РІШЕННЯ

Іменем України

27 жовтня 2025 року м. Чернігівсправа № 927/831/25

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Шморгуна В. В., розглянувши матеріали справи у порядку спрощеного позовного провадження

За позовом: Прилуцької окружної прокуратури

вул. В`ячеслава Чорновола, 50-а, м. Прилуки, Чернігівська область, 17500, в інтересах держави в особі

позивача: Міністерства культури та стратегічних комунікацій України,

, вул. Івана Франка, 19, м. Київ, 01601

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Інтерференц систем»,

, вул. Глибочицька, буд. 72, оф. 337, м. Київ, 04052

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Національного історико-культурного заповідника «Качанівка»,

, вул. Музейна, буд. 1, с. Качанівка, Прилуцький район, Чернігівська область, 16735

Предмет спору: про стягнення 11 196,00 грн,

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

не викликались,

ВСТАНОВИВ:

Прилуцька окружна прокуратура в інтересах держави в особі Міністерства культури та стратегічних комунікацій України звернулось до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Інтерференц систем», у якому просить суд стягнути з відповідача на користь Міністерства культури та стратегічних комунікацій України вартість недопоставленого товару у розмірі 11 196,00 грн.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 25.08.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Національний історико-культурний заповідник «Качанівка»; встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті, зокрема, відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали для подання до суду та іншим учасникам справи відзиву на позов з доданими до нього документами.

Ухвала суду від 25.08.2025 була доставлена відповідачу в його Електронний кабінет у підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС 26.08.2025 о 12:34, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Отже, останнім днем для подання відповідачем відзиву є 10.09.2025.

28.08.2025 третя особа через підсистему «Електронний суд» подала до суду письмові пояснення щодо позову, які суд долучив до матеріалів справи, як такі, що подані у порядку та строк, встановлені ГПК та судом, а тому спір вирішується з їх урахуванням.

Згідно з ч. 5, 7 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надходило.

Згідно з ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

Короткий зміст позовних вимог та узагальнені доводи учасників справи.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов укладеного між сторонами договору про закупівлю товарів за державні кошти №2 від 11.11.2024 відповідач передав третій особі талони на паливо для його фактичного відпуску на АЗС. Проте, як зазначає прокурор, третя особа не змогла отримати паливо за талонами на загальну суму 11 196,00 грн у зв`язку з відсутністю палива на АЗС. Оскільки третя особа сплатила відповідачу кошти за товар, який фактично не отримав, прокурор просить стягнути з відповідача на користь Міністерства культури та стратегічних комунікацій України кошти у розмірі 11 196,00 грн.

Відзиву на позов у встановлений строк до суду не надходило.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 4 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Оскільки відповідач не подав відзив у встановлений судом строк, справа вирішується за наявними у ній матеріалами.

Третя особа у свої письмових поясненнях підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити.

Обставини, які є предметом доказування у справі. Докази, якими сторони підтверджують або спростовують наявність кожної обставини, яка є предметом доказування у справі.

24.10.2024 Національним історико-культурним заповідником «Качанівка» на вебпорталі публічних закупівель «Prozorro» розміщено оголошення про проведення відкритих торгів № UA-2024-10-24-009485-а на закупівлю дизельного палива у кількості 1000 літрів за кошти Державного бюджету України.

У довідці №100059 від 30.10.2024 ТОВ «Торговий дім «Інтерференц систем» навело перелік АЗС: АВІАС Плюс (смт. Ічня, вул. Вокзальна, 97-а 26,6 км до Замовника); ANP (м. Прилуки, вул. Іванівська, 88) та ANP (м. Прилуки, вул. Пирятинська, 96).

У гарантійному листі №100059 від 30.10.2024 ТОВ «Торговий дім «Інтерференц систем» зазначило, що заправка автомобілів буде здійснюватися по смарт-картках або скретч-картах (талонах), які дійсні на всій підконтрольній території України.

За результатами проведених торгів переможцем визнано ТОВ «Торговий дім «Інтерференц систем».

11.11.2024 Національний історико-культурний заповідник «Качанівка» (далі Замовник) та ТОВ «Торговий дім «Інтерференц систем» (далі Постачальник) уклали договір про закупівлю товарів за державні кошти (далі Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору Постачальник зобов`язується у 2024 році передати у товар - дизельне паливо за кодом ДК 021:2015:09130000-9 Нафта і дистиляти (далі - Товар) згідно зі специфікацією, а Замовник - прийняти цей Товар та оплатити його на умовах, визначених цим Договором.

Постачальник надає Замовникові товар, а Замовник отримує товар та сплачує вартість Товару за цінами, які зазначені у специфікації, що додається до Договору і є його невід`ємною частиною (п. 1.2 Договору).

Згідно з п. 3.1 Договору ціна Договору становить 55 980,00 грн, у тому числі ПДВ (20%).

Відповідно до п. 4.1 Договору розрахунки за поставлені товари здійснюються на підставі статей Бюджетного кодексу України та на умовах можливої відстрочки платежу строком на 30 календарних днів. У разі затримки бюджетного фінансування розрахунок за товари здійснюватиметься протягом 10 банківських днів з дати отримання Замовником бюджетного призначення на фінансування закупівлі на свій реєстраційний рахунок.

За умовами п. 5.1, 5.2, 5.3 Договору строк постачання товарів: до 31.12.2024.

Місце постачання товарів: АЗС.

Умови постачання товарів: постачання товарів здійснюється за рахунок постачальника.

У пункті 6.2 Договору передбачено, що Замовник має право достроково розірвати цей договір у разі невиконання зобов`язань Постачальником, письмово повідомивши про це у строк три робочі дні; контролювати поставку товарів у строки, встановлені цим Договором.

Згідно з п 6.3 Договору Постачальник зобов`язаний забезпечити поставку товарів у строки, встановлені цим Договором, за отриманими заявками Замовника.

Цей Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2024 (п. 10.1 Договору).

Відповідно до п. 11.2 Договору умови цього Договору не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

У Специфікації (Додаток №2 до Договору) зазначено, що поставці підлягає дизельне паливо у кількості 1000 л загальною вартістю 55 980,00 грн.

Відповідно до видаткової накладної №2096 від 27.11.2024 ТОВ «Торговий дім «Інтерференц систем» передало, а Національний історико-культурний заповідник «Качанівка» прийняв дизельне паливо у кількості 1000 л на загальну суму 55 980,00 грн.

Згідно з платіжною інструкцією №443 від 29.11.2024 Національний історико-культурний заповідник «Качанівка» сплатив ТОВ «Торговий дім «Інтерференц систем» кошти за отримане паливо у сумі 55 980,00 грн.

У позовній заяві прокурор зазначає, що починаючи з 01.01.2025, відповідач припинив поставку дизельного палива на АЗС, а саме: АВІАС Плюс (смт. Ічня, вул. Вокзальна, 97-а 26,6 км до Замовника); ANP (м. Прилуки, вул. Іванівська, 88) та ANP (м. Прилуки, вул. Пирятинська, 96), у зв`язку із чим постачальником фактично недопоставлено Національному історико-культурному заповідник «Качанівка» 200 літрів дизельного пального на суму 11 196,00 грн.

Прокурор надав копії скретч-карток, за якими, за його твердженнями, третя особа не змогла отримати дизельне паливо, а також копії службових записок від 28.01.2025, від 18.02.2025 та від 03.03.2025.

У службовій записці від 28.01.2025 зазначено, що, починаючи з 01.01.2025 і станом на 31.01.2025, на заправках мережі «Авіас Плюс» та «ANP», які розташовані за адресою: м. Ічня, вул. Вокзальна, 97-а; м. Прилуки, вул. Іванівська, 88; м. Прилуки, вул. Пирятинська, 96, немає в наявності бензину та дизельного пального, що унеможливлює використання наявних у заповідника паливних талонів

У службовій записці від 18.02.2025 зазначено, що станом на лютий 2025 року заправки мережі «Авіас Плюс» та «ANP» фактично не працюють, зокрема, кожного дня зовсім не працювали АЗС «Авіас Плюс» та «ANP», які розташовані за адресою: м. Ічня, вул. Вокзальна, 97-а; м. Прилуки, вул. Іванівська, 88; м. Прилуки, вул. Пирятинська, 96.

У службовій записці від 03.03.2025 вказаний перелік невикористаних талонів.

Усі зазначені службові записки підписані завідувачем відділом обслуговування НІКЗ «Качанівка» Юрієм Глухеньким.

Також прокурор надав:

- копію постанови Господарського суду Дніпропетровської області від 06.05.2024 у справі № 904/6005/23 про визнання ТОВ «Торговий дім «АВІАС» банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури;

- скріншоти з сайту компанії «Авіас» за посиланням https://avias.ua/, у яких міститься повідомлення: «Сталася помилка. Не вдається завантажити Карти Google. Докладні технічні відомості можна переглянути на Консолі JavaScript»;

- копії претензій НІКЗ «Качанівка» №2 від 05.03.2025 №85 та від 04.04.2025 №109 до ТОВ «ТД «Інтерференц Систем» про повернення коштів за невикористані талони у розмірі 11 196,00 грн з доказами їх направлення відповідачу;

- реєстраційну карту розпорядника бюджетних коштів (одержувача бюджетних коштів) НІКЗ «Качанівка»; паспорт бюджетної програми на 2024 рік, затверджений наказом Мінкультури від 12.02.2024; план асигнувань (за винятком надання кредитів з бюджету) загального фонду бюджету на 2024 рік НІКЗ «Качанівка»; кошторис на 2024 рік НІКЗ «Качанівка», довідку про зміни до кошторису на 2024 рік від 22.10.2024 №13.4-235 з розшифровкою

Прокурор вважає, що відповідач неналежно виконав свої зобов`язання за Договором, що стало підставою для звернення до суду із цим позовом.

Оцінка суду.

Щодо підстав представництва інтересів держави прокурором в даній справі.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

За змістом ч. 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі 912/2385/18.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, останню прокурором подано в особі Міністерства культури та стратегічних комунікацій України у зв`язку із невиконанням ним своїх обов`язків щодо захисту інтересів держави у суді.

Відповідно до п. 1 Положення про Міністерство культури та стратегічних комунікацій України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №885 від 16.10.2019 (далі Положення №885), Міністерство культури та стратегічних комунікацій України (МКСК) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

МКСК є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах культури, державної мовної політики, популяризації України у світі, державного іномовлення, інформаційного суверенітету України (у частині повноважень з управління цілісними майновими комплексами державного підприємства «Мультимедійна платформа іномовлення України» та Українського національного інформаційного агентства «Укрінформ») та інформаційної безпеки, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сферах відновлення та збереження національної пам`яті, мистецтв, охорони культурної спадщини, музейної справи, вивезення, ввезення і повернення культурних цінностей, кінематографії.

МКСК відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, забезпечує управління в порядку, встановленому законом, історико-культурними заповідниками державного значення (п.п. 94-4 п. 4 Положення №885).

Згідно з п.п. 3, 4 п. 5 Положення №885 МКСК з метою організації своєї діяльності, зокрема, організовує планово-фінансову роботу в апараті МКСК, на підприємствах, в установах та організаціях, що належать до сфери його управління, здійснює контроль за використанням фінансових і матеріальних ресурсів, забезпечує організацію та вдосконалення бухгалтерського обліку; забезпечує ефективне і цільове використання бюджетних коштів.

Відповідно до п. 1.1, 1.5 Положення про Національний історико-культурний заповідник «Качанівка», затвердженого наказом Міністерства культури та стратегічних комунікацій України №847 від 21.11.2024 (далі Положення №847), Національний історико-культурний заповідник «Качанівка» (далі Заповідник) є культурно-освітнім та науково-дослідним закладом. Заповідник є об`єктом державної власності і перебуває у сфері управління Міністерства культури та стратегічних комунікацій України.

Джерелом формування майна та коштів Заповідника, є, у тому числі кошти Державного бюджету України. Діяльність Заповідника здійснюється за рахунок видатків загального та спеціального фондів Державного бюджету України. Бюджетні кошти використовуються Заповідником на забезпечення належного його функціонування, здійснення усіх видів науково-дослідної, культурно-освітньої та пам`яткоохоронної діяльності, розвиток та утримання матеріально-технічної бази реставрації, закупівлі музейних колекцій (п. 6.6, 7.1, 7.1.1, 7.2 Положення №847).

Згідно з п. 10.1 Положення №847 Уповноважений орган управління: здійснює контроль за ефективністю використання і збереженням закріпленого за Заповідником державного майна; у встановленому порядку затверджує кошторис на відповідний рік та зміни до нього згідно з чинним законодавством.

За висновками КГС ВС, викладеними у підпункті 6.45 постанови від 16.05.2021 у справі № 910/11847/19, правовий статус розпорядників бюджетних коштів, їх повноваження та відповідальність визначені положеннями БК України та підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 № 228, якою затверджено Порядок складання, розгляду, затвердження та основні вимоги до виконання кошторисів бюджетних установ (далі - Порядок).

Згідно з п. 6 Порядку для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів.

Відповідно до статті 22 БК України за обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Пунктом 18 частини першої статті 2 БК України передбачено, що головні розпорядники бюджетних коштів - бюджетні установи в особі їх керівників, які відповідно до статті 22 цього Кодексу отримують повноваження шляхом встановлення бюджетних призначень.

Розпорядник нижчого рівня - розпорядник, який у своїй діяльності підпорядкований відповідному головному розпоряднику та (або) діяльність якого координується через нього. (абзац третій пункту 7 Порядку).

Поняття та функції розпорядників бюджетних коштів визначені підпунктом 47 статті 2 БК України, згідно з яким розпорядник бюджетних коштів - бюджетна установа в особі її керівника, уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань, довгострокових зобов`язань за енергосервісом, довгострокових зобов`язань у рамках державно-приватного партнерства, середньострокових зобов`язань у сфері охорони здоров`я, середньострокових зобов`язань за державними контрактами (договорами) щодо закупівлі озброєння, військової техніки, зброї і боєприпасів та здійснення витрат бюджету.

Бюджетне асигнування - повноваження розпорядника бюджетних коштів, надане відповідно до бюджетного призначення, на взяття бюджетного зобов`язання та здійснення платежів, яке має кількісні, часові та цільові обмеження. Бюджетне зобов`язання - будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, згідно з якими необхідно здійснити платежі протягом цього ж періоду або у майбутньому. Бюджетне призначення - повноваження головного розпорядника бюджетних коштів, надане цим Кодексом, законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), яке має кількісні, часові і цільові обмеження та дозволяє надавати бюджетні асигнування (пункти 6, 7 та 8 частини першої статті 2 БК країни).

Абзацами першим та другим пункту 5 Порядку визначено, зокрема, що установам можуть виділятися бюджетні кошти тільки за наявності затверджених та погоджених у випадках, передбачених цим Порядком, кошторисів, планів асигнувань загального фонду бюджету, планів надання кредитів із загального фонду бюджету, планів спеціального фонду. Установи мають право брати бюджетні зобов`язання та здійснювати платежі в межах бюджетних асигнувань, установлених затвердженими та погодженими у випадках, передбачених цим Порядком, кошторисами, планами асигнувань загального фонду бюджету, планами надання кредитів із загального фонду бюджету, планами спеціального фонду.

За змістом абзацу другого пункту 43 Порядку розпорядники мають право провадити діяльність виключно в межах бюджетних асигнувань, затверджених кошторисами, планами асигнувань загального фонду бюджету, планами надання кредитів із загального фонду бюджету, планами спеціального фонду.

З матеріалів проведення спірної закупівлі (№ UA-2024-10-24-009485-а) вбачається, що джерелом фінансування закупівлі є кошти Державного бюджету України.

Отже, у спірних правовідносинах головним розпорядником коштів державного бюджету на фінансування спірної закупівлі є Міністерство культури та стратегічних комунікацій України, яке контролює та забезпечує використання бюджетних коштів за призначенням.

Заповідник у спірних правовідносинах, які виникли щодо закупівлі дизельного палива за Договором, діє як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня (отримувач бюджетних коштів) та є замовником зазначеного товару в обсязі та в межах видатків, що визначені розпорядниками бюджетних коштів вищого рівня (висновки КГС ВС, викладені у підпункті 6.49 постанови від 16.03.2021 у справі № 910/11847/19).

Прокурор звертався до Міністерства з повідомленням про неналежне виконання ТОВ «ТД «Інтерференц систем» своїх зобов`язань за Договором та просив надати інформацію про вжиття заходів щодо усунення вказаних порушень, зокрема, щодо звернення до суду із позовною заявою (лист від 02.07.2025 №54-77-4622вих-25).

Міністерство у листі № 03-05/380 від 26.03.2025 зазначило про підтримання ініціативи прокурора щодо захисту інтересів держави у вказаному випадку.

Отже, підставою реалізації прокурором представницьких функцій стала усвідомлена пасивна поведінка позивача, який є компетентним органом у спірних правовідносинах, і у разі виявлення порушень законодавства має право звернутись до суду щодо захисту порушених інтересів держави, однак цього не зробив.

У порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор повідомив позивача про намір подати позов в інтересах держави в особі Міністерства про повернення коштів за недотриманий товар у розмірі 11 196,00 грн.

За таких обставин у їх сукупності, суд дійшов висновку про доведення з боку прокурора бездіяльності Міністерства культури та стратегічних комунікацій України, як підстави для звернення органу прокуратури до суду за захистом інтересів держави та про наявність підстав для звернення прокурора з цим позовом до суду.

Щодо стягнення з відповідача коштів за недопоставлений товар.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 1 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 1, 2 статті 712 ЦК України).

У статті 664 ЦК України зазначено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

За приписами ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 670 ЦК України якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

За змістом статей 610, 611, 612 ЦК України невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, установлених договором або законом.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Як встановив суд, за умовами Договору відповідач зобов`язався поставити третій особі (Заповіднику) товар дизельне паливо у кількості 1000 л; місце постачання товару АЗС.

Відповідно до видаткової накладної №2096 від 27.11.2024 ТОВ «Торговий дім «Інтерференц систем» передало, а Національний історико-культурний заповідник «Качанівка» прийняв дизельне паливо у кількості 1000 л на загальну суму 55 980,00 грн.

Прокурор стверджує, що починаючи з 01.01.2025, відповідач припинив поставку дизельного палива на АЗС, а саме: АВІАС Плюс (смт. Ічня, вул. Вокзальна, 97-а 26,6 км до Замовника); ANP (м. Прилуки, вул. Іванівська, 88) та ANP (м. Прилуки, вул. Пирятинська, 96), у зв`язку із чим відповідачем фактично недопоставлено Заповіднику 200 літрів дизельного пального на суму 11 196,00 грн.

Прокурор надав копії талонів, за якими, за його твердженнями, Заповідник не зміг отримати пальне.

Відповідно до Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, яка затверджена Спільним наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20 травня 2008 року №281/171/578/155, талон - це спеціальний талон, придбаний за умовами та відпускною ціною обумовленого номіналу, що підтверджує право його власника на отримання на АЗС фіксованої кількості нафтопродукту певного найменування і марки, які позначені на ньому.

Форму, зміст та ступінь захисту бланків талонів установлює емітент талона. При цьому необхідними елементами змісту талона є його серійний та порядковий номери (п. 10.3.3.1 Інструкції).

Заправлення за талонами відображається у змінному звіті АЗС за формою № 17-НП (п. 10.3.3.2 Інструкції).

За загальним правилом для отримання товару на АЗС покупець пред`являє оператору АЗС картку (талон) на пальне. Оператор АЗС здійснює відповідну ідентифікацію талону / картки на пальне, здійснює фактичну передачу (видачу) товару відповідної марки та кількості, після чого талон / картка на пальне залишається у оператора, що є підтвердженням факту отримання покупцем товару зі зберігання відповідного асортименту та кількості.

Таким чином, покупець як власник талонів / карток на пальне, отриманих від постачальника, володіє законним правом на отримання на АЗС, визначених угодою, товару (пального) по талонах / картках у кількості, маркуванні, визначеному у талонах на пальне.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 06.06.2023 у справі №903/666/22.

Пунктом 9 Правил роздрібної торгівлі нафтопродуктами, затверджених постановою КМУ від 20.12.1997 №1442, передбачено, що розрахунки за реалізовані нафтопродукти здійснюються готівкою та/або у безготівковій формі (із використанням електронних платіжних засобів, паливних карток, талонів, відомостей на відпуск пального тощо) в установленому законодавством порядку. Разом з продукцією споживачеві в обов`язковому порядку видається розрахунковий документ установленої форми на повну суму проведеної операції, який підтверджує факт купівлі товару.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що підписання сторонами видаткової накладної не свідчить про поставку Постачальником Замовнику товару за Договором, оскільки фактично Заповіднику передані скретч-картки (талони) на дизельне паливо, які надають право Замовнику на отримання відповідної кількості вже попередньо оплаченого товару (дизельного палива) за Договором в майбутньому.

На підтвердження неможливості отримати 200 літрів дизельного пального прокурор надав службові записки від 28.01.2025, від 18.02.2025 та від 03.03.2025, у яких зазначено, що починаючи з 01.01.2025 і станом лютий 2025 року, на заправках мережі «Авіас Плюс» та «ANP», які розташовані за адресою: м. Ічня, вул. Вокзальна, 97-а; м. Прилуки, вул. Іванівська, 88; м. Прилуки, вул. Пирятинська, 96, немає в наявності бензину та дизельного пального, що унеможливлює використання наявних у Заповідника паливних талонів.

Проте зазначені службові записки не містять жодних конкретних відомостей щодо: способу встановлення факту відсутності пального; точних дат таких випадків; пред`явлених скретч-карток; способу фіксації чи повідомлення про відсутність пального. Більш того, ці записки підписані співробітником Заповідника, тобто заінтересованою особою третьої особи, повноважень якого на вчинення відповідних дій суду не надано.

Щодо інших наданих прокурором доказів суд зазначає наступне.

По-перше, прокурор надав суду копію постанови Господарського суду Дніпропетровської області від 06.05.2024 у справі № 904/6005/23 про визнання ТОВ «Торговий дім «АВІАС» банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, проте жодним чином не обґрунтував яке саме відношення має ТОВ «Торговий дім «АВІАС» до відповідача (ТОВ «Тенегія») або до АЗС «Авіас» та ANP у м. Ічня та у м. Прилуки.

Крім того, у резолютивній частині наданої прокурором постанови від 06.05.2024 у справі № 904/6005/23 зазначено завершити господарську діяльність ТОВ «Торговий дім «АВІАС».

Разом з тим, Договір між позивачем та відповідачем укладений через декілька місяців після цього, а саме 11.11.2024, і як стверджують прокурор та третя особа, товар після цього частково був отриманий, що не узгоджується з доводами прокурора про неможливість отримання товару у саме у зв`язку з банкрутством та припиненням господарської діяльності ТОВ «Торговий дім «АВІАС».

По-друге, у позовній заяві прокурор зазначив, що відповідно до інформації, розміщеної на сайті компанії «Авіас» за посиланням https://avias.ua/, встановлено відсутність відомостей про діючі АЗС на території Чернігівської області, даних про наявність та ціну пального, зокрема дизельного палива, на підтвердження чого надані скріншоти вебсторінок.

У наданих скріншотах з вебсайту за посиланням https://avias.ua/ міститься повідомлення: «Сталася помилка. Не вдається завантажити Карти Google. Докладні технічні відомості можна переглянути на Консолі JavaScript».

Разом з тим, суд вважає, що помилка при завантаженні Карти Google на вебсайті https://avias.ua/ взагалі не може свідчити про відсутність діючих АЗС на території Чернігівської області, оскільки така помилка могла статися з технічних причин як у користувача (прокурора), який здійснював моніторинг (проблем з підключенням, помилок браузера), так і безпосередньо на самому сайті (проблем з підключення до серверу або до сервісу Карти Google).

Подібні технічні збої, як правило, мають тимчасовий характер і не можуть бути належним доказом відсутності або припинення діяльності мережі АЗС.

Відповідно до приписів ст. 13, 74 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Водночас, згідно з ч. 4 ст. 13 названого Кодексу, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Передбачивши право учасникам спору на подання своїх доводів та підтверджуючих певні обставини доказів, законодавець встановлює й процесуальні обов`язки таких учасників шляхом визначення певного процесуального порядку реалізації відповідних прав, у разі недотримання яких без поважних причин настають відповідні негативні наслідки для такого учасника у вигляді неприйняття судом його аргументів, оскільки неподання відповідних доказів найчастіше пояснюється неналежною підготовкою сторони до розгляду справи.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 14 ГПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 ГПК України). Вичерпний перелік підстав звільнення від доказування закріплює ст. 75 ГПК України.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 15.08.2019 у справі № 1340/4630/18, від 28.11.2019 у справі № 918/150/19, від 26.01.2022 у справі № 921/787/20 від 14.06.2022 у справі № 904/3870/21, від 13.09.2022 у справі № 918/1222/21.

Отже, стверджувані прокурором обставини щодо неможливості Заповідником отримати дизельне паливо у заявлених кількості та сумі покладають на прокурора та позивача тягар доказування (обов`язок довести) зазначеного факту.

Однак, як встановив суд, прокурор, позивач та третя особа не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту порушення відповідачем зобов`язань з поставки товару в установлений строк, що свідчило б про наявність права вимагати у ТОВ «ТД «Інтерференц систем» повернення спірної суми грошових коштів у порядку ч. 1 ст. 670 Цивільного кодексу України, статті 693 Цивільного кодексу України.

Щодо вимоги прокурора про стягнення спірних кошти на користь позивача Міністерства культури та стратегічних комунікацій України суд зазначає таке.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Частиною 12 статті 23 Бюджетного кодексу України передбачено, що усі бюджетні призначення втрачають чинність після закінчення бюджетного періоду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

За змістом ч. 1 ст. 57 Бюджетного кодексу України не пізніше 31 грудня поточного бюджетного періоду або останнього дня іншого бюджетного періоду Казначейство України закриває всі рахунки, відкриті у поточному бюджетному періоді для виконання бюджету. Усі надходження і витрати записуються в тому бюджетному періоді, в якому вони здійснені.

Тобто право розпорядників бюджетних коштів на їх використання припиняється 31 грудня поточного року.

Відповідно до п. 10.2. Порядку казначейського обслуговування державного бюджету за витратами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.12.2012 № 1407, на спеціальні реєстраційні рахунки розпорядників бюджетних коштів, відкриті в органах Казначейства, або на поточні рахунки, відкриті в банках державного сектору, зараховуються власні надходження з рахунків, призначених для зарахування до спеціального фонду державного бюджету власних надходжень бюджетних установ, а також кошти, які відносяться на відновлення касових видатків, проведених у поточному бюджетному періоді.

Пунктами 3.1, 3.2 Порядку бухгалтерського обліку окремих активів та зобов`язань бюджетних установ, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 372 від 02.04.2014, визначено, що активи установи у формі дебіторської заборгованості включають розрахунки з покупцями, замовниками та різними дебіторами (розрахунки у порядку планових платежів, з підзвітними особами, з відшкодування завданих збитків, з іншими дебіторами та державними цільовими фондами).

Дебіторська заборгованість визнається активом, якщо існує ймовірність отримання установою майбутніх економічних вигід або досягнення поставленої мети та/або задоволення потреб установи і може бути достовірно визначена її сума.

Отже, у даному випадку недопоставлений спірний товар на суму 11 196,00 грн є дебіторською заборгованістю відповідача перед третьою особою.

Згідно з абз. 1 п. 2.4 Порядку бухгалтерського обліку окремих активів та зобов`язань бюджетних установ, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 372 від 02.04.2014, суми коштів, які надходять у поточному бюджетному періоді на реєстраційні, спеціальні реєстраційні рахунки, відкриті в органах Казначейства, або поточні рахунки, відкриті в установах банків (крім власних надходжень), як повернення дебіторської заборгованості, яка виникла у попередніх бюджетних періодах, перераховуються до доходів загального фонду відповідного бюджету.

Таким чином, відновлення касових видатків - це повернення установі коштів, які вона раніше перерахувала тому чи іншому контрагенту.

Поряд із цим відновлення касових видатків можливо лише в межах одного бюджетного періоду.

Відповідно до роз`яснення Міністерства фінансів України, наданих листом від 06.03.2003 № 021-03/6 та Державного казначейства України від 09.03.2006 № 3.4 - 22/498 та від 12.02.2008 № 7.1-10/744, якщо спочатку нового бюджетного періоду здійснюються повернення зайво виплачених в минулих бюджетних періодах коштів, то зазначені кошти не можуть бути відображені як відновлення касових видатків, а повинні бути перераховані до бюджету.

Отже, кошти, що надходять як відновлення видатків загального фонду попереднього періоду, не можуть бути відновлені для розпорядника, а їх слід перераховувати в доходи загального фонду відповідного бюджету.

При цьому бюджетна установа, як сторона договору, повинна списати відповідну дебіторську заборгованість за попередній бюджетний період шляхом відображення зазначеної операції в бухгалтерському обліку.

З наведених правових норм та обставин справи прослідковується певний ланцюг повернення бюджетних коштів за непоставлений товар, а саме: контрагент > розпорядник нижчого рівня як сторона договору > відповідний бюджет.

При цьому, участь головного розпорядника бюджетних коштів у проведенні таких коштів законодавством не передбачена.

Крім того, відповідно до п. 201-1, 201-7, 201-10 ст. 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з використанням кваліфікованого електронного підпису або удосконаленого електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису, уповноваженої платником особи відповідно до вимог Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на рахунок у банку/небанківському надавачу платіжних послуг як попередня оплата (аванс).

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Пунктом 192.1 ст. 192 Податкового кодексу України визначено, що якщо після постачання товарів/послуг здійснюється будь-яка зміна суми компенсації їх вартості, включаючи наступний за постачанням перегляд цін, перерахунок у випадках повернення товарів/послуг особі, яка їх надала, або при поверненні постачальником суми попередньої оплати товарів/послуг, суми податкових зобов`язань та податкового кредиту постачальника та отримувача підлягають відповідному коригуванню на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, складеному в порядку, встановленому для податкових накладних, та зареєстрованому в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Результат перерахунку податкових зобов`язань і податкового кредиту постачальника та отримувача відображається у складі податкової декларації за звітний податковий період у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику (пункт 192.3 ст. 192 Податкового кодексу України).

Таким чином, у разі повернення постачальником (відповідачем) суми попередньої оплати товару у розмірі 11 196,00 грн у покупця (Заповідника) за результатом здійсненої господарської операції виникають відповідні податкові наслідки щодо коригування відповідних сум податкових зобов`язань та податкового кредиту.

У свою чергу, повернення коштів саме головному розпоряднику (позивачу), по-перше, не відповідає передбаченому законодавством порядку їх повернення до відповідного бюджету, по-друге, не призводить до безпосереднього їх находження до бюджету, а по-третє порушить права та інтереси третьої особи як сторони договору у виді неможливості відображення операції з повернення коштів за непоставлений товар у бухгалтерському обліку (списання відповідної дебіторської заборгованості) та коригування податкового обліку.

Таким чином, у спірних правовідносинах, кошти, сплачені Заповідником за Договором у попередньому періоді (у 2024 році), у разі задоволення позову підлягають стягненню саме на користь Заповідника, який надалі повинен повернути їх до державного бюджету на підставі відповідного платіжного документу, списавши таку дебіторську заборгованість у своєму бухгалтерському обліку та провівши корегування податкового обліку, а відтак вимоги прокурора про стягнення спірних коштів на користь Міністерства є безпідставними.

За наведених обставин, суд доходить висновку, що прокурор та позивач не підтвердили належними та допустимими доказами порушення відповідачем обов`язку щодо своєчасної передачі товару, який був попередньо оплачений, відмови відповідача від здійснення своїх обов`язків, а отже не довів наявність підстав для повернення коштів у розмірі 11 196,00 грн, у тому числі саме на користь Міністерства, що свідчить про відсутність у позивача порушеного права на момент звернення до суду із вимогами щодо стягнення спірних коштів та є підставою для відмови у задоволенні позову.

Висновки суду.

Доказами у справі, відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Інші докази та пояснення учасників справи судом до уваги не приймаються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом було вжито усіх заходів для забезпечення реалізації сторонами своїх процесуальних прав та з`ясуванні усіх питань, винесених на його розгляд.

За наведених у їх сукупності обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо судових витрат.

Оскільки у позові відмовлено, судові витрати, понесені Чернігівською обласною прокуратурою, стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись ст. 13, 14, 42, 73-80, 86, 126, 129, 233, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду у строки, визначені ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Вебадреса Єдиного державного реєстру судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя В. В. Шморгун