ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" жовтня 2025 р. Справа№ 910/4896/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Линник А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Київської міської ради

на рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2025

у справі № 910/4896/25 (суддя Марченко О.В.)

за позовом Київської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю «П-9»

про усунення перешкод у володінні та розпорядженні земельною ділянкою,

за участю представників сторін згідно з протоколом судового засідання, -

ВСТАНОВИВ:

Київська міська рада (далі також - КМР, Рада) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «П-9» (далі також - Товариство) про усунення перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою, яка розташована за адресою: місто Київ, Оболонський район, АДРЕСА_2, шляхом зобов`язання Товариства знести об`єкт самочинного будівництва, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бутько М.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 08.10.2021, індексний номер: 60841890, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 80.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.07.2025 у справі №910/4896/25 відмовлено у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано нормами статей 15, 16, 317, 328 376 ЦК України та встановленими судом обставинами недоведеності Радою самочинного будівництва єдиної нежитлової будівлі, розміщеної на спірній земельній ділянці, та право власності на яку визнано рішенням Мінського районного суду м. Києва від 24.05.1994 у справі №2-2702.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Київська міська рада звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, Рада вказує на те, що рішення суду ґрунтується на неналежних та недопустимих доказах. Зокрема, рішення Мінського районного суду м. Києва від 24.05.1994 у справі №2-27022702 і від 17.11.1997 у справі №2-3210 є недопустимими доказами, оскільки викладені російською мовою, при цьому матеріали справи не містять перекладу цих документів на українську мову. Відтак, судові рішення не відповідають вимогам статті 91 ГПК України, Конституції України, положенням Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної», Закону України «Про судоустрій та статус суддів», ст. 79 Закону України «Про нотаріат».

Київська міська рада також звертає увагу суду на площу житлового будинку та його характеристики, які визначені в договорі дарування від 09.04.1985 та тих технічних характеристик, які відбулись під час неодноразового складання технічного паспорту на будівлю. Частина дерев`яного будинку не лише трансформувалась у нежитлову будівлю, але й з`явились невідомі фундаменти площею 108,0 кв. м., а в подальшому - площею 111,9 кв. м.

Приймаючи рішення у справі, суд зобов`язаний був дослідити всі обставини справи та надати оцінку як кожному доказу окремо так і в їх сукупності. Проте, суд першої інстанції самоусунувся від обов`язку дослідження та оцінки всіх доказів у справі, зокрема того чи є вказаний у договорі дарування від 09.04.1985 року будинок 1917 року тією ж будівлею, на яку оформлено право власності громадянки ОСОБА_1 та чи міг зберегтись дерев`яний будинок побудований в 1917 році. При цьому, саме реєстрація права власності на фундамент дає можливість отримати в користування земельну ділянку комунальної власності поза процедурою прилюдних торгів, що порушує інтереси територіальної громади.

Рада також підкреслює, що відповідачем не надано жодного документу, який би підтверджував надання земельної ділянки у власність чи користування. Також відповідно до наданих відповідачем документів вбачається незрозуміла трансформація не лише площі дерев`яного будинку, але й трансформація житлового будинку в нежитлову будівлю без будь-якої дозвільної документації та погоджень. Також матеріали справи не місять доказів існування саме дерев`яного будинку побудованого в 1917 році, а надані Відповідачем документи містять відомості лише щодо проведення реєстраційних дій щодо майна, яке нібито існує. Будинкова книга не містить відомостей щодо місця реєстрації осіб на АДРЕСА_1, а більша частина осіб є студентами, що ставить під сумнів достовірність наданого доказу Відповідачем.

Також, Київською міською радою направлявся запит до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо проведення обстеження земельної ділянки на АДРЕСА_2 з кадастровим номером :78:111:0012. До акту обстеження було долучено докази фото фіксації, відповідно до яких вбачається, що на земельній ділянці відсутній дерев`яний будинок, у зв`язку з чим Рада просить долучити ці нові докази та врахувати їх під час апеляційного перегляду спору.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.08.2025 апеляційну скаргу Київської міської ради передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Тищенко А.І., Михальської Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.08.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2025 у справі №910/4896/25 та призначено її розгляд на 02.10.2025. Товариству з обмеженою відповідальністю «П-9» встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 08.09.2025. Ухвалою суду також витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/4896/25.

02.09.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «П-9» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. Товариство наполягає на тому, що історія виникнення та зміни власників об`єкта нерухомого майна, яке сьогодні належить ТОВ «П-9» та розміщується на земельній ділянці є прозорою та підтверджується низкою документів, на противагу безпідставним твердженням Київської міської ради.

Що стосується господарської будівлі загальною площею 111,9 кв.м та туалету площею 1.8 кв.м, відповідач повідомив, що згідно з довідкою ТОВ «Бюро технічної інвентаризації оформлення землі та нерухомості» від 23.09.2021 вих. №220921 про показники об`єкта нерухомого майна відповідно до проведеної інвентаризації від 23.09.2021 господарська будівля загальною площею 111,9 кв.м та туалет площею 1,8 кв.м зруйновані.

Відтак, на час виникнення спору на спірній земельній ділянці була розміщена лише нежитлова будівля площею 34,7 кв.м.

Товариство також вважає безпідставними доводи Ради з приводу неналежності доказів, а саме, рішення Мінського районного суду м. Києва у справі №2-2702 1994 від 24.05.1994 та рішення Мінського районного суду м. Києва у справі №2-3210/1997 від 17.11.1997 як таких, що викладені російською мовою та з огляду на відсутність офіційного перекладу цих текстів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.10.2025 у розгляді апеляційної скарги Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2025 у справі №910/4896/25 оголошено перерву до 23.10.2025.

У судовому засіданні 23.10.2025 колегією суддів розглянуто питання щодо долучення до матеріалів справи нових доказів, доданих Радою до апеляційної скарги.

Так, у апеляційній скарзі Радою зауважено, що нею було скеровано запит до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо проведення обстеження земельної ділянки на АДРЕСА_2 з кадастровим номером :78:111:0012. Обстеження було проведено, у зв`язку з чим до апеляційної скарги Радою додано новий доказ, а саме, акт обстеження земельної ділянки від 25.06.2025 №ДК/143-АО/2025. До акту обстеження долучено докази фото фіксації, з яких вбачається, що на земельній ділянці відсутній дерев`яний будинок.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційна скарга не містить жодного обґрунтування неможливості подання цього доказу на розгляд суду першої інстанції.

Більше того, ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2025 було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні 23.06.2025 суд поставив на обговорення питання щодо закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Представники сторін у підготовчому засіданні 23.06.2025 повідомили суд про те, що заяв і клопотань не мають, ними вчинені усі дії, передбачені у підготовчому провадженні, у зв`язку з чим просили суд розглянути справу по суті.

Оскільки акт обстеження земельної ділянки від 25.06.2025 №ДК/143-АО/2025 був створений під час розгляду справи судом першої інстанції, а запит, вірогідно було направлено у межах підготовчого засідання, колегія суддів, з огляду на заяву Ради, зроблену під час закриття підготовчого провадження у справі, а також відсутності доказів неможливості подання цього доказу до суду першої інстанції, не вбачає підстав для задоволення клопотання Ради про долучення до матеріалів справи нових доказів.

Колегія суддів вважає за необхідне підкреслити, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити повністю.

Представник відповідача висловив заперечення проти апеляційної скарги, вказуючи на безпідставність її доводів та вимог, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду - залишити без змін.

У судовому засіданні 23.10.2025 колегією суддів оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Обговоривши доводи апеляційної скарги Київської міської ради, відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши докази наявні у справі, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Товариство є власником таких об`єктів нерухомого майна:

- нежитлової будівлі літ. «А» (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 80) загальною площею 34,7 кв.м, яка належить на праві власності відповідачу та зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 382, виданий 08.10.2021 (право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08.10.2021, номер запису 44381128), яка розміщується на земельній ділянці із кадастровим номером :78:111:0012 площею 0,0912 га, яку позивач просить визнати самочинно-збудованою;

- нежитлової будівлі літ. «А» (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 80) загальною площею 32,9 кв.м, яка належить Товариству на праві приватної власності та зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 369, виданий 07.10.2021 (право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08.10.2021, номер запису 44375712) та розміщується на земельній ділянці із кадастровим номером :78:111:0008 площею 0,0963 га.

Цей об`єкт нерухомого майна було споруджено ще у 1917 році.

Спочатку вказані два об`єкти нерухомого майна складали собою домоволодіння, загальною площею 65,4 кв.м, що включало жилий будинок літ. А, жилою площею 35,4 м.кв, жилий будинок літ. Б, площею 30 кв.м, службове приміщення літ. Б та сарай літ. В, погріб, уборну літ. Д, яке належало на праві приватної власності ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Першою Київською державною нотаріальною конторою 13.12.1984 за реєстровим №6Н-18921 та зареєстрованого в Київському бюро технічної інвентаризації 18.12.1984 за №3606.

Крім того, в матеріалах інвентаризаційної справи наявна будинкова книга для прописки громадян, де також вказано колишню власницю ОСОБА_2

ОСОБА_2 09.04.1985 подарувала ОСОБА_3 частини зазначеного домоволодіння.

24.05.1994 на підставі рішення Мінського районного суду м. Києва у справі №2-2702 за ОСОБА_3 було визнано право власності на вказане домоволодіння, з усіма господарськими будівлями, що входять до складу.

У 1995 році частину домоволодіння було подаровано ОСОБА_4 (договір дарування, частки житлового будинку з господарськими будівлями р. № 4с-924 від 02.03.1995).

Рішенням Мінського районного суду м. Києва від 17.11.1997 зі справи №2-3210 було встановлено порядок використання земельної ділянки під домоволодіння.

У 1999 році іншу частину домоволодіння було подаровано ОСОБА_5 (договір дарування жилого будинку від 22.10.1999, зареєстрований в реєстрі за №5с-2115).

У 2013 році, домоволодіння, що належало ОСОБА_3 , перейшло у власність його дітям:

- ОСОБА_5 (свідоцтво про право на спадщину за законом від 25.12.2013 зареєстроване в реєстрі за №1294);

- ОСОБА_4 (свідоцтво про право на спадщину за законом від 25.12.2013 зареєстроване в реєстрі за №1295).

Розпорядженням Оболонської районної державної адміністрації від 19.05.2015 №261 садовому будинку було присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_1 .

26.06.2015 ОСОБА_4 (сторона-2) і ОСОБА_5 (сторона-1) уклали договір про поділ житлового будинку з господарськими будівлями, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Т.І. та зареєстрований у реєстрі за №859, за умовами якого:

- ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є власниками житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 67,6 кв.м (пункт 1.1);

- ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , право власності на вказаний житловий будинок належить на підставі договору про поділ житлового будинку з господарськими будівлями, посвідченого 16.01.2015 приватним нотаріусом Малинського районного нотаріального округу Житомирської області Тимошенко Н.С. та зареєстрованого в реєстрі за №49 (пункт 1.2);

- згідно з відомостями, викладеними в розпорядженні Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 19.05.2015 №261, є можливість поділу зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями таким чином: ОСОБА_4 - житловий будинок, що складається: кімната 2 пл. 10,3 кв.м, кімната 3 пл. 12,6 кв.м (з врахуванням печі); частина веранди приміщення 1 пл. 11,8 кв.м, що складає 51/100 (п`ятдесят одну соту) частину житлового будинку з господарськими будівлями, загальною площею 34,7 кв.м (35,2 кв.м загальна площа без врахування печі), житлова площа 22,9 кв.м; ОСОБА_5 - житлового будинку 9-А, що складається: кімната 2 пл. 8,6 кв.м (з врахування печі), кімната 3 пл. 12,5 кв.м; частина веранди літ «а» кімната 1 пл. 11,8 кв.м, що складає 49/100 (сорок дев`ять сотих) частин житлового будинку з господарськими будівлями, загальною площею 32,9 кв.м (34,6 кв.м загальна площа без врахування печі), житлова площа 12,5 кв.м; загальна площа всього будинку 67,6 кв.м (69,8 кв.м загальна площа без врахування печей), житлова площа 35,4 кв.м; Товариство з обмеженою відповідальністю «Малинське БТІ» передбачає відповідно до статті 183 ЦК України можливість поділу (виділу) нерухомого майна без втрати його цільового призначення (пункт 1.3).

У подальшому ОСОБА_4 відчужила свою частину будинку ОСОБА_1 , про що укладено договір купівлі-продажу житлового будинку від 30.06.2015, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Т.І. та зареєстрований у реєстрі за №865.

Київська міська рада, враховуючи, що земельна ділянка зареєстрована в Державному земельному кадастрі (витяг з Державного земельного кадастру від 24.03.2016 №НВ-016 про земельну ділянку), право комунальної власності територіальної громади міста Києва на яку зареєстровано в установленому порядку (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.06.2016 №39820786 про реєстрацію прав та їх обтяжень) та розглянувши технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), своїм рішенням від 15.06.2016 №ПР-10341, зокрема:

- затвердила технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) громадянці ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_2 (категорія земель - землі житлової та громадської забудови, справа П-9384) (пункт 1);

- передала громадянці ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку площею 0,0912 га (кадастровий номер :78:111:0012) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_2, в Оболонському районі м. Києва із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва (пункт 2).

У 2020- 2021 роках у зв`язку з перейменуванням АДРЕСА_1 було змінено адресу об`єкта нерухомого майна на АДРЕСА_2. Крім того, за бажанням власників, оскільки житловий будинок використовувався фактично як нежитлова будівля було змінено його функціональне призначення та переведено до нежитлового (довідка про показники наявна в матеріалах справи).

08.10.2021 Товариство придбало нежитлову будівлю загальною площею 34,7 кв.м, що розташована на земельній ділянці площею 0,0912 га, кадастровий номер :78:111:0012 (місце розташування: АДРЕСА_2), у ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бутько М.В. та зареєстрованого в реєстрі за №382.

Рішенням Ради від 13.07.2023 №7068/7109 вирішено:

- затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки Товариству для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі (зміна цільового призначення) за адресою: АДРЕСА_2, в Оболонському районі м. Києва (категорія земель - землі житлової та громадської забудови, код виду цільового призначення - 03.10), заява ДЦ від 11.08.2022 №69015-01-03, справа №557239170 (пункт 1);

- змінити вид цільового призначення земельної ділянки площею 0,0912 га (кадастровий номер :78:111:0012) на АДРЕСА_2 на «03.10, для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку» (пункт 2);

- передати Товариству, за умови виконання пункту 4 даного рішення, в оренду на 15 років земельну ділянку площею 0,0912 га (кадастровий номер :78:111:0012) для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі (код виду цільового призначення - 03.10, для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку) на АДРЕСА_2 із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно (право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08.10.2021, номер запису про право власності 44381128, інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.08.2022 №307357269) (пункт 3);

- надати дозвіл на проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки (кадастровий номер :78:111:0012) площею 0,0912 га для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі на АДРЕСА_2, що підлягає продажу Товариству (категорія земель - землі житлової та громадської забудови, код виду цільового призначення - 03.10) (пункт 8).

09.10.2023 Радою (орендодавець) і Товариством (орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Демяненко Т.М. та зареєстрований в реєстрі за №704, за умовами якого:

- орендодавець, на підставі рішення Київської міської ради від 13.07.2023 №7068/7109 передає, а орендар приймає в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку, визначену даним договором, для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі, яка перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва в особі КМР; державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено державним реєстратором Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Урдюк О.Ю., згідно з рішенням від 21.09.2018 №43121640 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, номер запису про право власності 28025062, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000 (пункт 1.1);

- об`єктом оренди відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, рішення Київської міської ради від 13.07.2023 №7068/7109 та даного договору є земельна ділянка з такими характеристиками: кадастровий номер :78:111:0012; місце розташування - АДРЕСА_2, в Оболонському районі м. Києва; категорія земель - землі житлової та громадської забудови; цільове призначення - 03.10 для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаного з отриманням прибутку (для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі); розмір (площа) - 0,0912 га (пункт 2.1);

- згідно з витягом з технічної документації від 22.09.2023 №НВ-023 (за формою відповідно до додатку 17 до Методики нормативної грошової оцінки земельних ділянок (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 01.07.2022 №753)) нормативна грошова оцінка земельної ділянки на дату укладення договору становить 4 995 132,71 грн (пункт 2.2);

- земельна ділянка, яка передається в оренду, не має недоліків, що можуть перешкоджати її ефективному використанню (пункт 2.3);

- на земельній ділянці розміщена нежитлова будівля літ. «А», загальною площею 34,7 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 80, яка згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить на праві власності орендареві (пункт 2.4);

- договір укладено на 15 років (пункт 3.1);

- визначена даним договором орендна плата за земельну ділянку становить платіж, який орендар самостійно розраховує та вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою у грошовій формі (пункт 4.1);

- річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 5 (п`яти) відсотків від її нормативної грошової оцінки; у разі передачі в оренду будівель, споруд, що розташовані на земельній ділянці, розмір річної орендної плати за основним видом діяльності збільшується в 1,2 рази; обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку здійснюється з урахуванням цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством; відповідно до розрахунку розміру орендної плати за земельну ділянку від 25.09.2023 №НГО/2023-58689 (за формою, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 13.12.2006 №1724) річна орендна плата за земельну ділянку становить 249 756,64 грн на рік (підпункт 4.2.1 пункту 4.2).

Предметом спору у справі, що переглядається є вимога Ради до Товариства про знесення належної йому на праві приватної власності будівлі, розташованої на земельній ділянці за адресою: місто Київ, Оболонський район, АДРЕСА_2, як такої, що є об`єктом самочинного будівництва.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції не знайшов підстав для задоволення позовних вимог Ради як таких, що не доведені жодними доказами. Колегія суддів, переглядаючи справу в апеляційному порядку, погоджується з висновками суду першої інстанції.

Так, частинами першою і другою статті 105 Цивільного кодексу Української РСР передбачено, що громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо).

За позовом виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів такий будинок або частина його можуть бути безоплатно вилучені судом і зараховані до фонду місцевої Ради народних депутатів або за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів знесені громадянином, який провадив самовільне будівництво, або за його рахунок. Знесення чи вилучення будинку, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, провадиться, коли громадянин не привів його, після попередження, у відповідність з проектом чи зазначеними нормами і правилами.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 376 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 373 ЦК України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої статті 14 Конституції про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (частина друга статті 373 ЦК України).

Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, суд першої інстанції мотивовано виходив з того, що правовий режим самочинного будівництва врегульовано статтею 376 ЦК України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що стаття 376 ЦК України розміщена у главі 27 «Право власності на землю (земельну ділянку)», тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на землю.

Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18).

У зв`язку з цим, самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки.

Разом із цим, сам по собі факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду, не варто розглядати як окреме відносно факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки.

Здійснення самочинного будівництва порушує права власника земельної ділянки, у тому числі у разі відсутності державної реєстрації права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за відповідною особою. Факт самочинного будівництва змушує власника земельної ділянки діяти з урахуванням того, що на відповідній земельній ділянці наявні певні об`єкти нерухомості - що обмежує можливості як користування, так і розпорядження земельною ділянкою.

Отже, самочинно побудоване нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване за жодною особою, все одно обмежує власника відповідної земельної ділянки в користуванні та розпорядженні такою земельною ділянкою.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово звертала увагу на те, що права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження.

Так, як встановлено судом першої інстанції,

- рішенням Мінського районного суду м. Києва від 24.05.1994 у справі №2-2702 за ОСОБА_3 було визнано право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , що складається з будинку під літерою «А» (за технічним паспортом) з усіма надвірними спорудами.

- рішенням Мінського районного суду м. Києва від 17.11.1997 у справі №2-3210 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа - Державна адміністрація Мінського району м. Києва, про визначення порядку використання земельної ділянки, позов задоволено; визначено порядок конкретного використання земельної ділянки між власниками житлового будинку АДРЕСА_1 , згідно з яким виділено ОСОБА_4 у конкретне користування земельну ділянку площею 881,7 кв.м, розташовану в межах АДРЕСА_1 - 26,86 п.м., за правою межею - 66,2 п.м. + 7,5 п.м.; ОСОБА_3 виділено у конкретне користування земельну ділянку площею 881,7 кв.м, розташовану у межах АДРЕСА_1 - 25,7 п.м., по лівій межі - 33,0 п.м. + 10,2 п.м. + 20,4 п.м.; лінію розділу відповідно до висновку експертів у даній справі прокладено від точки «А», що розділяє кордони АДРЕСА_1 на два відрізки 25,7 п.м. та 26,86 п.м. по осі будинку до точки «Б»; від точки «Б» прокладено відрізок завдовжки 41 п.м. у напрямку перетину лівого та правого кордону до точки «В»; з точки «В» прокладено відрізок довжиною 3,7 п.м. до точки «Г», що розділяє ділянку лівої межі на два відрізки 20,4 п.м. та 7,5 п.м.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Велика Палата Верховного Суду наголошує, що, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (зокрема, пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16, пункт 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі №334/3161/17).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (зокрема, пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі №334/3161/17).

У певних випадках спосіб захисту імперативно «прив`язаний» до певного складу правопорушення. У таких випадках можна стверджувати, що спосіб захисту визначений законом (встановлений законом), тобто термін «встановлений законом» означає не просто те, що він названий в законі (наприклад, є в переліку статті 16 ЦК України, статті 20 Господарського кодексу України), а те, що спосіб захисту за його змістом кореспондує конкретному правопорушенню. У цих випадках положення частини першої статті 5 ГПК України (аналогічне - у частині першій статті 5 ЦПК України) вимагає, щоб суд застосував саме такий спосіб захисту.

Можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 ЦК України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна.

Частинами третьою - п`ятою статті 376 ЦК України, відповідно, встановлено таке.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Отже, знесення самочинно побудованого спірного об`єкта нерухомості відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України є належним та ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво. Також потрібно враховувати положення частини третьої та п`ятої статті 376 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, хоча безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, знаходить вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (постанови від 04.12.2018 у справі №910/18560/16 (пункт 8.5), від 03.04.2019 у справі №921/158/18 (пункт 51), від 22.06.2021 у справі №200/606/18 (пункти 37-38), від 31.08.2021 у справі №903/1030/19 (пункт 54), від 20.07.2022 у справі №923/196/20 (пункт 34)).

Згідно з вказаним принципом особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі №263/6022/16-ц (пункт 42), від 31.08.2021 у справі №903/1030/19 (пункт 54), від 20.07.2022 у справі №923/196/20 (пункт 34)).

Крім того, не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі №910/2861/18 (пункти 92-94), від 20.07.2022 у справі №923/196/20 (пункт 35)).

Визнання права власності в порядку частини третьої або п`ятої статті 376 ЦК України призводить до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна - або особі, яка здійснила самочинне будівництво, надається земельна ділянка у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно як обов`язкова умова для визнання права власності на таке майно (частина третя статті 376 ЦК України); або право власності на самочинно збудоване нерухоме майно визнається за особою - власником земельної ділянки (частина п`ята статті 376 ЦК України).

Таким чином, застосування положень частини третьої або п`ятої статті 376 ЦК України призводить до вирішення спору між особою - власником земельної ділянки та особою, що здійснила самочинне будівництво, і, зокрема, захищає права власника земельної ділянки.

Згідно з положеннями статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини другої статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

При цьому, формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті (пункти 6.31-6.33 постанови від 07.04.2020 у справі №916/2791/13; пункти 53-56 постанови від 23.06.2020 у справі №680/214/16-ц; пункт 46 постанови від 20.07.2022 у справі №923/196/20).

Тобто, відповідно до приписів частин третьої та п`ятої статті 376 ЦК України як особа, що здійснила самочинне будівництво, так і власник земельної ділянки, на якій здійснили самочинне будівництво, можуть набути самочинно збудоване майно у власність. Однак для цього їм необхідно дотримуватись чіткого алгоритму дій, передбаченого в зазначеній статті.

Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 ЦК України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 ЦК України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається.

За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.

Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно (наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 зі справи №916/1174/22).

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, в основу позиції Ради про те, що розташоване на спірній земельній ділянці майно є самочинним будівництвом покладено обставини того, що Рада жодних рішень щодо передачі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 у власність чи користування громадян ОСОБА_5 і ОСОБА_4 не приймала.

При цьому, Рада стверджує, що на спірній земельній ділянці розміщено житловий будинок загальною площею 34,7 кв.м, господарську будівлю площею 11,9 кв.м і туалет площею 1.8 кв.м на будівництво яких позивач жодних дозволів не надавав. На підтвердження цього позивач надає висновок Товариства з обмеженою відповідальністю «Тех Пасс» від 21.09.2020 №2509-181/1 про технічні показники об?єкта нерухомого майна.

Разом з тим, як зазначає сам позивач, житловий будинок загальною площею 34,7 кв.м було збудовано ще у 1917 році, а наявні у матеріалах справи документи відносно такої будівлі не дають підстав вважати, що вона була побудована без відповідних дозволів, які передбачалися законодавством, чинним на момент такого будівництва, а відтак і не може вважатися самочинною.

Окрім того, право власності на вказаний житловий будинок, з огляду на наявність між ОСОБА_3 і його сестрою спору відносно такого права власності, рішенням Мінського районного суду м. Києва від 24.05.1994 у справі №2-27022702 визнано за ОСОБА_3 , а рішенням Мінського районного суду м. Києва від 17.11.1997 у справі №2-3210 визначено порядок використання земельної ділянки, на якій розміщено спірне майно.

ОСОБА_5 і ОСОБА_4 , які є дітьми ОСОБА_3 успадкували спірне майно за заповітом і на підставі укладеного 26.06.2015 договору про поділ житлового будинку з господарськими будівлями, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Т.І. та зареєстрованого у реєстрі за №859, здійснили поділ житлового будинку з господарськими будівлями.

У подальшому ОСОБА_4 продала свою частину будинку ОСОБА_1 , про що укладено договір купівлі-продажу житлового будинку від 30.06.2015, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Т.І. та зареєстрований у реєстрі за №865.

У 2020- 2021 роках у зв`язку з перейменуванням АДРЕСА_1 було змінено адресу об`єкта нерухомого майна на площу АДРЕСА_2 . Крім того, за бажанням власників, оскільки житловий будинок використовувався фактично як нежитлова будівля було змінено його функціональне призначення та переведено до нежитлового (довідка про показники наявна в матеріалах справи).

Станом на даний час, власником нежитлової будівлі загальною площею 34,7 кв.м збудованої у 1917 році є Товариство на підставі укладеного з ОСОБА_1 договору купівлі-продажу.

Що стосується господарської будівлі загальною площею 111,9 кв.м та туалету площею 1.8 кв.м, то згідно з довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «Бюро технічної інвентаризації оформлення землі та нерухомості» від 23.09.2021 вих. №220921 про показники об`єкта нерухомого майна відповідно до проведеної інвентаризації від 23.09.2021 господарська будівля загальною площею 111,9 кв.м та туалет площею 1,8 кв.м зруйновані.

Відтак, на даний час на спірній земельній ділянці розміщена лише нежитлова будівля площею 34,7 кв.м.

Отже, як правильно наголошено судом першої інстанції, питання самочинного будівництва господарської будівлі та туалету є вичерпаним, по-перше, оскільки на момент подання позову таких споруд вже не існувало, а, по-друге, Київською міською радою не надано жодних доказів наявності у Товариства права власності на такі будівлі, тобто в цій частині позов пред`явлено не до того відповідача.

За встановлених судом обставин спорудження нежитлової будівлі площею 34,7 кв.м. відповідно до вимог законодавства, чинного на момент будівництва та введення її в експлуатацію, набуття права власності Товариством на цю будівлю у спосіб, що є законним (купівля-продаж), а також укладення між Радою і Товариством договору оренди щодо спірної земельної ділянки, колегія суддів вважає мотивованими висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин сторін положень ст. 376 ЦК України та знесення розташованого на спірній земельній ділянці нерухомого майна як такого, що побудоване самочинно, що, відповідно, виключає задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Крім цього, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення Мінського районного суду м. Києва від 24.05.1994 у справі №2-27022702 і від 17.11.1997 у справі №2-3210 є допустимими доказами.

Колегія суддів звертає увагу Ради на те, що рішення Мінського районного суду м. Києва від 24.05.1994 у справі №2-27022702 і від 17.11.1997 у справі №2-3210, хоча і викладені російською мовою, однак, були ухвалені відповідно до вимог чинного станом на 1994, 1997 роки процесуального законодавства, задовго до прийняття Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» та Закону України «Про судоустрій і статус судів», а, рішення 1994 року, ще й за два роки до прийняття Конституції України.

Враховуючи ті обставини, що вищевказані судові рішення ухвалені іменем України, набули чинності у встановленому законом порядку, у суду немає підстав для відхилення обставин, встановлених цими судовими рішеннями. Оскільки спори у справах №2-27022702 і №2-3210 не стосуються сторін, що є учасниками справи, що переглядається, суд немає підстав для застосування ст. 75 ГПК України та надання преюдиціального значення окремим обставинам, що мають значення для розгляду спору по суті.

Разом з цим, оскільки чинне рішення суду є обов`язковим, то, у суду немає підстав для його відхилення лише за тієї умови, що текст судового рішення не було перекладено на державну мову, тим більше, що на момент ухвалення рішень Мінського районного суду м. Києва від 24.05.1994 у справі №2-27022702 і від 17.11.1997 у справі №2-3210, стаття 9 Цивільного процесуального кодексу Української РСР (чинний з 1964 року і до 2004 року) встановлювала, що судочинство провадиться українською мовою або мовою більшості населення даної місцевості. Особам, що беруть участь у справі і не володіють мовою, якою провадиться судочинство, забезпечується право робити заяви, давати пояснення і показання, виступати на суді і заявляти клопотання рідною мовою, також користуватися послугам перекладача в порядку, встановленому цим Кодексом. Судові документи, відповідно до встановленого законом порядку, вручаються особам, які беруть участь у справі, в перекладі на їх рідну мову або на іншу мову, якою вони володіють.

Також, на момент ухвалення згаданих судових рішень діяв Закон УРСР «Про мови», та відповідно до статті 18 якого допускалося використання як української, так і російської мов, або будь-якої мови, прийнятної для населення певної місцевості та підходящої для сторін.

За таких обставин, колегія суддів вважає вказані рішення суду належними доказами у справі.

Постанова КЦС Верховного Суду від 18.09.2024 у справі № 751/1620/23, на яку посилається Рада у апеляційній скарзі не може бути застосована до спірних правовідносин сторін, оскільки висновок стосується не рішення суду, викладеного російською мовою, а окремого доказу, оціненого судами, а саме, переліку майна, який містить найменування російською мовою.

«Подібні» правові висновки також викладені у постановах Верховного Суду від 12.03.2025 у справі № 910/20940/21 (910/19964/23) також стосуються окремих доказів, а саме, документів «Соглашение об основных условиях сделки (Term Sheet) № 260419 от 26 апреля 2019 года» та «Дополнительное соглашение № 1 от 26 апреля 2019 года»; від 17.03.2020 у справі № 911/2674/17 - тексту законів Китайської Народної Республіки «Про товарні знаки» та «Про договори», від 26.08.2021 у справі №910/15357/19; у постанові від 04.02.2025 у справі №420/9715/24 - коносаменту №23/203 від 11 серпня 2023 року, маніфесту б/н від 11 серпня 2023 року, копії транзитних митних декларацій та супровідних документів, коносаменту №4 від 02 жовтня 2023 року, коносамент у№2 від 07 листопада 2023 року; а також в ухвалі ВС від 03.02.2025 у справі № 990/211/23 - доказів, поданих Службою безпеки України, як додатків до листа від 28 жовтня 2024 року №16/887/ДСК-в.

У постановах Верховного Суду від 03.03.2025 у справі № 910/628/20, від 26.08.2021 у справі №910/15357/19, від 25.11.2024 у справі №824/41/24, від 14.11.2024 у справі № 824/64/24, від 15.02.2024 у справі № 1.380.2019.001249, від 14.12.2023 у справі №580/1829/20 висновки про необхідність перекладу доказів, поданих іноземною мовою із нотаріальним засвідченням перекладу, навіть «подібні» - відсутні.

Отже, колегія суддів відхиляє доводи Ради як такі, що не підтвердились під час апеляційного перегляду спору.

Колегія суддів також враховує доводи відзиву на апеляційну скаргу у тій мірі, у якій вони узгоджуються з висновками суду апеляційної інстанції, зробленими за наслідками розгляду апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи усі фактичні обставини справи, встановлені місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, а також доводи апеляційної скарги Київської міської ради, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2025 відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доказів і доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України», очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника - Київську міську раду.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2025 у справі №910/4896/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2025 у справі №910/4896/25 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/4896/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 29.10.2025.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко