час як наявні преюдиціальні обставини, встановлені рішеннями судів у справах №№910/9201/23 та 911/2307/24, що свідчить про різне тлумачення судами одних і тих самих доказів.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 04.08.2025 апеляційну скаргу у справі №910/3098/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.08.2025 відмовлено у задоволенні клопотання Державного підприємства «Гарантований покупець» про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги, залишено її без руху на підставі ч. 2 ст. 260 ГПК України та надано заявникові строк на усунення недоліків.

До суду 15.08.2025 у встановлений процесуальний строк від Державного підприємства «Гарантований покупець» надійшло клопотання про усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.08.2025 відкрито апеляційне провадження у справі №910/3098/25, призначено її до розгляду на 23.09.2025, а також встановлено позивачу строк на подання відзиву.

До суду 22.08.2025 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому Приватне акціонерне товариство «Укргідроенерго» просить відмовити у її задоволенні, а оскаржуване рішення залишити без змін.

В судовому засіданні 23.09.2025 заслухано пояснення представників сторін та оголошено перерву до 14.10.2025 у зв`язку з необхідністю додаткового з`ясування обставин справи.

В засіданні суду 14.10.2025 продовжено розгляд апеляційної скарги, досліджено докази та заслухано виступи представників сторін у судових дебатах.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Зі встановлених місцевим господарським судом обставин справи вбачається, що 05.03.2022 Міністерством енергетики України видано наказ №106 «Про забезпечення електричної енергії необхідних для задоволення потреб побутових споживачів», відповідно до змісту якого на час особливого періоду на учасників ринку електричної енергії, таких як Приватне акціонерне товариство «Укргідроенерго» та Державне підприємство «Гарантований покупець», покладено обов`язок забезпечити виконання вимог наказу.

Наказом №106 від 05.03.2022 зобов`язано Державне підприємство «Гарантований покупець»:

- здійснити купівлю електроенергії у Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго»;

- здійснити оплату обсягів електроенергії, купованих у Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» відповідно до цього наказу до 11 числа місяця, наступного за розрахунковим, у сумі, що надійшла від постачальників універсальних послуг в оплату електроенергії (п. 1.3.4);

- здійснити оплату шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог непогашених грошових зобов`язань, що виникли в результаті різниці між зобов`язаннями з оплати згідно з п. п. 1.1.2-1.1.4 цього наказу, перерахованими грошовими коштами відповідно до п. 1.3.4 наказу з непогашеними грошовими зобов`язаннями Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго», що виникли у відповідному розрахунковому періоді при отриманні послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів (п. 1.3.5).

На виконання зазначеного вище наказу між Приватним акціонерним товариством «Укргідроенерго» (продавець) та Державним підприємством «Гарантований покупець» (гарантований покупець) укладений договір купівлі-продажу електричної енергії з метою забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів №454/03/22 від 08.03.2022, за умовами п. 2.1 якого продавець зобов`язаний продати електричну енергію гарантованому покупцю, а гарантований покупець зобов`язаний купити (прийняти та оплатити) електричну енергію в обсягах та за ціною, що визначаються відповідно до наказу №106 від 05.03.2022.

Обсяги електричної енергії, що продаються і купуються за цим договором, є договірними зобов`язаннями щодо відпуску продавцем та відбору гарантованим покупцем електричної енергії (п. 2.2 договору).

Пунктами 3.7 та 3.9 договору передбачено, що ціна продажу електричної енергії продавця гарантованому покупцю відповідно до наказу дорівнює ціні, що склалася на ринку на добу наперед у відповідну годину постачання. Розрахунковим періодом є календарний місяць (з 00.00 годин першого по 24.00 години останнього числа включно). Купівля-продаж електричної енергії у розрахунковому періоді здійснюється згідно з погодинними обсягами купівлі-продажу електричної енергії, які були розраховані відповідно до п. 3.4 та п. 3.5 цього договору.

За умовами п. п. 4.5-4.7 договору гарантований покупець до 15 числа місяця, наступного за розрахунковим, здійснює оплату шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог непогашених грошових зобов`язань, що виникли в результаті різниці між зобов`язаннями, що виникли з пунктів 1.1.2-1.1.4 наказу та грошовими коштами, перерахованими на виконання пункту 1.3.4 наказу, з непогашеними грошовими зобов`язаннями продавця, що виникли у відповідний розрахунковий період при отриманні послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів. При здійсненні платежів гарантований покупець повинен вказувати у платіжному дорученні призначення платежу, в якому зазначається відповідний договір, за яким здійснюється купівля-продаж електричної енергії. Оплата за цим договором вважається належним чином здійсненою за умови оплати гарантованим покупцем за електричну енергію на банківський рахунок продавця, що вказаний продавцем останнім. Датою отримання оплати вважається дата зарахування грошових коштів на банківський рахунок продавця. У разі здійснення оплати за цим договором, відповідно до п. 4.5 договору та п. 1.3.5 наказу, шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог датою отримання оплати вважається дата оформлення акту зарахування зустрічних однорідних вимог.

У п. 4.13 договору вказано, що у випадку, якщо граничний строк оплати припадає на святковий, вихідний чи інший неробочий день, то відповідний платіж повинен бути здійснений в останній робочий день, що передує даті такого платежу.

Листування за цим договором здійснюється за допомогою поштового та/або електронного зв`язку за наступними реквізитами, що вказані у п. 10.3 договору.

Цей договір вступає в силу з дати його підписання сторонами та діє на строк дії військового стану, запровадженого відповідним Указом Президента України. В частині виконання фінансових зобов`язань договір діє до їх повного виконання (п. 10.1 договору).

25.03.2022 сторонами було укладено додаткову угоду до договору №454/03/22 від 08.03.2022, якою викладено п. п. 4.4 та 4.5 договору у наступній редакції:

« 4.4. Гарантований покупець здійснює оплату обсягів електричної енергії, купованих у продавця відповідно до наказу, до 11 числа місяця, наступного за розрахунковим, у сумі, що надійшла від постачальників універсальних послуг в оплату електричної енергії відповідно до підпунктів 1-3 пункту 5 наказу пропорційно вартості електричної енергії, купленої у продавця у розрахунковому місяці.

4.5 Гарантований покупець до 14 числа місяця, наступного за розрахунковим, здійснює оплату шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог непогашених грошових зобов`язань, що виникли в результаті різниці між зобов`язаннями, що виникли з підпунктів 3 та 4 пункту 2 наказу та грошовими коштами, перерахованими на виконання підпункту 5 пункту 6 наказу, з непогашеними грошовими зобов`язаннями продавця, що виникли у відповідний розрахунковий період при отриманні послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів.»

Також у вказані додатковій угоді сторони дійшли згоди п. 4.7 договору викласти в такій редакції: « 4.7. Оплата за цим договором вважається належним чином здійсненою за умови оплати гарантованим покупцем за електричну енергію на банківський рахунок продавця, що вказаний продавцем останнім. Датою отримання оплати вважається дата зарахування грошових коштів на банківський рахунок продавця. У разі здійснення оплати за цим договором, відповідно до п. 4.5 договору та пункту 8 наказу, шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог датою отримання оплати вважається дата оформлення акту зарахування зустрічних однорідних вимог.»

На підставі договору №454/03/22 від 08.03.2022 сторонами за наслідками купівлі електричної енергії було складено та підписано акти купівлі-продажу: №01 від 31.03.2022 на суму ,05 грн, №02 від 30.04.2022 на суму ,96 грн, №03 від 31.05.2022 на суму 83340937,62 грн, №04 від 30.06.2022 на суму 962921826,25 грн, №05 від 31.07.2022 на суму ,83 грн, №06 від 31.08.2022 на суму ,22 грн, №07 від 30.09.2022 на суму ,66 грн, №08 від 31.10.2022 на суму 881751052,10 грн, №09 від 30.11.2022 на суму ,60 грн, №10 від 31.12.2022 на суму грн, №01 від 31.01.2023 на суму ,09 грн, №02 від 28.03.2023 на суму грн, №03 від 31.03.2023 на суму ,46 грн, №04 від 30.04.2023 на суму ,60 грн, №05 від 31.05.2023 на суму ,12 грн, №06 від 30.06.2023 на суму ,06 грн, №07 від 31.07.2023 на суму ,43 грн, №08 від 31.08.2023 на суму , 72 грн, №09 від 30.09.2023 на суму ,16 грн, №10 від 31.10.2023 на суму ,65 грн, №11 від 30.11.2023 на суму ,22 грн, №12 від 31.12.2023 на суму ,99 грн, №01 від 31.01.2024 на суму ,14 грн, №02 від 29.02.2024 на суму ,81 грн, №03 від 31.03.2024 на суму ,62 грн, №04 від 30.04.2024 на суму ,81 грн, №05 від 31.05.2024 на суму ,07 грн, №06 від 30.06.2024 на суму ,22 грн та №07 від 31.07.2024 на суму 67870691,56 грн.

Як вказує позивач та не заперечує відповідач, частину електричної енергії за вказаними актами було оплачено Державним підприємством «Гарантований покупець» шляхом перерахування грошових коштів. Водночас, іншу частину оплати було здійснено шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог непогашених грошових зобов`язань сторін, на підтвердження чого позивачем долучено до матеріалів справи акти зарахування зустрічних однорідних вимог:

- 14.04.2022, підписано КЕП з боку Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» 27.04.2022, а з боку Державного підприємства «Гарантований покупець» 27.04.2022;

- 16.08.2022, підписано КЕП з боку Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» 25.08.2022, а з боку Державного підприємства «Гарантований покупець» 05.09.2022;

- 30.09.2022, підписано КЕП з боку Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» 03.10.2022, а з боку Державного підприємства «Гарантований покупець» 06.10.2022;

- 14.10.2022, підписано КЕП з боку Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» 14.10.2022, а з боку Державного підприємства «Гарантований покупець» 21.10.2022;

- 16.11.2022, підписано КЕП з боку Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» 18.11.2022, а з боку Державного підприємства «Гарантований покупець» 18.11.2022;

- 30.12.2022, підписано КЕП з боку Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» 11.01.2023, а з боку Державного підприємства «Гарантований покупець» 12.01.2023;

- 17.01.2023, підписано КЕП з боку Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» 18.01.2023, а з боку Державного підприємства «Гарантований покупець» 23.01.2023;

- 14.02.2023, підписано КЕП з боку Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» 15.02.2023, а з боку Державного підприємства «Гарантований покупець» 16.02.2023;

- 14.03.2023, підписано КЕП з боку Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» 14.03.2023, а з боку Державного підприємства «Гарантований покупець» 22.03.2023;

- 13.04.2023, підписано КЕП з боку Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» 14.04.2023, а з боку Державного підприємства «Гарантований покупець» 14.04.2023;

- 15.05.2023, підписано КЕП з боку Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» 15.05.2023, а з боку Державного підприємства «Гарантований покупець» 16.05.2023;

- 15.06.2023, підписано КЕП з боку Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» 16.06.2023, а з боку Державного підприємства «Гарантований покупець» 19.06.2023;

- 17.07.2023, підписано КЕП з боку Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» 17.07.2023, а з боку Державного підприємства «Гарантований покупець» 19.07.2023;

- 15.08.2023, підписано КЕП з боку Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» 15.08.2023, а з боку Державного підприємства «Гарантований покупець» 17.08.2023;

- 14.09.2023, підписано КЕП з боку Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» 15.09.2023, а з боку Державного підприємства «Гарантований покупець» 20.09.2023;

- 16.10.2023, підписано КЕП з боку Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» 16.10.2023, а з боку Державного підприємства «Гарантований покупець» 23.10.2023;

- 14.11.2023, підписано КЕП з боку Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» 15.11.2023, а з боку Державного підприємства «Гарантований покупець» 17.11.2023;

- 14.12.2023, підписано КЕП з боку Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» 14.12.2023, а з боку Державного підприємства «Гарантований покупець» 15.12.2023;

- 19.01.2024, підписано КЕП з боку Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» 19.01.2024, а з боку Державного підприємства «Гарантований покупець» 23.01.2024;

- 13.02.2024, підписано КЕП з боку Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» 14.02.2024, а з боку Державного підприємства «Гарантований покупець» 14.02.2024;

- 13.03.2024, підписано КЕП з боку Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» 20.03.2024, а з боку Державного підприємства «Гарантований покупець» 25.03.2024;

- 15.04.2024, підписано КЕП з боку Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» 16.04.2024, а з боку Державного підприємства «Гарантований покупець» 19.04.2024;

- 14.05.2024, підписано КЕП з боку Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» 14.05.2024, а з боку Державного підприємства «Гарантований покупець» 15.05.2024;

- 14.06.2024, підписано КЕП з боку Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» 14.06.2024, а з боку Державного підприємства «Гарантований покупець» 19.06.2024;

- 15.07.2024, підписано КЕП з боку Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» 15.07.2024, а з боку Державного підприємства «Гарантований покупець» 18.07.2024;

- 16.08.2024, підписано КЕП з боку Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» 16.08.2024, а з боку Державного підприємства «Гарантований покупець» 20.08.2024;

- 13.09.2024, підписано КЕП з боку Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» 13.09.2024, а з боку Державного підприємства «Гарантований покупець» 16.09.2024.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджує, що ним як продавцем, виконано свої зобов`язання за договором належним чином та здійснено продаж електричної енергії у спірний період у строки та в обсягах, визначених договором. Однак, відповідач покладені на нього умовами договору зобов`язання виконав з порушенням строків.

Зазначене стало підставою для звернення позивача з даним позовом про стягнення з відповідача 557924752,17 грн інфляційних втрат та 102515461,81 грн 3% річних.

Відповідач, заперечуючи проти позову, наголошував на наступному:

- договір купівлі-продажу №454/03/22 від 08.03.2022 та договір №2262/01/21 від 10.09.2021 про надання послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів гарантованим покупцем є взаємопов`язаними, а пред`явлені вимоги щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат щодо кожного з розрахункових періодів (місяців) в контексті розрахунків будуть досліджуватися через призму стану розрахунків сторін за вищезазначеними двома договорами;

- позивачем здійснено методологічно невірний розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, оскільки зазначені нарахування здійснені не щодо кожного окремого акту купівлі-продажу електричної енергії (розрахункового періоду), а шляхом накопичення загальних сум та оплат за договором;

- позивачем не вірно визначено періоди прострочення, оскільки помилково вказано датами припинення зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог дати, в якій другим контрагентом було підписано відповідний акт зарахування;

- посилаючись на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2021 у справі №902/417/18, відповідач просив суд зменшити заявлені до стягнення 3% річних та інфляційні втрати до 1 грн.

Позивач на спростування позиції відповідача зазначив, що зарахування зустрічних однорідних вимог у даному випадку оформлене контрагентами у формі двосторонніх правочинів - актів, які підписані представниками сторін. Отже, у розрахунку інфляційних втрат та 3% річних за прострочення оплати за договором №454/03/22 від 08.03.2022 станом на 20.01.2025 початком періоду прострочення, відповідно до п. 4.4 договору в редакції додаткової угоди №528/02/22 від 25.03.2022, є 11 число місяця, наступного за розрахунковим, а завершенням періоду прострочення є дата, яка передує даті другого підпису уповноваженого представника сторони договору або дата, яка передує здійсненню оплати грошовими коштами.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив наступне:

- відповідачем порушено умови договору та положення ст. ст. 525, 526 ЦК України, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з останнього 3% річних та інфляційних втрат за несвоєчасні розрахунки;

- неправомірним є визначення у розрахунку позивача початку періодів прострочення саме з 11 числа місяця, наступного за розрахунковим, оскільки право на нарахування 3% річних виникає лише з наступного дня за останнім днем строку виконання зобов`язання;

- обґрунтованими є запереченнями відповідача стосовно безпідставності визначення позивачем у розрахунку кінцевої дати періодів прострочення, погашення за якими було здійснено шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, дати, яка передує даті другого підпису уповноваженого представника сторони договору, оскільки зобов`язання сторін згідно актів зарахування зустрічних однорідних вимог є припиненими з моменту проставлення підписів з боку Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго», а не з дати останнього підпису - підпису представника Державного підприємства «Гарантований покупець»;

- здійснивши власний перерахунок 3% річних, суд дійшов висновку, що за порушення строків розрахунків з оплати електроенергії за актами купівлі-продажу обґрунтованим є стягнення з відповідача 3% річних на загальну суму 81302648,71 грн, а не 102515461,81 грн, як заявлено позивачем;

- здійснивши перерахунок інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що обґрунтованим є нарахування та стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 347831071,34 грн, а не 557924752,17 грн;

- судом не встановлено, а відповідачем не доведено наявності підстав для зменшення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується з наведеними вище висновками місцевого господарського суду в їх сукупності та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України), що був чинним станом на час виникнення спірних правовідносин та ухвалення рішення, укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Пунктами 1, 9 та 19 ст. 4 Закону України «Про ринок електричної енергії» визначено, що учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії укладаються такі види договорів: договір про надання допоміжних послуг, договір про участь у балансуючій групі гарантованого покупця, та інші договори, передбачені відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про ринок електричної енергії» формування та реалізацію державної політики в електроенергетиці здійснюють Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики в електроенергетичному комплексі, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду (контролю) в галузі електроенергетики, та інші органи державної влади відповідно до законодавства.

Згідно з ч. 3 вказаної статті до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері електроенергетики належить прийняття рішення про покладення спеціальних обов`язків для забезпечення загальносуспільних інтересів та умов (порядку) виконання таких спеціальних обов`язків (п. 4).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про ринок електричної енергії» державне регулювання ринку електричної енергії здійснює Регулятор у межах повноважень, визначених цим законом та іншими актами законодавства.

Згідно з п. 4 ч. 4 ст. 6 Закону України «Про ринок електричної енергії» Регулятор має право приймати рішення, що є обов`язковими до виконання учасниками ринку (крім споживачів, що не є учасниками оптового енергетичного ринку).

Відповідно до ч. ч. 1-7 ст.62 Закону України «Про ринок електричної енергії» з метою забезпечення загального економічного інтересу в електроенергетичній галузі України, необхідного для задоволення інтересів громадян, суспільства і держави, та забезпечення сталого довгострокового розвитку електроенергетичної галузі і конкурентоспроможності національної економіки України на учасників ринку відповідно до цієї статті можуть бути покладені спеціальні обов`язки для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії.

До спеціальних обов`язків, що покладаються на учасників ринку електричної енергії відповідно до цього закону для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії, належать, зокрема: 1) забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел енергії; 2) виконання функцій постачальника універсальних послуг; 3) виконання функцій постачальника «останньої надії»; 4) надання послуг із забезпечення розвитку генеруючих потужностей; 5) підвищення ефективності комбінованого виробництва електричної та теплової енергії.

Для забезпечення загальносуспільних інтересів відповідно до ч. 3 цієї статті Кабінет Міністрів України може покладати на учасників ринку інші спеціальні обов`язки з дотриманням норм цієї статті.

З метою забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії Кабінетом Міністрів України у передбачених цією частиною випадках та на визначений строк на учасників ринку (крім споживачів) можуть покладатися спеціальні обов`язки. Пропозиції щодо обсягів та умов покладення спеціальних обов`язків готуються Регулятором з урахуванням вимог цієї статті та подаються до Кабінету Міністрів України після проведення консультацій із Секретаріатом Енергетичного Співтовариства.

До загальносуспільних інтересів, які можуть забезпечуватися Кабінетом Міністрів України шляхом покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку, належить: 1) національна безпека, а також безпека постачання електричної енергії; 2) стабільність, належна якість та доступність електричної енергії, у тому числі для вразливих споживачів; 3) захист навколишнього природного середовища, енергоефективність, збільшення частки енергії, виробленої з альтернативних джерел, та зменшення викидів парникових газів; 4) захист здоров`я, життя та власності населення.

Спеціальні обов`язки, які покладаються Кабінетом Міністрів України на учасників ринку, мають бути чітко визначеними, прозорими, недискримінаційними та мати тимчасовий характер.

Обсяг та умови виконання спеціальних обов`язків, покладених Кабінетом Міністрів України на учасників ринку, мають бути необхідними та пропорційними до мети задоволення правомірного загальносуспільного інтересу та такими, що створюють найменші перешкоди для розвитку ринку електричної енергії.

У рішенні Кабінету Міністрів України про покладання спеціальних обов`язків на учасників ринку визначаються: 1) загальносуспільний інтерес, для забезпечення якого на учасників ринку покладаються спеціальні обов`язки; 2) зміст та обсяг спеціальних обов`язків; 3) учасники ринку, на яких покладаються спеціальні обов`язки; 4) обсяг прав учасників ринку, на яких покладаються спеціальні обов`язки, необхідних для виконання таких обов`язків; 5) категорії споживачів, яких стосуються спеціальні обов`язки; 6) територія та строк виконання спеціальних обов`язків; 7) джерела фінансування та порядок визначення компенсації, що надається учасникам ринку, на яких покладаються спеціальні обов`язки, з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті.

Вибір учасника або учасників ринку електричної енергії, на яких Кабінетом Міністрів України покладаються спеціальні обов`язки відповідно до частини третьої цієї статті, здійснюється у прозорий і недискримінаційний спосіб на підставі критеріїв, затверджених Кабінетом Міністрів України, та не має створювати перешкод для здійснення права споживачів на вільний вибір електропостачальника.

Умови виконання спеціальних обов`язків мають забезпечувати покриття економічно обґрунтованих витрат учасника ринку на виконання таких обов`язків.

Як було встановлено вище, наказом Міністерства енергетики України №106 від 05.03.2022 зобов`язано Державне підприємство «Гарантований покупець»:

- здійснити купівлю електроенергії у Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго»;

- здійснити оплату обсягів електроенергії, купованих у Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» відповідно до цього наказу до 11 числа місяця, наступного за розрахунковим, у сумі, що надійшла від постачальників універсальних послуг в оплату електроенергії (п. 1.3.4);

- здійснити оплату шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог непогашених грошових зобов`язань, що виникли в результаті різниці між зобов`язаннями з оплати згідно із пунктами 1.1.2-1.1.4 цього наказу, перерахованими грошовими коштами відповідно до пункту 1.3.4 наказу з непогашеними грошовими зобов`язаннями Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго», що виникли у відповідному розрахунковому періоді при отриманні послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів (п. 1.3.5).

21.03.2022 Міністерство енергетики України видало наказ №132 «Про забезпечення купівлі-продажу електричної енергії постачальниками універсальних послуг», відповідно до якого встановило, що учасники ринку електричної енергії, на яких покладено спеціальні обов`язки положенням №483, зобов`язані забезпечити виконання вимог цього наказу та інші вимоги положення №483 у частині, що не суперечать цьому наказу; визнало таким, що втратив чинність, наказ від 05.03.2022 року №106.

Так, наказом Міністерства енергетики України №132 від 21.03.2022 «Про забезпечення купівлі-продажу електричної енергії постачальниками універсальних послуг»:

- зобов`язано Приватне акціонерне товариство «Укргідроенерго» забезпечити продаж електричної енергії Державному підприємству «Гарантований покупець» за двостороннім договором без проведення електронних аукціонів; усі кошти, отримані від виконання цього наказу від Державного підприємства «Гарантований покупець» спрямувати ДП «Гарантований покупець» в оплату вартості послуги із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів за лютий-березень 2022 року до повної їх оплати;

- зобов`язано Державне підприємство «Гарантований покупець» здійснити купівлю електроенергії у Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» в обсягах та на умовах, визначених у цьому наказі; здійснити продаж обсягів електроенергії постачальникам універсальних послуг; здійснити оплату обсягів електроенергії, купованих у Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» відповідно до цього наказу до 11 числа місяця, наступного за розрахунковим, у сумі, що надійшла від постачальників універсальних послуг в оплату електроенергії відповідно до підпунктів 2 та 3 пункту 5 цього наказу; отримані від Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» кошти спрямувати в оплату вартості послуги із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів за лютий-квітень 2022 року;

- зобов`язано Державне підприємство «Гарантований покупець» та Приватне акціонерне товариство «Укргідроенерго» здійснити до 14 числа місяця, наступного за розрахунковим, зарахування зустрічних вимог непогашених грошових зобов`язань, що виникли в результаті різниці між зобов`язаннями з оплати та перерахованими грошовими коштами на виконання положень цього наказу, з непогашеними грошовими зобов`язаннями, що виникли у відповідний розрахунковий місяць при наданні/отриманні послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів (п. 8);

- починаючи з лютого 2022 року, сума зобов`язань, що залишилась після проведених розрахунків відповідно до пункту 8 цього наказу станом на 1 число розрахункового місяця, підлягає оплаті шляхом зарахування зустрічних вимог непогашених грошових зобов`язань в розрахунковому місяці (п. 9);

- встановлено, що пункти 8 та 9 цього наказу діють протягом тривалості дії воєнного стану та включаючи наступний місяць після його завершення (п. 10).

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, позивач на виконання умов укладеного договору поставив відповідачу електричну енергію впродовж березня 2022 року-липня 2024 року. Однак, відповідач вартість електричної енергії сплачував несвоєчасно.

Відповідно до ст. ст. 610 та 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином позивачем правомірно заявлено до стягнення з відповідача 3% річних та інфляційні втрати.

Як було зазначено вище, 25.03.2022 сторонами було укладено додаткову угоду до договору №454/03/22 від 08.03.2022, якою викладено п. п. 4.4 та 4.5 договору у наступній редакції:

« 4.4. Гарантований покупець здійснює оплату обсягів електричної енергії, купованих у продавця відповідно до наказу, до 11 числа місяця, наступного за розрахунковим, у сумі, що надійшла від постачальників універсальних послуг в оплату електричної енергії відповідно до підпунктів 1-3 пункту 5 наказу пропорційно вартості електричної енергії, купленої у продавця у розрахунковому місяці.

4.5 Гарантований покупець до 14 числа місяця, наступного за розрахунковим, здійснює оплату шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог непогашених грошових зобов`язань, що виникли в результаті різниці між зобов`язаннями, що виникли з підпунктів 3 та 4 пункту 2 наказу та грошовими коштами, перерахованими на виконання підпункту 5 пункту 6 наказу, з непогашеними грошовими зобов`язаннями продавця, що виникли у відповідний розрахунковий період при отриманні послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів.»

Також у вказані додатковій угоді сторони дійшли згоди п. 4.7 договору викласти в такій редакції: « 4.7. Оплата за цим договором вважається належним чином здійсненою за умови оплати гарантованим покупцем за електричну енергію на банківський рахунок продавця, що вказаний продавцем останнім. Датою отримання оплати вважається дата зарахування грошових коштів на банківський рахунок продавця. У разі здійснення оплати за цим договором, відповідно до п. 4.5 договору та пункту 8 наказу, шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог датою отримання оплати вважається дата оформлення акту зарахування зустрічних однорідних вимог.»

Щодо визначення у розрахунку позивача початкової дати прострочення саме 11 число місяця, наступного за розрахунковим, судом першої інстанції зазначено наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 255 ЦК України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції.

Згідно з ч. 5 ст. 254 ЦК якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Прийменник «до» з календарною датою в українській мові вживають на позначення кінцевої календарної дати чинності включно або виконання чого-небудь (постанови Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №803/350/17 та у справі №815/4720/16, 13.06.2018 у справі №815/1298/17, 14.08.2018 у справі №803/1387/17, 28.08.2018 у справі №814/4170/15, 08.10.2018 у справі №927/490/18 та 27.09.2022 у справі №918/1195/21).

Отже, з урахуванням наведеного, необґрунтованим є визначення у розрахунку позивача початку періодів прострочення саме з 11 числа місяця, наступного за розрахунковим, оскільки право на нарахування 3% річних виникає лише з наступного дня за останнім днем строку виконання зобов`язання.

Водночас, суд правомірно погодився з запереченнями відповідача стосовно безпідставності визначення позивачем у розрахунку кінцевої дати періодів прострочення, погашення за якими було здійснено шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, дати, яка передує даті другого підпису уповноваженого представника сторони договору.

Так, за своєю правовою природою припинення зобов`язання зарахуванням зустрічної вимоги - це одностороння угода, яка оформляється заявою однієї із сторін, згідно з вимогами ст. 601 ЦК України.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однією сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Згідно з ч. 2 ст. 601 ЦК України зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Законодавство не передбачає спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви як одностороннього правочину. За загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми), відповідну заяву про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням. Моментом припинення зобов`язань сторін у такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.

Таким чином, зарахування можливе за наявності таких умов: зустрічність вимог, тобто сторони беруть участь у двох зобов`язаннях, і при цьому кредитор в одному зобов`язанні є боржником в іншому зобов`язанні; однорідність вимог (гроші, однорідні речі), строк виконання яких настав.

Наслідком здійснення такого правочину є припинення як обов`язку заявника перед адресатом, так і обов`язку адресата перед заявником з моменту здійснення заяви про зарахування, що зумовлює необхідність визначення заявником тих вимог до нього, які відповідають вказаним вище умовам.

Заяви однієї сторони достатньо для проведення зарахування, а якщо інша сторона не погоджується з проведенням такого зарахування, вона вправі звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до суду, що в подальшому буде підставою для перегляду рішення в даній справі за нововиявленими обставинами.

Отже, моментом припинення зобов`язань сторін в такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.

Як вірно зазначено місцевим господарським судом, фактичне оформлення сторонами факту зарахування актом, який підписано з боку представників обох сторін, фактично не змінює правової природи та порядку припинення зобов`язань сторін шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Як було зазначено вище, частина електричної енергії за актами купівлі-продажу електричної енергії оплачена відповідачем шляхом перерахування грошових коштів. Інша частина оплати була здійснена шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог непогашених грошових зобов`язань сторін, на підтвердження чого позивачем долучено до матеріалів справи акти зарахування зустрічних однорідних вимог, які було описано вище.

Зобов`язання сторін згідно актів зарахування зустрічних однорідних вимог є припиненими з моменту проставлення підписів з боку Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго», а не з дати останнього підпису - підпису представника Державного підприємства «Гарантований покупець».

Одночасно, судом також спростовано твердження відповідача, що нарахування може здійснюватися лише за кожним актом купівлі-продажу електроенергії окремо, а не наростаючим підсумком, оскільки ст. 625 ЦК України передбачає нарахування 3% річних та інфляційних втрат за порушення грошового зобов`язання незалежно від підстави його виникнення за окремою господарською операцією чи за їх сукупністю, тобто, їх нарахування залежить саме від обставин порушення грошового зобов`язання. Отже, відповідні заперечення відповідача не вказують на помилковість розрахунку позивача.

Здійснивши власний перерахунок з урахуванням наведених вище обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що за порушення строків розрахунків з оплати електроенергії за актами купівлі-продажу обґрунтованим є нарахування та стягнення з відповідача 3% річних на загальну суму 81302648,71 грн, а не 102515461,81 грн, як заявлено позивачем.

Щодо наведеного позивачем розрахунку інфляційних втрат судом встановлено наступне.

У постанові Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19, зокрема зазначено, що стягнення інфляційних і процентів річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, є способом компенсації майнових втрат кредитора, а не способом відшкодування шкоди.

До того ж, Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведених норм закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Подібний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, 04.10.2019 у справі №915/880/18, 26.09.2019 у справі №912/48/19 та 18.09.2019 у справі №908/1379/17.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, базою для нарахування інфляційних є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений. Періодом, за який розраховуються інфляційні втрати, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція) (аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.11.2022 у справі №910/21124/20 та 13.03.2024 у справі № 904/5899/21).

Питання розрахунку інфляційних втрат у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання також було предметом розгляду об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №905/21/19, за наслідками розгляду якого об`єднана палата в постанові від 26.06.2020 виклала правовий висновок про те, що при зменшенні суми боргу, внаслідок часткового виконання зобов`язання боржником, сума погашення має відніматися не від основного боргу, який існував на початок розрахункового місяця, а від суми основного боргу, помноженої на індекс інфляції у цьому місяці (фактичної вартості грошей на кінець розрахункового місяця з урахуванням інфляційних процесів). А подальший розрахунок інфляційних збитків здійснюється з урахуванням саме проіндексованого залишку основного боргу за попередній місяць у тій же послідовності (шляхом перемножування на індекс інфляції за наступний місяць та віднімання конкретної суми погашення боргу у новому розрахунковому місяці).

У справі №910/13071/19 Велика Палата Верховного Суду вказала на порядок розрахунку інфляційних втрат та наголосила, що якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - «дефляція», то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінет Міністрів України №1078 від 17.07.2003 (подібний висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду від 11.07.2024 у справі №910/5349/22). Сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця. А тому, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці. Розрахунок інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання відображається, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме: час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не нараховується.

За висновками місцевого господарського суду, безпідставним є нарахування позивачем інфляційних втрат на неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання, де час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями).

Таким чином, здійснивши власний перерахунок, місцевий господарський суд дійшов висновку, що обґрунтованим є нарахування та стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 347831071,34 грн.

Як наслідок, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо часткового задоволення позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» та стягнення з відповідача 347831071,34 грн інфляційних втрат і 81302648,71 грн 3% річних.

Окрім цього, як було зазначено вище, посилаючись на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2021 у справі №902/417/18, відповідач просив суд зменшити заявлені до стягнення 3% річних та інфляційні втрати до 1 грн.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Схоже правило міститься в ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, за змістом зазначених норм суд має право зменшити розмір штрафних санкцій, зокрема, з таких підстав: належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора; якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин. Такий перелік підстав для зменшення розміру штрафних санкцій не є вичерпним, оскільки ч. 3 ст. 551 ЦК України визначає, що суд має таке право і за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до усталеної практики право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують як наявність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій, так і заперечення щодо такого зменшення.

У постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 Велика Палата Верховного Суду сформувала висновок про те, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, з огляду на принципи розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і відсотків річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери кредитора. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають правове значення, та, зокрема, зазначених критеріїв суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

За обставинами справи №902/417/18 у п. 5.5 договору сторони дійшли згоди щодо зміни розміру відсоткової ставки, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, і встановили її в розмірі 40% річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем, та 96% річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення 90 календарних днів. За товар вартістю 205538,92 грн до подання позовної заяви до суду відповідач сплатив 107157,00 грн. Заборгованість в розмірі 98381,92 грн відповідач сплатив після відкриття провадження у справі. Водночас, на цю заборгованість, яка на момент звернення до суду з позовом ще не була погашена, позивач нарахував 40306,19 грн пені, 30830,83 грн штрафу, 110887,30 грн відсотків річних, а разом 182024,32 грн, що майже в два рази перевищувало суму основного боргу.

Врахувавши очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у виді штрафу, пені і відсотків річних, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, Велика Палата Верховного Суду у справі №902/417/18 вважала справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям, обмежити розмір санкцій сумами штрафу і пені, які вже вирішено судами попередніх інстанцій стягнути, та відмовити у стягненні відсотків річних.

Крім цього, як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05.06.2024 у справі №910/14524/22, зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку, за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів. Тому в питаннях підстав для зменшення розміру штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України, не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд вирішує це питання на власний розсуд з огляду на конкретні обставини, якими обумовлене таке зменшення.

Виключність випадку для зменшення судом розміру процентів річних нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України має бути підтверджена встановленими судами дійсно надзвичайними обставинами.

Проте, у даній справі позивач заявив до стягнення з відповідача відсотки річних у розмірі, передбаченому законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України), а у справі №902/417/18 відсотки були визначені договором у розмірі 40%.

Таким чином у справі, що розглядається, порушення принципів розумності, справедливості та пропорційності як винятковий випадок для зменшення відсотків річних, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України, судом не встановлено та не доведено відповідачем.

Також, Велика Палата Верховного Суду не зазначала про можливість зменшення інфляційних втрат. При цьому, законом не передбачено права суду на зменшення інфляційних втрат.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені у постанові від 02.07.2025 у справі №903/602/24: «Отже, саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних.

Відтак розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.

Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (Методологічні положення щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затверджені наказом Державного комітету статистики України №519 від 14.11.2006).

Інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці, вони об`єктивно виникають унаслідок знецінення грошових коштів, а їх стягнення є компенсацією за понесені втрати.

Компенсація кредитору інфляційних втрат згідно з положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України є мінімальною гарантією захисту його інтересів, яка забезпечує збереження цінності грошових коштів протягом прострочення оплати боржником відповідних товарів, робіт чи послуг.

Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони, як уже зазначалося, входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат.

Верховний Суд у своїй практиці послідовно дотримується правової позиції щодо неможливості зменшення розміру інфляційних втрат - висновки про це викладено в постановах Верховного Суду від 05.10.2023 у справі №904/4334/22, 24.01.2024 у справі №917/991/22, 01.10.2024 у справі №910/18091/23 та 05.11.2024 у справі №902/43/24».

Як наслідок, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого господарського суду про відсутність законодавчо визначених підстав для зменшення 3% річних та інфляційних втрат.

У своїй апеляційній скарзі відповідач вказує, що суд першої інстанції невірно визначив граничну дату періоду нарахувань в частині дат припинення зобов`язань шляхом підписання актів зарахування зустрічних однорідних вимог, в той час як наявні преюдиціальні обставини, встановленні рішеннями судів у справах №№910/9201/23 та 911/2307/24.

Колегія суддів вказує на те, що під час розгляду даної справи судом першої інстанції відповідачем було подано зустрічну позовну заяву з вимогами до Приватного акціонерного товариства «Укргідроенерго» про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, яка обґрунтована порушенням останнім своїх зобов`язань за договором №2262/01/21 від 10.09.2021 про надання послуг із збереження доступності електричної енергії для побутових споживачів у частині оплати вартості послуг.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.04.2025 у справі №910/3098/25, яка залишена без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.07.2025, зустрічну позовну заяву і додані до неї документи повернуто Державному підприємству «Гарантований покупець».

28.07.2025 Верховний Суд у справі №910/3098/25 постановив хвалу, якою відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державного підприємства «Гарантований покупець» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.04.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.07.2025.

Мотивуючи таку відмову, Верховний Суд зауважив, що предметом первісного позову є стягнення з Державного підприємства «Гарантований покупець» інфляційних втрат та 3% річних у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем своїх обов`язків за договором №454/03/22 від 08.03.2022 купівлі-продажу електричної енергії в частині здійснення своєчасних розрахунків за електричну енергію. Зустрічну позовну заяву обґрунтовано порушенням Приватним акціонерним товариством «Укргідроенерго» своїх зобов`язань за договором №2262/01/21 від 10.09.2021 про надання послуг із збереження доступності електричної енергії для побутових споживачів у частині оплати вартості послуг. Суди попередніх інстанцій, приймаючи до уваги предмет та підстави первісних та зустрічних позовних вимог, обґрунтовано зауважили, що зазначені вимоги не пов`язані однією підставою їх виникнення, спільними доказами, задоволення однієї не виключає задоволення іншої, вони не випливають одна з іншої. З огляду на вищезазначені обставини, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для повернення зустрічної позовної заяви відповідно до ч. 6 ст. 180 ГПК України.

З огляду на зазначене слід зробити висновок, що посилання відповідача на наявні преюдиціальні обставини, встановлені рішеннями судів у справах №№910/9201/23 та 911/2307/24, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки предметом розгляду даних справ були саме спірні правовідносини щодо порушення зобов`язань за договором №2262/01/21 від 10.09.2021 про надання послуг із збереження доступності електричної енергії для побутових споживачів у частині оплати вартості послуг і суд касаційної інстанції чітко і однозначно визначив, що предмет та підстави первісних (в даному випадку вимог у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем своїх обов`язків за договором №454/03/22 від 08.03.2022 купівлі-продажу електричної енергії в частині здійснення своєчасних розрахунків за електричну енергію) та зустрічних (вимог Державного підприємства «Гарантований покупець» за договором №2262/01/21 від 10.09.2021 про надання послуг із збереження доступності електричної енергії для побутових споживачів у частині оплати вартості послуг) позовних вимог не пов`язані однією підставою їх виникнення, спільними доказами, задоволення однієї не виключає задоволення іншої, вони не випливають одна з іншої.

У постанові від 18.06.2024 у справі №914/585/22 Верховний Суд висловився щодо преюдиціальних фактів, тобто тих, що встановлені рішенням чи вироком суду, які набрали законної сили, і їх значення для розгляду інших справ. За висновком суду касаційної інстанції, преюдиціальність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиціальні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №910/11287/16 та 19.12.2019 у справі №520/11429/17.

Водночас, спори у справах №№910/9201/23 та 911/2307/24 виникли з інших підстав - щодо порушення зобов`язань за договором №2262/01/21 від 10.09.2021 про надання послуг із збереження доступності електричної енергії для побутових споживачів у частині оплати вартості послуг.

Зважаючи на предмет спору, суди не встановлювали обставин щодо умов договору №454/03/22 від 08.03.2022 купівлі-продажу електричної енергії, в тому числі і щодо порядку проведення розрахунків між сторонами договору, а також способів припинення фінансових зобов`язань за таким договором.

Отже, обставини, про які зазначає відповідач, не можна застосувати як преюдиціальні до предмета доказування у справі, що переглядається.

Як наслідок, колегія суддів відхиляє аргументи відповідача, викладені ним в апеляційній скарзі.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76 та 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 16.07.2025 у справі №910/3098/25 ухвалене з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Державного підприємства «Гарантований покупець» не підлягає задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги та відповідно до ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за її подання покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Гарантований покупець» залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.07.2025 у справі №910/3098/25 залишити без змін.

3. Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Державне підприємство «Гарантований покупець».

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк двадцять днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 27.10.2025.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді С.І. Буравльов

В.В. Андрієнко