ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 року м. ОдесаСправа № 915/1534/24
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №1

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Савицького Я.Ф.,

суддів: Принцевської Н.М.,

Ярош А.І.,

секретар судового засідання Полінецька В.С.,

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явися;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Артамонова Андрія Сергійовича

на рішення Господарського суду Миколаївської області

від 28 травня 2025 року (повний текст складено 16.06.2025)

у справі № 915/1534/24

за позовом Миколаївської міської ради

до відповідача фізичної особи-підприємця Артамонова Андрія Сергійовича

про визнання права оренди відсутнім,-

суддя суду першої інстанції: Мавродієва М.В.

місце винесення рішення: м. Миколаїв, вулиця Фалєєвська, 14 Господарський суд Миколаївської області

Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.

В судовому засіданні 29.10.2025, відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, підписано вступну та резолютивну частини постанови без їх проголошення.

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 Миколаївська міська рада (далі також - позивач, Міська рада) звернулась до Господарського суду Миколаївської області з позовом до фізичної особи підприємця Артамонова Андрія Сергійовича (далі також відповідач, ФОП Артамонов А.С.), в якому просила визнати відсутнім право оренди на земельну ділянку площею 36 кв.м, кадастровий номер :01:050:0014, зареєстроване за Артамоновим Андрієм Сергійовичем (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що державна реєстрація внесення змін щодо строку дії договору оренди земельної ділянки, укладеного між ФОП Артамоновим А.С. та Міською радою, є протиправною, оскільки сторони за договором не вносили відповідні зміни до останнього, судові рішення щодо таких змін не ухвалювались, а лише самі приписи ст. 33 Закону України «Про оренду землі» не є підставою для внесення таких змін. Позивач вважає, що вказані реєстраційні дії в реєстрі порушують права власника земельної ділянки територіальної громади м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради на вільне володіння, користування та розпорядження на власний розсуд такою земельною ділянкою.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 28.05.2025 у справі №915/1534/24 (суддя Мавродієва М.В.) позовні вимоги задоволено. Визнано відсутнім право оренди на земельну ділянку площею 36 кв.м., кадастровий номер :01:050:0014 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), зареєстроване за фізичною особою-підприємцем Артамоновим Андрієм Сергійовичем. Стягнуто з фізичної особи-підприємця Артамонова Андрія Сергійовича на користь Миколаївської міської ради через Виконавчий комітет Миколаївської міської ради 3028,00 грн. судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що після 12.12.2019 спірний договір оренди землі продовжено не було, додаткові угоди не укладалися, відповідних рішень Миколаївською міською радою не приймалось, судові рішення щодо таких змін не ухвалювались. У зв`язку з цим, місцевий господарський суд дійшов висновку, що державна реєстрація змін до іншого речового права - продовження права оренди відповідача на спірну земельну ділянку, - є протиправною, оскільки не відповідає вимогам Закону та умовам Договору, на підставі яких здійснено відповідний запис.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, фізична особа-підприємець Артамонов Андрій Сергійович звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Миколаївської області від 28.05.2025 у справі №915/1534/24 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Миколаївської міської ради відмовити в повному обсязі.

Звертаючись з апеляційною скаргою, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам даної справи.

Так, апелянт зазначає, що предметом позову у процесуальному сенсі є звернення позивача до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Посилаючись на предмет позову у даній справі - вимогу про визнання відсутнім права оренди на спірну земельну ділянку, зареєстрованого за Артамоновим А.С., апелянт зазначає, що задоволення такої вимоги не відновить права Миколаївської міської ради, як власника земельної ділянки та його права користування та розпорядженням належним йому майном, виходячи з приписів ст. 152 Земельного кодексу України.

Також, звертаючи увагу на положення ч. 1 ст. 598 та ч. 1 ст. 599 Цивільного кодексу України, апелянт вказує, що примусове виконання зобов`язання щодо повернення земельної ділянки у придатному до використання стані, за наявності передбачених відповідних умов у договорі оренди землі, належить до зобов`язально-правового способу захисту порушеного права.

Відтак, на переконання апелянта, належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є з`явлення вимоги про повернення позивачу спірної земельної ділянки разом з вимогою про визнання відсутнім права оренди у відповідача.

Таким чином, ФОП Артамонов А.С. зауважує, що обраний Миколаївською міською радою у даній справі спосіб захисту не зможе забезпечити і гарантувати відновлення порушеного права, а тому не спроможний надати ефективний захист, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Більш детально доводи ФОП Артамонова А.С. викладені в апеляційній скарзі.

З огляду на зазначене, відповідач просить скасувати оскаржуване рішення та відмовити Миколаївській міській раді в задоволенні позову через обрання останньою не ефективного способу захисту.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.07.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Артамонова Андрія Сергійовича на рішення Господарського суду Миколаївської області від 28.05.2025 у справі №915/1534/24; у зв`язку із відпускною компанією суду продовжено розгляд вказаної апеляційної скарги на розумний строк та призначено справу №915/1534/24 до розгляду на 15.10.2025 о 12:00 год. Також, зазначеною ухвалою позивачу встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

13.10.2025 від Миколаївської міської ради до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач не погоджується з доводами останньої та просить відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Зокрема, позивач зазначає, що на касаційному перегляді Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду знаходилась справа №915/1275/23 за позовною заявою Миколаївської міської ради до фізичної особи-підприємця Зоріної Марії Дмитрівни про скасування державної реєстрації змін та припинення права оренди.

Постановою суду касаційної інстанції від 09.07.2024 у вказаній справі залишено без задоволення касаційну скаргу Миколаївської міської ради на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.03.2024 у справі №915/1275/23, якою було скасовано рішення Господарського суду Миколаївської області від 16.10.2023 у справі №915/1257/23. При цьому, Верховним Судом повністю підтримано позицію суду апеляційної інстанції, який зазначив про неналежний спосіб захисту прав у вказаній справі та встановив, що належним способом захисту прав орендодавця, який у спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди.

Враховуючи вказане, Міська рада переконана у тому, що належним способом захисту прав орендодавця, який у даних спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є саме вимога про визнання відсутнім права оренди.

Посилаючись на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 29.11.2023 у справі №513/879/19, позивач вказує, що відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача

Крім того, Миколаївська міська рада зауважує, що згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18, від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 06.04.2021 у справі №910/10011/19, від 20.10.2021 у справі №9901/554/19, від 08.02.2022 у справі №209/3085/20, від 21.09.2022 у справі №908/976/190, від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц, від 04.07.2023 у справі №233/4365/18, від 12.07.2023 у справі №757/31372/18-ц.

Детальніше позиція Міської ради наведена у відповідному відзиві на апеляційну скаргу.

У зв`язку з неявкою сторін у судове засідання 15.10.2025, ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2025 відкладено розгляд справи №915/1534/24 на 19.10.2025 о 12:30 год.

У судове засідання 29.10.2025 представники сторін не з`явились. Про дату час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином; про причини своєї неявки апеляційному господарському суду не повідомили, будь-яких клопотань не надали.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, явка учасників судового процесу ухвалою суду не визнана обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін.

В судовому засіданні 29.10.2025, відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, підписано вступну та резолютивну частини постанови без їх проголошення.

Згідно зі ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

З огляду на матеріали справи вбачається та не оспорюється сторонами у даній справі, що 12.06.2014 між Миколаївською міською радою, як орендодавцем, та ФОП Артамоновим А.С., як орендарем, було укладено договір оренди землі №10430 (далі Договір оренди землі), за умовами якого орендодавець на підставі рішення Миколаївської міської ради від 25.04.2014 №39/58 орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду земельну ділянку площею 36 кв.м, у тому числі 15 кв.м під тимчасовою забудовою, 21кв.м під проходами, проїздами та площадками (за функціональним призначенням землі громадського призначення, без права передачі її в суборенду (кадастровий номер :01:050:0014; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), для обслуговування тимчасово розміщеного зупинкового комплексу по просп.Жовтневому (на даний час просп.Богоявленський) ріг вул. Південної, непарний бік, без права оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме майно (Ленінський район) (п.п.1.1, 2.1 Договору оренди землі).

Відповідно до п.3.1 Договору оренди землі, в редакції Договору про зміни №242-14 від 14.10.2014, Договір діє до 12.12.2019. Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний письмово повідомити про це орендодавця за шість місяців до спливу строку договору оренди землі. Підставою для укладення договору на новий строк буде відповідне рішення орендодавця.

Відповідно до п.7.1 Договору оренди землі, в редакції договору про зміни №242-14 від 14.10.2014, у разі закінчення терміну оренди, припинення або розірвання договору оренди, орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку вільну від споруд за актом приймання-передачі.

Позивач стверджує, що після 12.12.2019 спірний договір оренди землі продовжено не було, додаткові угоди не укладалися, відповідних рішень Миколаївською міською радою не приймалось.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, земельна ділянка з кадастровим номером :01:050:0014, площею 36 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01 - є комунальною власністю територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради. При цьому, державним реєстратором Брагарем Геннадієм Йосиповичем 28.05.2020 здійснено державну реєстрацію змін до іншого речового права, а саме строк дії Договору оренди землі до 12.12.2019 змінено на строк дії до 12.12.2030; додано термін дії договору оренди продовжено на підставі ст.33 Закону України Про оренду землі.

Як зазначалось вище, Миколаївська міська рада вважає зазначені реєстраційні дії протиправними та такими, що порушують права територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради, як власника спірної земельної ділянки, на вільне володіння, користування та розпорядження на власний розсуд такою земельною ділянкою, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Дослідивши апеляційну скаргу в межах її доводів, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.

Перш за все судова колегія зазначає, що доводи апелянта полягають лише у ствердженні останнього про обрання позивачем при зверненні до суду неефективного способу захисту. На переконання апелянта, у даному випадку Міська рада мала звернутись до суду з вимогами про повернення позивачу спірної земельної ділянки разом з вимогою про визнання відсутнім права оренди у відповідача.

З огляду на наведене, судова колегія здійснює перегляд даної справи лише в межах зазначених апеляційних аргументів, відповідно до приписів ст. 269 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Водночас, спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем (наведений висновок викладений у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі №910/12787/17).

З огляду на положення процесуального закону суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, може застосовуватися лише в разі недоступності для позивача можливості захисту його права (аналогічний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №469/1044/17, від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц, від 16.02.2021 у справі №910/2861/18, від 15.06.2021 у справі №922/2416/17, від 22.06.2021 у справах №334/3161/17 і №200/606/18, від 29.06.2021 у справі №916/964/19, від 31.08.2021 у справі №903/1030/19, від 26.10.2021 у справі №766/20797/18, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19, від 25.01.2022 у справі №143/591/20, від 08.02.2022 у справі №209/3085/20, від 09.02.2022 у справі №910/6939/20, від 22.02.2022 у справі №761/36873/18, від 06.07.2022 у справі №914/2618/16.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19).

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах: від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 02.02.2021 у справі №925/642/19, від 06.04.2021 у справі №910/10011/19, від 22.06.2021 у справі №200/606/18, від 02.11.2021 у справі №925/1351/19, від 25.01.2022 у справі №143/591/20, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, від 06.07.2022 у справі №914/2618/16, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Отже, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Суд, відповідно до викладеної в позові вимоги, може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, який не суперечить закону, але лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Аналогічний висновок наведений у п. 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/3156/17.

Судова колегія вказує, що предметом позову у процесуальному сенсі є звернення позивача до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

У даному випадку предметом позову є вимога про визнання відсутнім права оренди на земельну ділянку комунальної власності площею 36 кв.м. з кадастровим номером :01:050:0014, зареєстрованого державним реєстратором Брагарем Геннадієм Йосиповичем (28.05.2020 здійснено державну реєстрацію змін до іншого речового права, а саме строк дії Договору оренди землі до 12.12.2019 змінено на строк дії до 12.12.2030) за Артамоновим Андрієм Сергійовичем (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01).

Підставою позову Міською радою заявлено відсутність будь-яких обставин для продовження строку дії вказаного Договору оренди, що не спростовано відповідачем у даній справі.

За приписами ст. 152 Земельного кодексу України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою …. (ч. 2). Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (ч. 3 п. б).

У контексті вказаного апеляційна колегія враховую і постанову Великої Палати Верховного Суду від 29.11.2023 у справі №513/879/19 (провадження №14-49цс22), в якій зазначено, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей (записів) про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію. Тому, належним способом захисту прав орендодавця, який у спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача.

Також, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19.02.2024 у справі №567/3/22 (провадження № 61-5252сво23) зробив висновок про те, що належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача.

Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім.

Положеннями ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

При цьому, Висновки Великої Палати Верховного Суду в подібних правовідносинах мають перевагу над висновками касаційних судів у складі Верховного Суду, оскільки відповідно до ст. 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Велика Палата Верховного Суду: 1) у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права; 2) діє як суд апеляційної інстанції у справах, розглянутих Верховним Судом як судом першої інстанції; 3) аналізує судову статистику та вивчає судову практику, здійснює узагальнення судової практики; 4) здійснює інші повноваження, визначені законом. Таким чином, саме Велика Палата Верховного Суду є спеціально створеним колегіальним органом Верховного Суду, метою діяльності якого є забезпечення однакового застосування судами норм права (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.01.2021 у справі № Б-23/75-02 (н.р.Б-7346/2-19).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17 зазначила, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Таким чином, оскільки Велика Палата Верховного Суду у справі №513/879/19 вказала яким є належний спосіб захисту прав у випадку, якщо орендодавець вважає, що зареєстроване право оренди за відповідачем відсутнє (позов про визнання відсутнім права оренди), колегія суддів не убачає підстав для неврахування такого висновку під час розгляду справи №915/1534/24, у якій Миколаївська міська рада, аналогічним чином заперечує наявність права оренди у ФОП Артамонова Андрія Сергійовича.

Відтак, у даному випадку належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, саме про визнання відсутнім права оренди, оскільки судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача.

Судова колегія також наголошує, що даний висновок у повному обсязі підтриманий Верховним Судом у тотожній справі №915/1257/23 за позовом Миколаївської міської ради до ФОП Зоріної Марії Дмитрівни, про що винесена постанова суду касаційної інстанції від 09.07.2024, що спростовує апеляційні аргументи відповідача про те, що обраний Миколаївською міською радою у справі №915/1534/24 є неефективним способом захисту.

З огляду на зазначене, апеляційна колегія вважає, що місцевий господарський суд з достатньою повнотою дослідив усі обставини справи, дав належну оцінку представленим доказам, висновки суду не суперечать матеріалам справи; обставини, які мають значення по справі, судом установлені правильно. Порушень норм матеріального та процесуального права не установлено, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування рішення Господарського суду Миколаївської області від 28.05.2025 у справі №915/1534/24 за наведених скаржником доводів та мотивів апеляційної скарги.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що апеляційна скарга фізичної особи-підприємця Артамонова Андрія Сергійовича на рішення Господарського суду Миколаївської області від 28.05.2025 у справі №915/1534/24 задоволенню не підлягає, що зумовлює залишення оскаржуваного рішення без змін.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 28.05.2025 року у справі №915/1534/24 - залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова відповідно ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у 20-денний строк.

Повний текст постанови складений та підписаний 03.11.2025.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Принцевська Н.М.

Суддя Ярош А.І.