ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" жовтня 2025 р. м. ХарківСправа №922/2802/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Добрелі Н.С.

за участю секретаря судового засідання Хруслової А.К.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Татарінової Катерини Володимирівни
доТовариства з обмеженою відповідальністю "СЛОБОЖАНКА+"
про стягнення коштів

за участю представників:

позивача - не з`явився;

відповідача - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

ФОП Татарінова К.В. звернулася до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до ТОВ "СЛОБОЖАНКА+", в якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за Договором транспортного експедирування, в т.ч. за заявками до цього Договору, в розмірі 100.000, грн, пеню в розмірі 6.887,04 грн, 3% річних у розмірі 669,54 грн, інфляційні втрати в розмірі 1.306,89 грн, а також витрати зі сплати судового збору.

Фактичними підставами позову є невиконання відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині оплати наданих позивачем транспортно-експедиторських послуг.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 01.09.2025 з урахуванням малозначності справи №922/2802/25 в розумінні частини п`ятої статті 12 ГПК України відкрито спрощене позовне провадження, призначено розгляд справи без повідомлення сторін та встановлено учасникам справи строк для подання заяв по суті справи.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 17.09.2025 призначено розгляд справи №922/2802/25 в судовому засіданні на 30.09.2025 о 12:00 год.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 30.09.2025 у справі №922/2802/25 відкладено судове засідання на 21.10.2025 о 13:00 год.

Позивач у призначене на 21.10.2025 судове засідання не з`явився, через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" надіслав заяву (вх.№23655/25 віл 13.10.2025), в якій просить розглянути справу без участі представника ФОП Татарінової К.В., позов підтримує в повному обсязі.

Правом на участь представника в судовому засіданні 21.10.2025 відповідач не скористався, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчить довідка про доставку електронного листа до електронного кабінету ТОВ "СЛОБОЖАНКА+" в підсистемі ЄСІТС "Електронний суд".

Суд зазначає, що явка сторін у судове засідання обов`язковою не визнавалась, а брати участь у судових засіданнях є правом учасників справи, що встановлено статтею 42 ГПК України. Окрім того, за висновками суду в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого, суд дійшов висновку, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Перевіривши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд встановив наступне.

Між ФОП Татаріновою К.В. (експедитор) та ТОВ "СЛОБОЖАНКА+" (клієнт) був укладений Договір транспортного експедирування від 06.01.2025 №0601-П (надалі - Договір). За умовами якого експедитор від свого імені та за рахунок клієнта зобов`язався надати транспортно-експедиторські послуги з організації, здійснення та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів клієнта автомобільним, морським, авіа та/або залізничним транспортом на території України та/або за її межами, а клієнт зобов`язався прийняти та оплатити надані послуги, та інші платежі, передбачені цим Договором, а також обґрунтовані затрати експедитора, які підлягають сплаті експедитором третім особам.

Умови надання конкретних послуг, а також перелік конкретних послуг та операцій, що необхідні для здійснення перевезень, узгоджуються сторонами в заявці, яка складається в письмовій формі, підписується клієнтом і надається експедитору за допомогою засобами електронного зв`язку або засобами поштового зв`якзу. Заявка є невід`ємною частиною даного Договору. У випадку виникнення розбіжностей у тлумаченні умов за даним Договором, пріоритетним є умови, зазначені в заявці (пункт 1.2. Договору).

Згідно з підпунктами 2.1.1., 2.1.12. пункту 2.1. Договору клієнт зобов`язаний завчасно (не менш ніж за 5 робочих днів до моменту завантаження) направляти експедитору засобами електронного зв`язку або засобами поштового зв`язку заявку на надання транспортно-експедиторських послуг, підписану уповноваженою особою, яка обов`язково має містити відомості зазначені в пункті 1.3. Договору та інші об`єктивно необхідні відомості для належного виконання сторонами своїх обов`язків. Своєчасно в порядку, передбаченому цим Договором, сплатити належну плату Експедитору, суму фрахту, частина якої підлягає сплаті третім особам, а також відшкодувати документально підтверджені додаткові витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта.

Відповідно до підпункту 2.2.1. пункту 2.2. Договору експедитор зобов`язаний завчасно (не менш, ніж за добу до завантаження) письмово акцептувати заявку клієнта на умовах визначених в ній або на інших обґрунтованих умовах, чи відхилити її. З моменту письмового акцепту заявка вважається прийнятою до виконання, і відмова від її виконання однією зі сторін є підставою для пред`явлення штрафних санкцій.

В пунктах 4.1., 4.2., 4.4. Договору передбачено, що ціна Договору зазначається в заявках. Порядок розрахунків, форма, терміни і сума фрахту узгоджується сторонами в заявці (замовленні), що є невід`ємною частиною даного Договору. Сума фрахту включає в себе винагороду експедитора та суму, що підлягає сплаті третім особам, залученим для виконання замовлення. Сума фрахту не включає в себе додаткові витрати. Оплата за виконані послуги та додаткові витрати в процесі виконання послуг здійснюється без урахування взаємних претензій протягом 3-х календарних днів з моменту отримання копій транспортних документів, рахунку, податкової накладної, акту виконаних робіт.

Цей Договір набирає чинності з моменту підписання і діє протягом одного року , але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами прийнятих на себе обов`язків (пункт 8.1. Договору).

Як зазначає позивач, ним на виконання умов укладеного Договору були надані відповідачу транспортно-експедиторські послуги на загальну суму 109.900,00 грн, про що свідчать заявки та акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 04.02.2025 №001646, від 12.02.2025 №001680, від 13.02.2025 №001679, від 17.02.2025 №001704, від 18.02.2025 №001706, від 20.02.2025 №001717, від 24.02.2025 №001728, від 25.02.2025 №1733, від 29.04.2025 №001941, від 30.04.2025 №1951, а також виставлені ФОП Татаріновою К.В. рахунки на оплату та акти здачі-прийняття робіт (надання послуг).

Платіжною інструкцією від 30.04.2025 №302 відповідачем було сплачено за транспортно-експедиторські послуги грошові кошти в сумі 10.000,00 грн, як зазначає позивач частина з яких (600,00 грн) була зарахована як сплата за заявкою від 04.02.2025 №001646.

Листом від 09.05.2025 відповідач повідомив позивача про наявну заборгованість у розмірі 109.300,00 грн та запропонував графік її погашення.

В подальшому позивач надіслав на адресу відповідача претензію від 11.06.2025 №11-06/1, в якій запропонував останньому протягом 5 календарних днів з моменту отримання претензії сплатити кошти в розмірі 109.300,00 грн.

Надалі, позивач надіслав на адресу відповідача вимогу від 16.07.2025 вих. №16-07/1, в якій запропонував останньому протягом 3 календарних днів з моменту отримання цієї вимоги підписати та направити на адресу ФОП Татарінової К.В. наступні документи: заявки на перевезення; акти здачі-приймання робіт (надання) послуг, а також відповідні товарно-транспортні накладні.

Платіжною інструкцією від 23.07.2025 №371 відповідач сплатив позивачу грошові кошти в розмірі 9.300,00 грн за транспортно-експедиторські послуги згідно з Договором. Зазначені кошти, як зазначає позивач були розподілені останнім наступним чином: 2.300,00грн за заявкою від 04.02.2025 №001646 та 7.000,00 грн за заявкою від 29.04.2025 №001941.

Позивач зазначає, що заборгованість відповідача за Договором станом на дату звернення з даним позовом до суду становила 100.000,00 грн та залишається несплаченою.

Враховуючи невиконання відповідачем зобов`язань за укладеним Договором, позивач вернувся до господарського суду з даним позовом про стягнення заборгованості, пені, відсотків річних та інфляційних втрат.

Заперечуючи проти даного позову, відповідач у відзиві зазначив, що частина первинних документів, а саме: заявок від 13.02.2025 №001679, від 29.04.2025 №001941 та від 30.04.2025 №001951, а також відповідних актів виконаних робіт від 17.02.2025 №001679, від 30.04.2025 №001941 та від 01.05.2025 №001951 не підписана зі сторони відповідача, а отже такі послуги не можна вважати належним чином виконаними. Таким чином, позивач не надав належного та допустимого доказу в обґрунтування наявності підстав для стягнення заборгованості в сумі 38.000,00 грн. Окрім цього, відповідач просить суд зменшити розмір заявленої до стягнення пені до 886,35 грн, посилаючись на скрутне фінансове становище та введення воєнного стану та території України.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Так, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Судом встановлено, що укладений між позивачем та відповідачем правочин за своїм змістом та правовою природою є договором про надання послуг, а саме: транспортно-експедиторських, який підпадає під правове регулювання норм глави 65 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

Розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату (стаття 931 ЦК України).

Відповідно до статті 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договір транспортного експедирування укладається у письмовій формі. Істотними умовами договору транспортного експедирування є: відомості про сторін договору: для юридичних осіб - резидентів України: найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України; вид послуги експедитора; вид та найменування вантажу; права, обов`язки сторін; відповідальність сторін, у тому числі в разі завдання шкоди внаслідок дії непереборної сили; розмір плати експедитору; порядок розрахунків; пункти відправлення та призначення вантажу; порядок погодження змін маршруту, виду транспорту, вказівок клієнта; строк (термін) виконання договору; а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено, що в даному випадку, відносини між сторонами носять договірний характер, укладений між ними Договір підписано уповноваженими особами, предметом судових розглядів не виступав, недійсним судом не визнавався. Таким чином, укладений між сторонами Договір є дійсним, укладеним належним чином та є обов`язковим для виконання сторонами.

Спірні правовідносини між сторонами виникли внаслідок виконання договірних зобов`язань щодо надання транспортно-експедиторські послуг, відтак укладений сторонами Договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань.

Як свідчать матеріали справи, позивач надавав відповідачу транспортно-експедиторські послуги, про що свідчать надані копії заявок від 04.02.2025 №001646, від 12.02.2025 №00168, від 13.02.2025 №001679, від 17.02.2025 №001704, від 18.02.2025 №001706, від 20.02.2025 №001717, від 24.02.2025 №001728, від 25.02.2025 №1733, від 29.04.2025 №001941, від 30.04.2025 №1951.

У вказаних вище заявках міститься інформація про, зокрема, експедитора, замовника, планових дат подання ТЗ/вивантаження, маршрут, найменування вантажу, вартість перевезення, порядок розрахунків, тощо.

Також позивачем виставлялися відповідачу рахунки на оплату наданих транспортно-експедиторських послуг, а також були складені відповідні Акти здачі-приймання робіт (надання послуг).

Статтею 530 ЦК України передбачено строк (термін) виконання зобов`язання. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню за настанням цієї події.

Умовами укладеного Договору (пункти 4.1., 4.2.) передбачено, що ціна Договору зазначається в заявках. Порядок розрахунків, форма, терміни і сума фрахту узгоджується сторонами в заявці (замовленні), що є невід`ємною частиною даного Договору.

Судом встановлено, що частина документів, а саме: заявки від 13.02.2025 №001679, від 29.04.2025 №001941, від 30.04.2025 №001951, а також Акти здачі-приймання робіт (надання послуг) від 17.02.2025 №001679 на суму 18.000,00 грн, від 30.04.2025 №001941 на суму 7.000,00 грн та від 01.05.2025 №001951 на суму 13.000,00 грн не містять підпису ТОВ "СЛОБОЖАНКА+", про що зазначено відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Разом із тим, в матеріалах справи міститься лист ТОВ "СЛОБОЖАНКА+" від 09.05.2025, в якому останній визнав, що заборгованість перед позивачем станом на 09.05.2025 становила 109.300,00 грн та запропонував графік погашення такої заборгованості.

Відповідно до частини четвертої статті 165 ГПК України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

У відзиві відповідач не зазначив жодного заперечення щодо дійсності вказаного вище листа, яким була визнана заборгованість у розмірі 109.300,00 грн, натомість заперечив щодо недоведеності позивачем заборгованості в розмірі 38.000,00 грн.

Суд звертає увагу на те, що така поведінка відповідача не відповідає принципу естопель і доктрині venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки). У судовій практиці принцип добросовісності охоплює естопель та заборону суперечливої поведінки (venire contra factum proprium). Естопель правовий принцип, згідно з яким сторона позбавляється права без розгляду питання по суті висувати певні заперечення або заяви, які явно розходяться з її початковим поведінкою. Принцип заборони суперечливої поведінки (venire contra factum proprium) базується на правилі, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Принцип «естопель», зокрема, застосовано в практиці Європейського суду з прав людини («Хохліч проти України», заява № 41707/98; «Рефаг парті зі (Партія добробуту) Туреччини та інші проти Туреччини», заяви №№ 41340/98, 41342/98, 41344/98), він підлягає застосуванню і українськими судами.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 у справі №449/1154/14 визначено, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з висновком Верховного Суду, сформульованим у постанові від 16.02.2022 у справі №914/1954/20, суди мають враховувати принцип добросовісності - стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина заборони суперечливої поведінки, в основі якої лежить принцип добросовісності, базується на римській максимі: ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, та, що не відповідає попереднім заявам або поведінці однієї сторони, за умови, що інша розумно на них покладається.

За змістом частини другої статті 13 ЦК України недобросовісна поведінка однієї особи, яка полягає у вчиненні дій, що можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Сутність зловживання правом полягає у недобросовісному вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, зокрема всупереч меті останнього. Заборона зловживання правом по суті випливає з властивості рівнозваженості, закладеної у принципі юридичної рівності учасників цивільних правовідносин. За змістом приписів Цивільного кодексу України поняття "добросовісність" ототожнюється з поняттям "безвинність", а "недобросовісність" - з виною. За діяння, якими завдано шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, на підставі частини третьої статті 39 Цивільного кодексу України). Оскільки настання відповідальності, за загальним правилом, пов`язується з виною, то такі діяння є винними (див. висновок сформульований Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 04.09.2020 у справі № 311/2145/19).

Таким чином, поведінка та дії управнених та зобов`язаних сторін (позивача та відповідача) повинні відповідати принципу добросовісності та сутності чесної ділової практики, будуватися на взаємоповазі та дотриманні інтересів усіх учасників цих відносин.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України). Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Цивільне законодавство ґрунтується на вільному здійсненні цивільних прав, а також добросовісності учасників цивільних правовідносин при здійсненні цивільних прав і виконання обов`язків. Таким чином, особа не може отримувати переваги від недобросовісної поведінки.

Як вже було зазначено вище, у своєму листі від 09.05.2025 відповідач визнав наявну заборгованість перед позивачем у розмірі 109.300,00 грн та навіть запропонував відповідний графік її погашення. Натомість, після звернення ФОП Татарінової К.В. до господарського суду з вимогою про стягнення заборгованості за Договором, відповідач зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту надання транспортно-експедиторських послуг на суму 38.000,00 грн. Така поведінка відповідача містить ознаки недобросовісної, оскільки сторона спочатку визнає наявність факту, а потім частково заперечує його.

На підставі викладеного, суд робить висновок, що відсутність підпису відповідача на заявках та актах здачі-приймання робіт (надання послуг) на загальну суму 38.000,00 грн не спростовує факту надання послуг позивачем відповідачу на вказану суму. Окрім цього, в матеріалах справи міститься товарно-транспортна накладна від 14.02.2025 №14107 котра також додатково підтверджує надання позивачем транспортно-експедиторських послуг за заявкою від 13.02.2025 №001679.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Враховуючи наведені обставини, а також наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, беручи до уваги фактичні дії сторін, а також зважаючи на те, що надані позивачем на підтвердження факту надання транспортно-експедиторських послуг за Договором є більш вірогідними, суд дійшов висновку про підтвердження позивачем факту надання послуг відповідачу за заявками від 13.02.2025 №001679, від 29.04.2025 №001941, від 30.04.2025 №001951 на загальну суму 38.000,00 грн.

В силу статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Станом на дату звернення з даним позовом до суду заборгованість відповідача за Договором становила 100.000,00 грн.

Всупереч вимог статті 13 та статті 74 ГПК України (судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень) відповідачем доказів, які б спростовували факт наявності заборгованості в розмірі 100.000,00 грн до суду не надано.

Відповідно до частини першої статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Приймаючи до уваги приписи статті 526 ЦК України, якою передбачено, що зобов`язання повинні виконуватись сторонами у встановлених договором або законом порядку і строках, приймаючи до уваги викладені обставини; доведеність з боку позивача факту порушення відповідачем умов Договору та діючого законодавства та оскільки відповідачем не спростовано наявності заборгованості, та оскільки докази надані позивачем є більш вірогідними, суд дійшов висновку про наявність у справі достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за Договором у розмірі 100.000,00 грн.

Згідно з частиною першою статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Крім суми заборгованості позивач просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 6.887,04 грн, 3% річних у розмірі 669,54 грн та інфляційні втрати в розмірі 1.306,89 грн.

Згідно з приписами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня за несвоєчасну оплату послуг передбачена пунктом 3.10. Договору. Згідно з ним у випадку несвоєчасної оплати послуг клієнт сплачує експедитору пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення, а також інші санкції передбачені законами України. Сплата пені не звільняє від оплати суми фрахту та додаткових витрат.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зазначає, що сплата відсотків річних від простроченої суми не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Наведені вище норми права та встановлені судом обставини, а саме факт прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання в частині своєчасної оплати наданих позивачем транспортно-експедиторських послуг, свідчить про правомірність нарахування позивачем відповідачу пені, відсотків річних та інфляційних втрат.

Перевіривши правильність здійснених позивачем розрахунків пені, 3% річних та інфляційних втрат судом встановлено, що такі розрахунки виконані згідно з нормами чинного законодавства та у відповідності до умов Договору. Доказів протилежного (контррозрахунку відповідача) матеріали справи не містять.

Разом із тим, відповідачем заявлено клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій до 886,35 грн, суд зазначає наступне.

У частині третій статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Виходячи з аналізу наведених вище положень, суд зазначає, що зменшенню підлягають саме штрафні санкції (неустойка), а не відсотки річних та інфляційні втрати, котрі не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Ці нарахування виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Суд зазначає, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, строку прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.04.2018 у справі №925/1471/16).

Всупереч вимог статей 13, 74 ГПК України (кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень) відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, зокрема, фінансової звітності, інших доказів тяжкого фінансового стану або виникнення інших суттєвих негативних наслідків для інтересів відповідача, які б давали підстави вважати, що в даному випадку наявні виняткові обставини, з урахуванням яких суд міг скористатися своїм правом та зменшити розмір штрафних санкцій, у даному випадку пені.

Обставини, на які посилається відповідач, зокрема, введення воєнного стану,є загальними і для позивача та для відповідача. Перекладення ризику їх настання лише на одну з сторін правовідносин не відповідає засадам справедливості цивільного законодавства та принципу рівності сторін перед законом та судом.

Враховуючи наведене, з урахуванням матеріальних інтересів обох сторін, їх фінансового стану, ступеню вини відповідача у виникненні спору, неможливість перекладати комерційні ризики на позивача, суд вважає, що клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій задоволенню не підлягає.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за Договором у розмірі 100.000, грн, пені в розмірі 6.887,04 грн, 3% річних у розмірі 669,54 грн, інфляційних втрат у розмірі 1.306,89 грн.

Відповідно до діючого законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Відповідно до статті ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Частиною четвертою статті 11 ГПК України унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994).

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується статтею 129 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, витрати позивача зі сплати судового збору в розмірі 3.028,00 грн покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись статтями 1, 4, 20, 73, 74, 76-79, 86, 123, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СЛОБОЖАНКА+» (Україна, 61121, Харківська обл., м. Харків, вул. Героїв Праці, буд. 66, кв. 196, ) на користь Фізичної особи-підприємця Татарінової Катерини Володимирівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість за Договором транспортного експедирування в розмірі 100.000,00 грн, пеню в розмірі 6.887,04 грн, 3% річних у розмірі 669,54 грн, інфляційні втрати в розмірі 1.306,89 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 3.028,00 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складання повного рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції Східного апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено "23" жовтня 2025 р.

Суддя Н.С. Добреля