ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2025 року

м. Київ

cправа № 904/1305/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранець О. М. - головуючий, Кролевець О. А., Студенець В. І.,

за участю секретаря судового засідання Сініцина В. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Дніпропетровській області

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області

у складі судді Васильєва О.Ю.

від 11.06.2024

та на постанову Центрального апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Чус О.В., Кощеєва І.М., Дарміна М.О.

від 06.08.2025

у справі за позовом Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Дніпропетровській області

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомагістраль-Південь»

про стягнення 9 137 676,94 грн,

за участю:

від позивача: Ярмош В.О.,

від відповідача: Гуцол Р.В.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2024 року Служба відновлення та розвитку інфраструктури Дніпропетровської області (позивач) звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до ТОВ «Автомагістраль-Південь» (відповідач) про стягнення 9 137 676,94 грн пені за несвоєчасне погашення отриманого авансу за договором № Б-В-1 від 19.07.2023 на виконання робіт по об`єкту «Нове будівництво магістрального водогону р. Інгулець - Південне водосховище для забезпечення водою м. Кривий Ріг у зв`язку з необхідністю ліквідації негативних наслідків, пов`язаних із знищенням Каховської гідроелектростанції, Дніпропетровська область (ДК 021:2015:45230000-8 Будівництво трубопроводів, ліній зв`язку та електропередач, шосе, доріг, аеродромів і залізничних доріг; вирівнювання поверхонь).

Позовні вимоги обґрунтовані недотриманням відповідачем умов Договору (п.12.11, з урахуванням змін визначених додатковою угодою №1 від 19.07.2023), якими визначено порядок та алгоритм дій щодо погашення використаного авансу та визначено наслідки, які настають у разі не підтвердження використання суми авансу у визначені терміни.

Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій

19.07.2023 між Службою відновлення та розвитку інфраструктури Дніпропетровської області (замовник) та ТОВ «Автомагістраль-Південь» (підрядник) укладено договір №Б-В-1 на закупівлю робіт: Нове будівництво магістрального водогону р. Інгулець - Південне водосховище для забезпечення водою м. Кривий Ріг у зв`язку з необхідністю ліквідації негативних наслідків, пов`язаних із знищенням Каховської гідроелектростанції, Дніпропетровська область (ДК 021:2015:45230000-8 Будівництво трубопроводів, ліній зв`язку та електропередач, шосе, доріг, аеродромів і залізничних доріг; вирівнювання поверхонь).

За умовами цього договору підрядник своїми силами і засобами на власний ризик та/або із залученням субпідрядних організацій зобов`язується виконати роботи : Нове будівництво магістрального водогону р. Інгулець - Південне водосховище для забезпечення водою м. Кривий Ріг у зв`язку з необхідністю ліквідації негативних наслідків, пов`язаних із знищенням Каховської гідроелектростанції, Дніпропетровська область (ДК 021:2015:45230000-8 Будівництво трубопроводів, ліній зв`язку та електропередач, шосе, доріг, аеродромів і залізничних доріг; вирівнювання поверхонь). Замовник зобов`язується прийняти виконані роботи та сплатити їх вартість (п.1.1.) Місце розташування об`єкта: Дніпропетровська область, Криворізький район, магістральний водогін р. Інгулець - Південне водосховище (п.1.2.).

Строки, початок та закінчення робіт, види, послідовність та етапи виконання робіт визначаються графіком виконання робіт (п.2.1.) Загальний термін виконання робіт до 31.12.2024 р. у відповідності до графіку виконаних робіт (п.2.6.). Відповідно до п.2.24. замовник у будь-який час може ознайомитися з порядком ведення документації.

Ціна договору становить 5 320 000 000,00 грн. Обсяг фінансування 2023 року складає 577 327 000,00 грн, у 2024 році - 4 742 673,00 грн (п.3.1.). Фінансування робіт проводиться відповідно до плану фінансування, що є додатком до цього договору (п.3.6.). Оплата робіт підрядника за виконані роботи проводиться в межах виділеного фінансування по фактично виконаних обсягах робіт згідно з актом приймання виконаних робіт та довідкою про вартість виконаних робіт та витрат шляхом поетапної оплати протягом 30 календарних днів у разі надходження відповідних коштів на рахунок замовника (п.12.10.). Можливе здійснення попередньої оплати (аванс) відповідно до Постанови КМУ від 06.06.2023 р. № 566 ( п.12.11.).

В розділі 16 договору встановлена відповідальність сторін за порушення зобов`язань, так підрядник несе відповідальність за порушення зі своєї вини таких зобов`язань за договором: за порушення строків виконання робіт; за порушення зобов`язань щодо якості робіт; за порушення строків усунення недоліків (п.16.2.). За не підтвердження цільового використання отриманої попередньої оплати підрядник зобов`язаний повернути суму попередньої оплати у визначені строки та сплатити замовнику 5% від суми несвоєчасно використаних/повернутих коштів за кожен день затримки/неповернення (п.16.18.). За користування підрядником коштами ,наданими у якості попередньої оплати, у випадку їх несвоєчасного використання /повернення, підрядник сплачує замовнику 5% від суми несвоєчасно використаних/повернутих коштів за кожен день такої затримки (п.16.19.).

19.07.2023 сторони також уклали додаткову угоду №1 до вищезазначеного договору про наступне - пункт 12.11. договору доповнили наступним абзацом: попередня оплата здійснюється на підставі Постанови КМУ від 06.06.2023 №566, Наказу Державного агентства відновлення інфраструктури України від 14.07.2023 р. № Н-306/08-02 в межах, що не перевищує 90% від річної вартості робіт, в межах ліміту бюджетних асигнувань за КЕКВ 3210, встановленого планом використання бюджетних коштів за КПКВК 3111340, на строк не більше трьох місяців. Використаний аванс погашається на підставі «Актів здачі-приймання виконаних проектних, вишукувальних та додаткових робіт» та «Актів приймання виконаних будівельних робіт за укрупненими показниками вартості» (форма №КБ-2в(УПВ), додаток 31.1. до Настанови п.6.1.) та «Довідкою про вартість виконаних робіт та витрат» (форма КБ-3, додаток 37 до Настанови п.6.1.), підписаних уповноваженими представниками сторін. По закінченню зазначеного терміну невикористані суми авансу повертаються замовнику з подальшим перерахуванням до відповідного бюджету, з нарахуванням річної відсоткової плати на рівні облікової ставки НБУ із застосуванням коефіцієнту 1,2».

На виконання умов договору Службою відновлення та розвитку інфраструктури Дніпропетровської області (замовник) за погодженням головного розпорядника коштів (Наказ № Н-306/08-02 від 14.07.2023) в межах ліміту бюджетних асигнувань 03.08.2023 було перераховано на користь ТОВ «Автомагістраль-Південь» (підрядник) аванс у розмірі 513 820 000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 367. Термін, на який було надано цю попередню оплату, становив 3 місяці, а кінцевий строк його використання становив 03.11.2023.

Окрім того, 03.10.2023 Службою відновлення та розвитку інфраструктури Дніпропетровської області (замовник) за погодженням головного розпорядника коштів (Наказ № Н-306/08-02 від 14.07.2023) та у відповідності до вимог абз.3 п.9 Порядку реалізації експериментального проекту з будівництва магістральних водогонів, в межах ліміту бюджетних асигнувань було перераховано на користь ТОВ «Автомагістраль-Південь» (підрядник) аванс у розмірі 1 442 684 600,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 480. Термін, на який було надано цю попередню оплату, становив 2 місяці, а кінцевий строк його використання становив 03.12.2023.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та постанови суду апеляційної інстанції

Господарський суд Дніпропетровської області рішенням від 11.06.2024, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 06.08.2025, у справі № 904/1305/24 у задоволенні позову відмовив.

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що достатньою підставою для застосування заявленого позивачем виду відповідальності за Договором є одночасна наявність двох факторів: невикористання суми авансу (тобто не спрямування її на оплату закупівлі товарів, робіт та послуг, необхідних для виконання обов`язків за Договором) та таке невикористання авансу у строки, передбачені умовами Договору. Відповідачем надано відповідні докази стосовно своєчасного та цільового використання ним авансу відповідно до умов Договору, а тому відсутні підстави для застосування до відповідача відповідальності на підставі пункту 12.11 Договору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

Служба відновлення та розвитку інфраструктури у Дніпропетровській області звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.06.2024 та на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.08.2025 у справі № 904/1305/24, у якій просила їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

В обґрунтування підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України позивач вказав на те, що суди попередніх інстанцій застосували ч.1 ст.525 ЦК України, а також ч.1 ст.875 ЦК України без врахування висновків Верховного Суду викладених у постанові у справі № 913/703/20 від 16 вересня 2022 року, від 22.01.2019 у справі № 922/1119/18, від 07.12.2018 у справі № 910/23196/17, від 02.04.2019 у справі № 917/194/18.

Вказує, що позивач не оспорює той факт, що отримані відповідачем кошти авансу були використані та спрямовані (витрачені) саме на цілі виконання умов Договору. Однак позивач, не погоджується з висновками судів в частині того, що Підрядником не порушено строків погашення отриманого авансу, оскільки умовами Договору (п.12.11, з урахуванням змін визначених додатковою угодою №1 від 19.07.2023), які були досліджені судом під час розгляду справи, чітко визначено порядок та алгоритм дій щодо погашення використаного авансу та визначено наслідки, які настають у разі не підтвердження використання суми авансу у визначені терміни.

Відповідач у відзиві на касаційну скаргу просив залишити її без задоволення, рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду апеляційної інстанції

Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, частиною другою статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Позивач у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження рішення місцевого господарського суду та постанови суду апеляційної інстанції визначив пункт 1 частини 2 статті 287 ГПК України.

Надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо наявності випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, для касаційного оскарження судових рішень, необхідно зазначити, що обов`язковою умовою у цьому разі є неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.

Колегія суддів враховує позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-16цс20), відповідно до якої у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Водночас колегія суддів зазначає, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ.

З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків суду касаційної інстанції в кожній конкретній справі.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях.

У касаційній скарзі позивач зазначає, що відповідачем надані докази на підтвердження того, що Товариство у встановлений Договором строк (3 та 2 місяці відповідно) використало отримані від Служби суми авансу для виконання умов Договору №Б-В-1. Відповідач довів той факт, що отримані ним кошти авансу були використані та спрямовані (витрачені) саме на цілі виконання умов Договору, вказані обставини Позивачем не оспорюються та не піддаються сумніву. Однак позивач, вважає, що підрядник порушив строки погашення отриманого авансу, оскільки умовами Договору (п.12.11, з урахуванням змін визначених ДУ №1 від 19.07.2023 р.), які були досліджені судами під час розгляду справи, чітко визначено порядок та алгоритм дій щодо погашення використаного авансу та визначено наслідки, які настають у разі не підтвердження використання суми авансу у визначені терміни. Зокрема п.12.11 Договору (з урахуванням змін за ДУ №1) визначено, що використаний аванс погашається на підставі «Актів здачі приймання виконаних проектних, вишукувальних та додаткових робіт» та «Актів приймання виконаних будівельних робіт за укрупненими показниками вартості» (форма КБ-2в(УПВ) додаток 31.1 до Настанови п. 6.1)) та «Довідкою про вартість виконаних робіт та витрат» (форма КБ-3 Додаток 37 до Настанови п. 6.1), підписаних уповноваженими представниками Сторін. По закінченню зазначеного терміну невикористані суми авансу повертаються Замовнику з подальшим перерахуванням до відповідного бюджету, з нарахуванням річної відсоткової плати на рівні облікової ставки НБУ із застосуванням коефіцієнту 1,2.

У зв`язку з цим вважає, що висновки судів попередніх інстанцій про те, що відповідачем надано докази своєчасного та цільового використання авансу відповідно до умов Договору, а тому відсутні підстави для застосування до відповідача відповідальності на підставі пункту 12.11 Договору та задоволення заявленого позову, зроблені з неправильним застосуванням норм ч.1 ст.525 ЦК України, а також ч.1 ст.875 ЦК України без врахування висновків Верховного Суду викладених у постанові у справі № 913/703/20 від 16 вересня 2022 року, від 22.01.2019 у справі №922/1119/18, від 07.12.2018 у справі №910/23196/17, від 02.04.2019 у справі №917/194/18.

У справі № 913/703/20 департамент житлово-комунального господарства обласної державної адміністрації (далі - департамент) звернувся з первісним позовом до товариства про стягнення безпідставно набутого майна (грошових коштів), інфляційних втрат та 3% річних. Товариство, у свою чергу, звернулося із зустрічним позовом до департаменту про стягнення заборгованості за виконані підрядні роботи за договором будівельного підряду.

Первісний позов обґрунтований, зокрема, тим, що на виконання умов договору будівельного підряду департамент перерахував товариству аванс, проте останнє роботи за договором у повному обсязі не виконало, невикористану суму авансу департаменту не повернуло. Договір припинився 31.08.2020, у зв`язку з чим позивач просив стягнути з відповідача безпідставно набуте майно (грошові кошти), а також нараховані 3% річних та інфляційні втрати.

Зустрічний позов мотивовано тим, що на порушення умов договору та статті 882 ЦК України, департамент не приступив до прийняття виконаної частини робіт за договором, акт виконаних робіт КБ-2в № 2 за березень 2020 року на суму 2 266 671,13 грн (в т.ч. аванс, що виключається - 1 459 631,15 грн) не підписав та не сплатив 807 039,98 грн.

Суди попередніх інстанцій первісний позов задовольнили, а у задоволенні зустрічного позову відмовили з мотивів доведеності обставин порушення товариством своїх договірних зобов`язань в частині своєчасного виконання підрядних робіт та відмовою департаменту від договору (в порядку частини другої статті 849 ЦК України), що є підставою для повернення невикористаної частини авансу на підставі приписів статті 1212 ЦК України.

У межах зазначеної справи № 913/703/20 Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду розглядалися питання:

- чи може бути розірваним договір, строк дії якого закінчився;

- чи може бути застосована стаття 1212 ЦК України як підстава для повернення генпідрядником авансу за договором;

- чи є допустимим доказом лист про розірвання договору, відправлений департаментом товариству після відкриття провадження у справі;

- чи є накладна служби кур`єрської доставки, у якій не міститься опис документів, неналежним доказом отримання відправленого документу;

- чи виник у генпідрядника обов`язок повернути аванс за договором;

- чи виник у замовника обов`язок оплатити ремонтні роботи, виконані генпідрядником до закінчення строку дії договору.

У постанові від 16.09.2022 у цій справі Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, зокрема, зазначив, що аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося.

Суди попередніх інстанцій у справі № 913/703/20 встановили, що у Договорі сторони обумовили право замовника перерахувати генпідряднику аванс у розмірі до 30% від загальної суми договору. Генпідрядник зобов`язується використовувати отриманий аванс на придбання матеріалів, устаткування, обладнання та конструкцій, відзвітувати за його використання протягом трьох календарних місяців з моменту отримання авансу актами приймання виконаних будівельних робіт (ф. КБ-2в), актами вартості устаткування, що придбається виконавцем робіт і довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрат. По закінченню вказаного терміну невикористані суми авансу повертаються замовнику (пункт 4.2 договору). Замовник здійснює оплату на підставі підписаних актів приймання виконаних будівельних робіт (ф.КБ-2в), довідки про вартість виконаних будівельних робіт (ф.КБ-3) та актів вартості устаткування, що придбається, які складаються генпідрядником по мірі готовності окремих робіт. Замовник підписує акти протягом 10 банківських днів з моменту їх надання генпідрядником, або в цей же термін надає обґрунтовані причини відмови від їх підписання (пункт 4.4).

За наслідками перегляду справи в касаційному порядку Верховний Суд визнав правомірним відхилення судами попередніх інстанцій посилань підрядника на реєстр накладних на придбання матеріалів, устаткування, обладнання, а також на видаткові накладні, оскільки вони є неналежними доказами, які підтверджують факт використання попередньої оплати за договором. Накладні фактично свідчать лише про придбання генпідрядником відповідних матеріалів, однак із них не вбачається, що він використовував їх саме на виконання договору. З моменту придбання такі матеріали і устаткування фактично були у власності генпідрядника, а відтак могли бути використані ним не лише для реалізації проєкта департаменту на виконання договору, однак і для виконання інших замовлень, що не пов`язані зі спірним проектом, або могли бути відчужені.

Звернув увагу, що у договорі сторони чітко визначили вимоги щодо документів, які підтверджують факт використання генпідрядником суми авансу, зазначивши, що такими документами є акт приймання виконаних робіт за формою КБ-2в та довідка про вартість виконаних будівельних робіт за формою КБ-3.

У межах цієї справи Верховний Суд погодився із висновками судів, що аванс за вирахуванням суми, використання якої підтверджено підписаним сторонами актом приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2019 року, підлягав поверненню.

У постановах від 22.01.2019 у справі № 922/1119/18, від 07.12.2018 у справі № 910/23196/17, від 02.04.2019 у справі № 917/194/18 (на які здійснено посилання скаржником у касаційній скарзі для обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України) Верховний Суд також виснував, що належними і допустимими доказами використання одержаного авансу є, зокрема, підписані сторонами примірні форми КБ-2в "Акт приймання виконаних будівельних робіт", КБ-3 "Довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати".

Надаючи оцінку доводам скаржника про неврахування судами наведених висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 16.09.2022 у справі № 913/703/20, від 22.01.2019 у справі № 922/1119/18, від 07.12.2018 у справі № 910/23196/17, від 02.04.2019 у справі № 917/194/18, Верховний Суд зазначає таке.

У наведених справах, виходячи з умов підрядних договорів щодо авансування робіт замовником та документів, які підтверджують використання одержаного авансу підрядником, подібних до умов Договору, укладеного між позивачем та відповідачем, Верховний Суд виснував, що належними і допустимими доказами використання одержаного авансу є, зокрема, підписані сторонами примірні форми КБ-2в "Акт приймання виконаних будівельних робіт", КБ-3 "Довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати", зазначаючи, що виходячи з договірного погодження сторін саме ці докази підтверджують відповідні обставини та погодився із відхиленням судами інших, наданих підрядником доказів (реєстрів накладних на придбання матеріальних цінностей, видаткових накладних, листування сторін тощо), на підтвердження використання авансу.

Визначальним є підтвердження цільового використання авансу в обумовлений договором період, документами, погодженими сторонами у договорі (акт приймання виконаних робіт за формою КБ-2в та довідка про вартість виконаних будівельних робіт за формою КБ-3). Відсутність такого підтвердження має наслідком повернення суми невикористаного авансу (у непідтвердженій відповідними документами частині) з нарахуванням штрафних санкцій у разі погодження такої умови сторонами договору (справи № 922/1119/18, № 910/23196/17, № 917/194/18).

Однак, висновки судів попередніх інстанцій у цій справі № 904/1305/24 неведеним висновкам Верховного Суду не суперечать.

Судами у межах розгляду цієї справи з`ясовано, що: підставою для повернення попередньої оплати сторони визначили невиконання підрядником зобов`язань у розмірі одержаної від замовника попередньої оплати, при цьому використання авансу "погашення" підтверджується: "Актами здачі приймання виконаних проектних, вишукувальних та додаткових робіт" та "Актами приймання виконаних будівельних робіт за укрупненими показниками вартості" (форма КБ-2в (УПВ) додаток 31.1 до Настанови п.6.1)) та "Довідкою про вартість виконаних робіт та витрат" (форма КБ-З Додаток 37 до Настанови п. 6.1), підписаних уповноваженими представниками сторін.

Судами встановлено, що факт використання авансового платежу підтверджується актом №1 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2023 року, підписаним сторонами 05.12.2023 року, загальна вартість робіт та матеріалів за ним складає 513 828 453,58 грн, актом №2 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2023 року, підписаним сторонами 05.12.2023 року, загальна вартість робіт та матеріалів за яким складає 1 442 684 889,37 грн та довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за грудень 2023 року, підписаною сторонами 05.12.2023 року, згідно з якою вартість устаткування та виконаних будівельних робіт за договором № Б-В-1 від 19.07.2023 складає 1 956 513 342,95 грн.

Тобто, відповідачем надано передбачені договором докази своєчасного та цільового використання отриманого від позивача авансу в загальному розмірі 1 956 504 600,00 грн, та ці обставини визнаються та не спростовані позивачем.

Отже, у межах справи судами встановлено своєчасне та цільове використання авансу за Договором, підтверджене належними та допустимими доказами, погодженими сторонами у Договорі.

Натомість, у наведених скаржником постановах Верховного Суду в співвідношенні з оскаржуваними судовими рішеннями не міститься протилежного правового висновку щодо застосування частини першої статті 526, частини першої статті 525, частини першої статті 875 ЦК України, статті 193 ГК України. Застосування судами наведених норм матеріального права у цих справах залежало виключно від встановлених і доведених обставин конкретної справи, а також оцінки наданих до суду доказів, що входило в предмет доказування та формувало фактично-доказову базу, а тому наведені скаржником справи хоч і є подібними зі справою, що розглядається за критеріями, визначеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, однак не свідчать про неврахування висновків Верховного Суду, викладених у них, щодо правильного застосування норм матеріального та процесуального права.

Оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій наведеним вимогам відповідають, а доводи касаційної скарги позивача не знайшли свого підтвердження за результатами їх перегляду в касаційному порядку.

Аргументи скаржника в цілому зводяться до власного тлумачення застосовності умов пункту 12.11 Договору, а також намагання здійснити переоцінку доказів та прохання надати нову оцінку доказам у справі, що в силу вимог частини другої статті 300 ГПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду, оскільки суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц).

Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №925/698/16).

Таких висновків дійшов Верховний Суд за результатами перегляду справи № 904/1306/24, спір у якій виник у подібних правовідносинах, за участю позивача - Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Дніпропетровській області, підстав відступати від яких Верховний Суд не вбачає та скаржник не наводить.

З огляду на викладене, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, підстава касаційного оскарження, наведена скаржником у касаційній скарзі не знайшла свого підтвердження під час касаційного розгляду справи.

Перевіривши застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги та про відсутність підстав для скасування постановлених у справі судових рішень.

Висновки Верховного Суду

За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, вважає, що рішення місцевого господарського суду та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені із додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для їх зміни чи скасування з підстав, викладених у касаційній скарзі немає.

Судові витрати

З огляду на те, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 11.06.2024 та на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.08.2025 у справі № 904/1305/24 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець

Судді О. Кролевець

В. Студенець