ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" серпня 2025 р. м. Київ Справа № 911/821/25

Розглянувши матеріали справи за позовом Заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Бучанської міської ради

до Національної спілки композиторів України

про витребування земельної ділянки

Суддя Т.П. Карпечкін

За участю представників:

від прокурора: Лук`янчук А.В.

від позивача: Резнік М.О.

від відповідача: Поночева А.О.

Обставини справи:

В провадженні Господарського суду Київської області знаходиться справа за позовом Заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Бучанської міської ради до Національної спілки композиторів України про витребування земельної ділянки.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 14.04.2025 відкрито провадження у справі № 911/821/25 за правилами загального позовного провадження. Сторони належним чином повідомлені про дане судове провадження.

В ході підготовчого провадження у справі № 911/821/25 судові засідання відкладались з метою з`ясування усіх обставин, передбачених ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України.

За наслідками підготовчого провадження у справі позивач позовні вимоги підтримав, відповідач проти позову заперечував. Також сторони зазначили про те, що ними повідомлено про всі відомі обставини справи, та надані суду всі наявні у них докази.

На виконання вимог ч. 1 ст. 177 Господарського процесуального кодексу України та ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України судом під час підготовчого провадження у справі № 911/821/25 вирішено питання та вчинено усі дії, необхідні для підготовки справи до розгляду по суті.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Враховуючи те, що судом під час підготовчого судового засідання вирішено питання, зазначені в ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України та вчинено усі необхідні дії, передбачені ст. 177 Господарського процесуального кодексу України, з метою забезпечення правильного, своєчасного та безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті на 06.08.2025.

У судовому засіданні 06.08.2025 представники прокуратури та позивача позовні вимоги підтримали, представник відповідача проти позову заперечував.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення та постанови приймаються, складаються і підписуються складом суду, який розглянув справу.

Відповідно до ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України рішення суду проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд може проголосити лише вступну та резолютивну частини рішення.

У зв`язку з чим, в судовому засіданні 06.08.2025 судом закінчено розгляд справи та за результатами оцінки поданих сторонами доказів, прийнято рішення.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з викладених у позові обставин, Заступником керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Бучанської міської ради подано позов до Національної спілки композиторів України про витребування на користь держави в особі Бучанської міської ради з незаконного володіння Національної спілки композиторів України земельної ділянки рекреаційного призначення з кадастровим номером :01:027:6310.

Прокуратура у позові зазначає, що Київською обласною прокуратурою за результатами аналізу додержання вимог земельного законодавства на території Бучанської міської ради Київської області виявлено порушення вимог земельного законодавства під час реєстрації права власності на земельні ділянки рекреаційного призначення.

Встановлено, що на підставі рішення державного реєстратора Бучанської міської ради Лозінського А.Ю. від 16.04.2020 індексний номер 51998231 за Ворзельською селищною радою зареєстровано право комунальної власності на земельну ділянку рекреаційного призначення площею 7,8577 га з кадастровим номером :01:025:0008.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру від 31.07.2019 № HB-019 вищевказана земельна ділянка перебувала на праві постійного користування у Будинку творчості композиторів «Ворзель» Національної спілки композиторів України на підставі Державного акту від 20.12.1994 КВ № 000003.

В подальшому, на підставі рішення Ворзельської селищної ради від 30.07.2020 № 942-68-VII здійснено поділ вищевказаної земельної ділянки на земельні ділянки з кадастровим номером :01:025:3001 площею 6,7134 га та з кадастровим номером :01:025:3002 площею 1,1443 га.

Земельну ділянку з кадастровим номером :01:025:3002 відповідно до вказаного рішення зобов`язано зареєструвати на праві комунальної власності за Ворзельською селищною радою, а щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:025:3001, що залишається у постійному користуванні Будинку творчості композиторів «Ворзель» Національної спілки композиторів України, зобов`язано зареєструвати зміни речового права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у зв`язку з поділом земельної ділянки з кадастровим номером :01:025:0008.

В подальшому, рішенням державного реєстратора виконавчого комітету Баришівської селищної ради Броварського району Київської області Посєвкіної Т.В. від 16.08.2021 індексний номер 59845703 на підставі рішення Ворзельської селищної ради від 30.07.2020 № 942-68-VII, за відсутності будь-якого правового обгрунтування, за Національною спілкою композиторів України у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:025:3001 площею 6,7134 га.

В подальшому, вказану земельну ділянку поділено на декілька земельних ділянок, у тому числі на земельну ділянку з кадастровим номером :01:027:6310 площею 1,0513 га, право власності на яку на підставі рішення державного реєстратора Гостомельської селищної ради Берези Я.О. від 21.01.2022 з індексним номером 62977005, за відсутності будь-якого правового обгрунтування, зареєстровано за Національною спілкою композиторів України.

Прокуратура у позові зазначає про незаконність вилучення відповідачем земельних ділянок рекреаційного призначення за відсутності згоди власника.

Згідно з п. 24 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України органам місцевого самоврядування (сільським, селищним, міським радам) надано повноваження на розпорядження всіма землями державної власності, розташованими за межами населених пунктів у межах відповідних територіальних громад, крім земель, що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських організацій, Національної академії наук України, національних галузевих підприємств, установ, академій наук).

Відповідно до положень ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Також, земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 149 Земельного кодексу України вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Тобто, земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Прокуратура у позові зазначає, що документація із землеустрою щодо вилучення спірної земельної ділянки із земель комунальної власності, а також щодо припинення права власності у порядку, передбаченому чинним законодавством, рішення (розпорядження) щодо її затвердження відсутні.

Згідно з листом Бучанської міської ради від 05.09.2024 № 12.1-09/6000, ані Ворзельською сільською радою, ані Бучанською міською радою не приймалось рішення щодо вилучення з комунальної власності земельної ділянки з кадастровим номером :01:025:3001, у тому числі і на підставі рішення від 30.07.2020 № 942-68-VII.

Навпаки, як зазначалось вище, даним рішенням надано лише згоду на поділ земельної ділянки з кадастровим номером :01:025:0008, a тому таке рішення за будь-яких обставин не може бути правовою підставою для реєстрації права власності.

Статтею 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлені повноваження державних реєстраторів, серед яких, під час проведення державної реєстрації прав на земельні ділянки державний реєстратор використовує відомості Державного земельного кадастру шляхом безпосереднього доступу до нього у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 9 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за № 1127 від 25.12.15 (далі Порядок), разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідні для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав.

Відповідно до п. 12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор обов`язково використовує відомості Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, а також відомості з інших інформаційних систем, доступ до яких передбачено відповідно до законодавства, у тому числі відомості з Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів (далі Єдиний реєстр документів).

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підстави для відмови в державній реєстрації прав, серед іншого є:

- заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону;

- заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою;

- подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом;

- подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження;

- наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Крім цього, відповідно до п. 59 Порядку, для державної реєстрації права власності на земельну ділянку в разі, коли в документах, що подаються для такої реєстрації, відсутні відомості про її кадастровий номер, а також у разі, коли в результаті доступу до Державного земельного кадастру державним реєстратором встановлено відсутність відомостей про відповідну земельну ділянку, також подається витяг з Державного земельного кадастру про таку земельну ділянку.

Однак, при прийнятті державним реєстратором рішення з індексним номером 59845703 від 16.08.2021 щодо державної реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:025:3001 за Національною спілкою композиторів України, порушено вимоги ст. ст. 78, 116, 149 Земельного кодексу України та його Перехідних положень, ст. ст. 10, 23, 24, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.п. 9, 12, 40, 59, 81-2 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, а саме не встановлено невідповідності заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, невідповідності відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному земельному кадастрі, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах, внаслідок чого державу в особі Бучанської міської ради позбавлено права власності і розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером :01:025:3001, яка в подальшому поділена на земельні ділянки, у тому числі з кадастровим номером :01:027:6310.

Як наслідок, рішення державного реєстратора з індексним номером 62977005 від 21.01.2022 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим помером :01:027:6310 за Національною спілкою композиторів України також є незаконним за вищенаведених обставин.

З огляду на вищевикладене, за твердженням прокуратури, оскільки реєстрація права власності за відповідачем відбулась без достатніх правових підстав та з порушенням вимог закону, документи, на підставі яких здійснено реєстраційні дії, не відповідають ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та не засвідчують факту набуття ним права і не могли бути підставами для державної реєстрації такого права, прокуратура зазначає, що спірна земельна ділянка підлягає витребуванню з незаконного володіння відповідача.

При цьому, визначаючи спосіб захисту порушеного права держави, прокуратура наполягає саме на витребуванні земельної ділянки з незаконного володіння відповідача відповідно до ч. 3 ст. 388 Цивільного кодексу України і стверджує, що позов є віндикаційним і подається в інтересах неволодіючого власника до незаконного володільця, який незаконно заволодів майном.

В обгрунтування підстав для представництва прокурором інтересів держави, прокуратура зазначає, що з метою встановлення наявності підстав для представництва в суді державних інтересів в особі Бучанської міської ради 07.10.2024 на адресу Бучанської міської ради направлено лист за № 15/1-1033вих.24 в якому викладено обставини протиправного набуття права приватної власності на спірні земельні ділянки та пропозицією самостійно вжити заходи реагування щодо їх повернення.

Однак, остання листом від 10.10.2024 № 12.1-09/6710 повідомила про неможливість самостійно звернутися до суду із відповідним позовом.

Таким чином, уповноважений державою орган неналежно виконує свої повноваження щодо усунення перешкод у користуванні і розпорядженні землями водного фонду, у зв`язку із чим у прокурора виникають обгрунтовані підстави для захисту інтересів держави в особі Бучанської міської ради та для звернення до суду з таким позовом.

З огляду на викладене, Київська обласна прокуратура відповідно до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» звертається до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Бучанської міської ради, який спрямований на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання незаконного заволодіння земельними ділянками, які є власністю Українського народу.

Крім того, установлено, що спірна земельна ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення, а уповноваженим органом рішень щодо її відведення у приватну власність не приймалось. Наведене свідчить становить суспільний інтерес і позов спрямований на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання ефективного і раціонального використання земель.

В ході розгляду спору відповідач подав відзив, у якому позовні вимоги заперечував з підстав відсутності у прокуратури повноважень на звернення з даним позовом, що також є втручанням в компетенцію органу місцевого самоврядування.

Щодо правомірності набуття земельної ділянки Національної спілки композиторів України відповідач надав пояснення, що згідно з Постановою КМУ від 10 липня 1998 р. № 1058 відповідно до статей 9 і 21, пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про професійних творчих працівників та творчі спілки» Кабінет Міністрів України постановив:

1. Фонду державного майна протягом 1998 року за поданням творчих спілок України передати у їх власність нерухоме майно творчих спілок колишнього Союзу РСР, яке станом на 24 серпня 1991 р. згідно з правоустановчими документами перебувало у віданні творчих спілок колишнього Союзу РСР або у володінні чи користуванні відповідних республіканських або територіальних структур, згідно з додатком 1.

Правоустановчими документами, за якими визначається належність нерухомого майна творчим спілкам колишнього Союзу РСР, вважати їх статути і положення, статути і положення творчих спілок України, підприємств, установ та організацій цих спілок, акти прийняття-передачі об`єктів, договори купівлі-продажу, а в разі необхідності інші документи - розподільні баланси, матеріали технічної інвентаризації тощо, оформлені в установленому порядку.

Міністерству економіки, Фонду державного майна і Міністерству юстиції у місячний термін розробити і затвердити Порядок передачі нерухомого майна у власність творчих спілок.

2. Органам, уповноваженим управляти державним майном, передати творчим спілкам України у безоплатне довічне користування нерухоме майно, яке є державною власністю і було в їх користуванні на момент прийняття Верховною Радою України постанови від 10 квітня 1992 р. N 2268-XII (2268-12) «Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України», згідно з додатком 2 (Абзац перший пункту 2 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ N 1474 (1474-2000-п) від 27.09.2000).

Установити, що приміщення, які входять до складу зазначеного нерухомого майна, надаються творчим спілкам України для здійснення ними статутних завдань без права передачі в оренду (крім тимчасового надання їх у користування у зв`язку з проведенням культурно-освітніх заходів) і утримуються за рахунок власних коштів.

Підприємства, установи та організації Спілки композиторів СРСР, будинки і споруди яких передаються у власність Національної спілки композиторів України:

Виробничий комбінат Музичного фонду СРСР, м. Київ, вулиця Татарська, 32.

Будинок творчості композиторів «Ворзель» Українського відділення Музичного фонду СРСР, Київська область, смт Ворзель, вул. Ворошилова, 51.

Згідно даної Постанови, майно було передано у 1998 році, а отже на той час діяла редакція Земельного Кодексу Української СРСР (редакція 22 червня 1993 року), ст. 30, згідно якої, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Таким чином, об`єкт нерухомого майна передавався, як цілісний майновий комплекс, будівля разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована.

Згідно із нормами чинного законодавства цілісний майновий комплекс - об`єкт, сукупність активів якого забезпечує провадження окремої господарської діяльності, що визначає загальнодержавне значення підприємства, на постійній і регулярній основі. Цілісними майновими комплексами можуть бути структурні підрозділи, які в установленому порядку відокремлюються в самостійні об`єкти.

Таким чином, все нерухоме майно, яке передавалось до Національної спілки композиторів України включало в себе в тому числі земельні ділянки, на яких таке майно розташовується.

Однак, як зауважує відповідач, прокуратура у позовній заяві жодним чином не згадує та не надає оцінку існуючим будівлям та спорудам, що розміщені на спірній земельній ділянці. Також відповідач зауважує, що прокуратура у позові наводить у якості підстав протиправності володіння відповідачем земельною ділянкою виключно помилки та зауваження до процедури реєстрації, що жодним чином не впливає на правомірність володіння.

Також відповідач наголошує, що згідно із висновками, викладеними у Постанові ВП ВС від 12.07.2023 у справі 757/31372/18 визначено, що спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу.

Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (п. 57). У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (п. 58). Задоволення судом позовної вимоги має з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права) дозволити досягнути мети судочинства, зокрема реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, і той, який обрав позивач, можна використати для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких він звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним, зокрема неефективним, і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлену позовну вимогу взагалі не можна використати для захисту права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, таку вимогу не можна розглядати як спосіб захисту (п. 60).

Отже, повинне існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20.10.2011 (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16.02.2017 (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Відщповідач також зауважує, що ст. 388 Цивільного кодексу України передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі зазначеної норми залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача на підставі зазначеної норми. Волею є детерміноване i мотивоване бажання особи досягти поставленої мети. Сама по собі воля не тягне юридичних наслідків для відповідної особи. Волевиявлення - прояв волі особою зовні, завдяки чому воля стає доступною для сприйняття іншими особами.

У запереченнях на відповідь на відзив прокуратура посилається на норми Земельного кодексу України в чинній редакції, а не в редакції, яка діяла на момент набуття позивачем права власності на розташовану на спірній земельній ділянці нерухомість.

Також прокуратура зазначає про наявність у відповідача права на земельну ділянку під належною відповідачу нерухомістю в розмірі, необхідному для обслуговування такої нерухомості. При цьому, прокуратура не наводить жодних обставин щодо врахування факту наявності на спірній земельній ділянці належної відповідачу нерухомості, її конфігурації та розміру, та не обґрунтовує розміру земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування належної відповідачу нерухомості. При цьому, прокуратура наполягає на витребуванні у відповідача всієї земельниї ділянки та вважає, що попередньо земельна ділянка, необхідна для обслуговування нерухомості мала бути узгоджена з власником Ворзельською селищною радою та попередньо вилучена у неї.

У запереченні на відповідь на відзив відповідач зауважив, що правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Така ж позиція Великої Палати Верховного Суду згідно Постанови № 910/18560/16 від 04.12.2018.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давного Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

На час набуття права власності на об`єкти нерухомого майна відповідачем, законодавство імперативно передбачало перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить вияв у правилах статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України.

У зв`язку з чим, відповідач зауважує, що у випадку задоволення позовних вимог не обгрунтованим залишається питання нерухомого майна, що знаходиться на спірній земельній ділянці, в т.ч. здійснення права користування, володіння та розпорядження таким зі сторони відповідача.

Відповідач стверджує, що земельна ділянка використовується за цільовим призначенням та набута відповідачем правомірним шляхом, що виключає наявність достатніх підстав для задоволення позовних вимог.

Бучанська міська рада надла додаткові пояснення, у яких зазначила, що відповідно до абз. 5 ст. 21 Закону України «Про професійних творчих працівників та творчі спілки» від 07.10.1997, джерелом формування майна творчих спілок є майно колишніх загальносоюзних творчих спілок ІНФОРМАЦІЯ_1 , до якого належать розташовані на території України будинки, споруди, матеріально-технічні засоби, які станом на 24.08.1991, згідно з правоустановчими документами, перебували у віданні творчих спілок колишнього Союзу РСР або у володінні чи користуванні відповідних республіканських або територіальних структур.

Згідно з п. 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про передачу нерухомого майна творчим спілкам» від 10.07.98 №1058 Фонд державного майна України було зобов`язано протягом 1998 року за поданням творчих спілок України передати у їх власність нерухоме майно творчих спілок колишнього Союзу РСР, яке станом на 24 серпня 1991 року згідно з правовстановлюючими документами перебувало у віданні творчих спілок колишнього Союзу РСР або у володінні чи користуванні відповідних республіканських або територіальних структур, згідно з додатком 1.

Вказаним додатком затверджено перелік розташованих на території України підприємств, установ та організацій творчих спілок колишнього Союзу РСР, будинки і споруди яких передаються у власність творчих спілок України.

На виконання названої постанови Кабінету Міністрів України, спільним наказом Міністерства економіки України, Фонду державного майна України та Міністерства юстиції України 18.08.1998 року № 110/1639/45/5 було затверджено Порядок передачі нерухомого майна у власність творчим спілкам, який 10.09.1998 року зареєстрований в Міністерстві юстиції України за № 559/2999. В п. 2 даного Порядку передбачено, що об`єктами передачі є розташоване на території України нерухоме майно (будинки, споруди, що входять до складу цілісних майнових комплексів підприємств, установ і організацій чи їхніх структурних підрозділів, або окремі індивідуально визначені будівлі, споруди, нежитлові приміщення) загальносоюзних творчих спілок колишнього Союзу РСР, визначене у додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 10 липня 1998 року № 1058.

При цьому Порядком визначено, що не є об`єктами передачі земельні ділянки, на яких розташовані будинки та споруди загальносоюзних творчих спілок колишнього Союзу РСР.

Таким чином, позивач ввжає, що Національна спілка композиторів України не мала правових підстав для розпорядження земельною ділянкою, на якій розташовані відповідні об`єкти нерухомого майна, що передавались їй у власність відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 10.07.1998 № 1058.

Таким чином, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:025:3001 зареєстровано незаконно, з порушенням вимог Земельного кодексу України та спеціального законодавства у сфері державної реєстрації, без належного підтвердження припинення речового права державної установи та без відповідного волевиявлення органу місцевого самоврядування.

З огляду на викладене, Бучанська міська рада вважає, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:025:3001 та земельна ділянка яка в подальшому була поділена :01:025:6310, підлягає витребуванню з незаконного володіння, як така, що вибула з володіння територіальної громади без достатньої правової підстави.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення учасників провадження, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд було встановлено наступні обставини, які є предметом доказування у справі.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно ч.ч. 3-4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Відповідно до ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, у чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 року у справі № 912/2385/18).

Отже, зазначені в позовній заяві обставини у своїй сукупності вказують на те, що прокурором дотриманий порядок, передбачений ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» для представництва позивача у даній справі.

Щодо тверджень прокуратури та позивача щодо необхідності попереднього вилучення земельної ділянки з комунальної вланості для можливості оформлення відповідачем прав на земельну ділянку, на якій розташована його нерухомість та яка необхідна для обслуговування будівель, суд зауважує на некоректності відповідної позиції.

Зокрема, належність земельної ділянки до комунальної власності визначає компетенцію органу, уповноваженого на відання та розпорядження земельною ділянкою і не породжує прав в розумінні приватно-правових відносин.

Тобто, в даному випадку мова може йти про реалізацію відповідним органом місцевого самоврядування визначеної законом компетенції щодо володіння, розпорядження та користування земельною ділянкою комунальної власності.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи,

Як зазначає прокуратура у позові, спірна земельна ділянка перебувала на праві постійного користування у Будинку творчості композиторів «Ворзель» Національної спілки композиторів України на підставі Державного акту від 20.12.1994 КВ № 000003.

В подальшому, на підставі рішення Ворзельської селищної ради від 30.07.2020 № 942-68-VII здійснено поділ вищевказаної земельної ділянки на земельні ділянки з кадастровим номером :01:025:3001 площею 6,7134 га та з кадастровим номером :01:025:3002 площею 1,1443 га.

Земельну ділянку з кадастровим номером :01:025:3002 відповідно до вказаного рішення зобов`язано зареєструвати на праві комунальної власності за Ворзельською селищною радою, а щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:025:3001, що залишається у постійному користуванні Будинку творчості композиторів «Ворзель» Національної спілки композиторів України, зобов`язано зареєструвати зміни речового права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у зв`язку з поділом земельної ділянки з кадастровим номером :01:025:0008.

Таким чином, за рішенням Ворзельської селищної ради від 30.07.2020 № 942-68-VII фактично у комунальну власність передано з постійного користування Будинку творчості композиторів « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Національної спілки композиторів України частину земельної ділянки за Державним актом від 20.12.1994 КВ № 000003 площею 1,1443 га та (з кадастровим номером :01:025:3002).

З огляду на зміст рішення Ворзельської селищної ради від 30.07.2020 № 942-68-VII, решта земельної ділянки за Державним актом від 20.12.1994 КВ № 000003 площею 6,7134 га (з кадастровим номером :01:025:3001) залишилась у постійному користуванні Будинку творчості композиторів « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Національної спілки композиторів України.

Відповідні обставини засвідчені та погоджені за взаємним волевиявленням сторін, в тому числі органу місцевого самоврядування - Ворзельської селищної ради, яку у відповідний період мала повноваження на розпорядження відповідною земельною ділянкою комунальної власності.

Тобто, частина земельної ділянки за Державним актом від 20.12.1994 КВ № 000003 площею 6,7134 га (з кадастровим номером :01:025:3001, частиною якої є спірна земельна ділянка з кадастровим номером :01:027:6310) не вибувала і залишалась у постійному користуванні Будинку творчості композиторів «Ворзель» Національної спілки композиторів України, що лише підтверджено рішенням Ворзельської селищної ради від 30.07.2020 № 942-68-VII.

Згідно з Постановою КМУ від 10 липня 1998 р. № 1058 відповідно до статей 9 і 21, пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про професійних творчих працівників та творчі спілки» у власність Національної спілки композиторів України було передано майно, зокрема, Будинок творчості композиторів « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Українського відділення Музичного фонду СРСР, Київська область, смт Ворзель, вул. Ворошилова, 51. Таким чином, відповідачем майно набуто/передано у 1998 році.

Як було визначено ст. 30 Земельного кодексу України 1990 року, який діяв станм на момент набуття відповідачем нерухомості у 1998 році, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

При передачі підприємствами, установами і організаціями будівель та споруд іншим підприємствам, установам і організаціям разом з цими об`єктами до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій знаходяться зазначені будівлі та споруди.

Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

Таким чином, до Національної спілки перейшла земельна ділянка, на якій розташована нерухомість, на праві, на якому така земельна ділянка належала попередньому власнику - Будинку творчості композиторів «Ворзель» Національної спілки композиторів України на підставі Державного акту від 20.12.1994 КВ № 000003.

Як визначено п. 1 Перехідних положень Земельного кодексу України, рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу.

Згідно з п. 2 Перехідних положень Земельного кодексу України клопотання і заяви щодо відведення земельних ділянок, не вирішені на момент введення в дію цього Кодексу, реалізуються органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції у порядку та з додержанням вимог цього Кодексу.

Згідно з п. 6 Перехідних положень Земельного кодексу України Положення пункту 6 розділу X втрачають чинність, як такі, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) в частині зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення на підставі Рішення Конституційного Суду № 5-рп/2005 від 22.09.2005. Громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що п. 6 Перехідних положень Земельного кодексу України від 2001 року через відсутність встановленого порядку переоформлення права власності або оренди та унеможливлення безоплатного проведення робіт із землеустрою і виготовлення технічних матеріалів та документів для переоформлення права постійного користування земельною ділянкою на право власності або оренди в строки, визначені цим Кодексом, суперечить положенням ч. 4 ст. 13, ч. 2 ст. 14, ч. 3 ст. 22, ч. 1 ст. 24, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 41 Конституції України.

При цьому Конституційний Суд України вказав на те, що юридичні особи на цій підставі не можуть втрачати раніше наданого їм права постійного користування земельною ділянкою. Таким чином, документ, яким посвідчено право постійного користування земельною ділянкою (державний акт на право постійного користування землею), виданий відповідно до законодавства, яке діяло раніше, є дійсним та залишається чинним.

Застосовуючи Рішення для вирішення спору у справі № 906/620/19 Верховний Суд зробив висновок, що право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не припиняється навіть у тому разі, якщо особа, яка за чинним законом не може набути таке право, не здійснить переоформлення цього права в інший правовий титул. Право постійного користування зберігається і є чинним до приведення прав та обов`язків щодо такої земельної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства й переоформлення права постійного користування у право власності чи оренду. Верховний Суд також дійшов висновку, що право постійного користування землею, яке виникло в суб`єкта господарювання до набрання чинності Земельним кодексом України - 01 січня 2002 року, продовжує зберігатися у подальшому, а отже, може переходити від підприємства до його правонаступника навіть якщо чинне законодавство вже не передбачає підстав для набуття права постійного користування землею для такої особи (постанова Верховного Суду від 15.11.2021 р. у справі № 906/620/19).

Таким чином, за відповідачем збереглось право постійного користування частиною земельної ділянки яка належала попередньому власнику - Будинку творчості композиторів «Ворзель» Національної спілки композиторів України на підставі Державного акту від 20.12.1994 КВ № 000003.

Крім того на спірній земельній ділянці, яка залишилась у постійному користуванні відповідача, розташовані належні відповідачу об`єкти нерухомості, що згідно зі ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України підпадає під принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди. Відповідна правова позиція відображена у постанові Великої Палати Верховного Суду № 910/18560/16 від 04.12.2018.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давного Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Хоча у відповідача не було достатніх підстав для реєстрації за собою права власності на земельну ділянку, оскільки така земельна ділянка належала відповідачу на праві постійного користування, самого лише факту помилки/порушення реєстрації права власності не достатньо для витребування земельної ділянки з володіння відповідача.

Володіння є складовою як права власності (поряд з правом користування та розпорядження), так і права постійного користування (право фізичного утримання речі та користування нею(без права розпорядження).

За наведених обставин, витребування з володіння відповідача земельної ділнки порушить наявне у нього право постійного користування та принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди.

До того ж, фактично обґрунтування позовних вимог зводяться саме до неправомірності вчинення реєстраційних дій, в той час, як наявність у відповідача права на земельну ділянку не спростована.

Таким чином, обраний прокуратурою спосіб захисту шляхом витребування на користь держави в особі Бучанської міської ради з незаконного володіння Національної спілки композиторів України земельної ділянки рекреаційного призначення з кадастровим номером :01:027:6310, не відповідає наведеному у позові порушеному праву та порушує наявне у відповідача право постійного користування та принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18.

Обрання прокурором (позивачем) неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76).

Враховуючи наведене, заявлені прокурором у цій справі позовні вимоги про витребування на користь держави в особі Бучанської міської ради з незаконного володіння Національної спілки композиторів України земельної ділянки рекреаційного призначення з кадастровим номером :01:027:6310, є неналежним способом захисту права, який також призводить до порушення наявного у відповідача права постійного користування земельною ділянкою та суперечить закріпленому у законодавстві принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди.

У рішенні ЄСПЛ «Щокін проти України» визначено принцип, що вирішення колізій у законодавстві завжди має тлумачиться на користь особи (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, Заяви №№ 23759/03 та 37943/06, від 14 жовтня 2010 р.). Зокрема, у цьому рішенні ЄСПЛ визначено концепцію якості закону, наявна вимога, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Як зазначається в рішенні відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості і точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника. В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Достатньо важливими є висновки, які зроблені у рішенні ЄСПЛ у справі «Волков проти України» (заява № 21722/11, п.п. 170, 171). Так, характеризуючи загальні принципи законності втручання, Суд наголосив на тому, що вислів «згідно із законом» …. також стосується якості закону, вимагаючи, щоб він був доступний для зацікавленої особи, яка, окрім того, повинна мати можливість передбачити наслідки його дії щодо себе (рішення у справі «Копп проти Швейцарії» (Корр v. Switzerland), заява № 23224/94, п. 55); «якість закону» передбачає, inter alia (з лат. «серед інших речей і справ»), що формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, що вплинуть на конвенційні права особи (рішення у справі «С.G. та інші проти Болгарії» (С.G. and Others v. Bulgaria), заява № 1365/07, п. 39); законодавство повинно забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання з боку державних органів (рішення у справі «Р.G. та J.Н. проти Сполученого Королівства» (P.G. and J.Н. v. the United Kingdom), заява № 44787/98, п. 46). Крім того, у пункті 179 цього Рішення ЄСПЛ наголошує на тому, що наявність конкретної і послідовної практики тлумачення відповідного положення закону була фактором, який призвів до висновку щодо передбачуваності зазначеного положення (рішення у справі «Гудвін проти Сполученого Королівства» (Goodwin v. the United Kingdom), заява № 17488/90, п. 33).

Для того, щоб національне законодавство відповідало вимогам Конвенції, воно має гарантувати засіб правового захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією. У питаннях, які стосуються основоположних прав, надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права, одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією. Відповідно законодавство має достатньо чітко визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам влади, та порядок її реалізації (див. рішення у справі «Гіллан та Квінтон проти Сполученого Королівства» (Gillan and Quinton v. the United Kingdom), заява № 4158/05, п. 77, ECHR 2010 (витяги), з подальшими посиланнями).

Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 12 червня 2008 р. у справі «Власов проти Росії» (Vlasov v. Russia), заява № 78146/01, п. 125). Функція роз`яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам (див., наприклад, рішення у справі «Озтюрк проти Туреччини» (Ozturk v. Turkey) [ВП], заява № 22479/93, п. 55, ECHR 1999-VI). Хоча Суд не може замінити своїм рішенням рішення національних судів та його повноваження щодо перевірки дотримання національного законодавства обмежені (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Слівенко проти Латвії» (Slivenko v. Latvia) [ВП], заява № 48321/99, п. 105, ECHR 2003-Х; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, п. 39), його функцією є перевірка обґрунтування національних судів з точки зору Конвенції (див. рішення у справі «Слівенко проти Латвії», зазначене вище). Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Лупса проти Румунії» (Lupsa v. Romania), заява № 10337/04, пункти 41-42, ECHR 2006-VII; та рішення від 24 квітня 2008 р. у справі «С.G. та інші проти Болгарії» (С.G. and Others v. Bulgaria), заява № 1365/07, пункти 42,46 та 49-50).

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, рішення від 10 лютого 2010 року) ЄСПЛ визначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (див. рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [GC], N 33202/96, п. 107, ECHR 2000-I). В той же час, з огляду на зміст наведеного рішення ЄСПЛ, відсутність чітких законодавчих положень створює загрозу непередбачуваного та свавільного втручання, тому має тлумачиться на користь особи.

Також, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29.08. 2018 року у справі № 492/446/15-а врахувала правовий висновок ЄСПЛ, сформований у рішенні у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06, п. 50-56), де Суд визначив концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні; відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону»; у разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 року у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.

З огляду на фактичні обставини спору та враховуючи наведену практику Європейського Суду з Прав Людини, наведені прокуратурою в позові твердження створюють загрозу непередбачуваного та свавільного втручання в право на мирне володіння майном.

Згідно зі ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними у розумінні ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як визначено ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Окрім того, господарський суд, при вирішенні даного спору враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі «Проніна проти України», яким було вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги, як такі, що не спростовують висновків суду щодо відсутності достатніх підстав для задоволення позовних вимог, а з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у цій справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані та не доведені, відповідачами спростовані, тому задоволенню не підлягають в повному обсязі.

Оскільки за наслідками розгляду спору позовні вимоги відхилені, понесені прокуратурою витрати на сплату судового збору відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 79, 129, 233, 236-241, Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. ст. 254, 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 22.10.2025.

Суддя Т.П. Карпечкін