ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" жовтня 2025 р. Справа № 911/1254/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сибіги О.М.

суддів: Тищенко О.В.

Гончарова С.А.

секретар судового засідання: Михайленко С.О.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 23.10.2025

Розглянувши матеріали апеляційної скарги Сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу "Родинний Добробут"

на рішення Господарського суду Київської області від 07.05.2025

повний текст рішення складено 27.06.2025

та

на додаткове рішення Господарського суду Київської області від 28.05.2025

повний текст додаткового рішення складено 27.06.2025

у справі № 911/1254/24 (суддя Мальована Л.Я.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансімпекс Сервіс"

до Сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу "Родинний Добробут"

про стягнення 2 275 545,32 грн,

та

за зустрічним позовом Сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу "Родинний Добробут"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансімпекс Сервіс",

про визнання договору частково недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст первісних позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю «Трансімпекс Сервіс» (позивач за первісним позовом) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу «Родинний Добробут» (відповідач за первісним позовом) про стягнення 2 275 545,32 грн., з них: основного боргу - 2 041 250,00 грн., інфляційних втрат - 173 497,29 грн. та 3% річних - 60 908,57 грн.

Позовні вимоги мотивовано неналежним виконанням відповідачем за первісним позовом зобов`язань за договором про співробітництво № 140121-1 від 14.01.2021.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 21.05.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 911/1254/24, ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Короткий зміст зустрічних позовних вимог

Сільськогосподарський обслуговуючий кооператив «Родинний Добробут» (позивач за зустрічним позовом) звернувся до Господарського суду Київської області з зустрічним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансімпекс Сервіс» (відповідач за зустрічним позовом) про визнання договору про співробітництво № 140121-1 від 14.01.2021 частково недійсним в частині п. 4.2.1. та 4.2.2. у зв`язку з їх суперечливістю ст. 26 Закону України «Про кооперацію» № 1087-IV та ч. 5 ст. 9 Закону України «Про сільськогосподарську кооперацію» № 469/97-ВР від 17.07.1997.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовано тим, що при укладанні договору про співпрацю № 140121-1 в 2021 сторони передбачили такий механізм розподілу фінансового результату кооперативу та виплат на паї, що суперечить нормам чинного законодавства України, яке діяло під час укладення даного договору та статуту кооперативу.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 19.06.2024 продовжено строк підготовчого провадження за ініціативою суду, прийнято зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом та відкладено підготовче засідання.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 21.08.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Короткий зміст судових рішень та мотиви їх прийняття

Рішенням Господарського суду Київської області від 07.05.2025 у справі № 911/1254/24 первісний позов задоволено повністю. Стягнуто з Сільськогосподарського кооперативу "Родинний Добробут" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансімпекс Сервіс" 2 041 250,00 грн. основного боргу, 173 497,29 грн. інфляційних втрат, 60 908,57 грн. 3% річних та 34 133,18 грн. судового збору. В задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.

В обґрунтування прийнятого рішення судом першої інстанції зазначено, що позивачем за первісним позовом доведено порушення відповідачем за первісним позовом зобов`язань за договором № 140121-1 від 14.01.2021, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову. В задоволенні зустрічного позову відмовлено з підстав недоведеності порушення прав СК "Родинний Добробут" при укладанні договору № 140121-1 від 14.01.2021.

Додатковим рішенням Господарського суду Київської області від 28.05.2025 у справі № 911/1254/24 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансімпекс Сервіс" про прийняття додаткового рішення задоволено повністю. Стягнуто з Сільськогосподарського кооперативу "Родинний Добробут" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансімекс Сервіс" 118 021,81 грн. витрат на професійну правову допомогу.

В обґрунтування прийнятого додаткового рішення судом першої інстанції зазначено, що заявлена сума витрат на послуги адвоката в розмірі 118 021,81 грн. є обґрунтованою та правомірною.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 23.05.2024 у справі № 910/13583/23, 17.07.2025 Сільськогосподарський обслуговуючий кооператив "Родинний Добробут" звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 07.05.2025 та ухвалити нове, яким первісний позов залишити без задоволення, а зустрічний позов задовольнити. Скасувати додаткове рішення Господарського суду Київської області від 28.05.2025 та постановити нове, яким у стягненні витрат на правову допомогу відмовити повністю.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що оскаржуване рішення судом першої інстанції прийнято без з`ясування обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні, встановленим обставинам справи, що є підставою для його скасування. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що (1) повернення пайового внеску позивачу у зв`язку з одностороннім припиненням договору можливе тільки після припинення (виходу з членства) асоційованого членства позивача; (2) вимоги позивача є передчасними, оскільки виключно Статутом кооперативу визначається порядок припинення членства в кооперативі та порядок повернення частки члена кооперативу у зв`язку з припиненням членства; (3) Законом України «Про сільськогосподарську кооперацію» не передбачено автоматичного припинення членства в кооперативі, у зв`язку з припиненням участі в діяльності кооперативу; (4) розірвання договору в односторонньому порядку не означає автоматичне настання обставин, що мають правовим наслідком повернення пайового внеску позивачу; (5) позивач не подавав до кооперативу письмової заяви про вихід з кооперативу; (6) рішенням загальних зборів кооперативу не затверджувалось рішення правління кооперативу про припинення членства позивача у кооперативі та умови виплати йому пайового внеску (частки); (7) зміст п. 4.2.1. та п. 4.2.2. договору суперечить ст. 26 Закону України «Про кооперацію» від 10.07.2003 № 1087-IV та ч. 5 ст. 9 Закон України «Про сільськогосподарську кооперацію» від 17.07.1997 № 469/97-ВР; (8) спір у справі не пов`язаний зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності кооперативу, тому підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства. Доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для скасування додаткового рішення зводяться до того, що "гонорар успіху" у розмірі 91 021,81 грн. не є складовою витрат на професійну правничу допомогу.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.07.2025 матеріали апеляційної скарги Сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу "Родинний Добробут" у справі № 911/1254/24 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Сибіга О.М., судді: Кравчук Г.А., Тищенко О.В.

18.07.2025 ухвалою Північного апеляційного господарського суду витребувано з Господарського суду Київської області матеріали справи № 911/1254/24.

31.07.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 911/1254/24.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.08.2025 апеляційну скаргу Сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу "Родинний Добробут" на рішення Господарського суду Київської області від 07.05.2025 та на додаткове рішення Господарського суду Київської області від 28.05.2025 у справі № 911/1254/24 залишено без руху та надано строк на усунення недоліків апеляційної скарги.

05.09.2025 через систему "Електронний суд", Сільськогосподарський обслуговуючий кооператив "Родинний Добробут" звернувся до Північного апеляційного господарського суду з заявою про усунення недоліків.

Розпорядженням Керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 08.09.2025 у зв`язку з перебуванням судді Кравчука Г.А. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 911/1254/24.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.09.2025, для вирішення питань щодо руху апеляційної скарги в межах справи № 911/1254/24 визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Сибіга О.М., судді: Тищенко О.В., Гончаров С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.09.2025 відкрито апеляційне провадження у справі № 911/1254/24 за апеляційною скаргою Сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу "Родинний Добробут" на рішення Господарського суду Київської області від 07.05.2025 та на додаткове рішення Господарського суду Київської області від 28.05.2025 та призначено розгляд справи на 02.10.2025.

22.09.2025 до Північного апеляційного господарського суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансімекс Сервіс" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів апеляційної скарги заперечує та наводить власні на їх спростування, просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі. Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу зводяться до того, що позивач не набув статусу члену кооперативу СК «Родинний Добробут», оскільки з письмовою заявою про вступ до членів кооперативу не звертався, відповідних рішень правлінням СК «Родинний Добробут» про прийняття позивача до кооперативу не приймалось, тому позивач не міг здійснити вихід з членів кооперативу, отже єдиною умовою для повернення коштів отриманих відповідачем за договором № 140121-1 від 14.01.2021 є розірвання договору в односторонньому порядку.

В судовому засіданні 02.10.2025 оголошувалась перерва до 23.10.2025.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу Сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу "Родинний Добробут" слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 07.05.2025 та додаткове рішення Господарського суду Київської області від 28.05.2025 у справі № 911/1254/24 без змін, з наступних підстав.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вірно було встановлено Господарським судом Київської області та перевірено судом апеляційної інстанції, 14.01.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Трансімпекс-Сервіс» (надалі - член кооперативу) та Сільськогосподарським обслуговуючим кооперативом «Родинний Добробут» (надалі - кооператив) укладено договір про співробітництво № 140121-1 (надалі - договір), предметом якого є співпраця шляхом об`єднання зусиль та вкладів з метою досягнення спільної мети.

Відповідно до п. 1.2. договору метою співробітництва за даним договором є спорудження тепличного комплексу для вирощування органічної продукції рослинництва площею 5000 м2, що буде розташовано за адресою: вул. Дачна, 56, с. Великі Гуляки, Фастівський р-н, Київська обл. (надалі - «проект Теплиці-2») та функціонування цього комплексу для отримання сторонами результатів його роботи у вигляді продукції рослинництва.

Згідно з п. 2.1. договору кооператив здійснює організаційне забезпечення та поточне керівництво спорудженням «проекту Теплиці 2» (підшукує підрядні та інші організації для спорудження об`єкта, укладає з ними договори, контролює хід підрядних та супутніх робіт, приймає роботи та проводить розрахунок). Терміни будівництва теплиць - 6 календарних місяців з моменту збору суми «проекту Теплиці 2».

В п. 2.2. договору визначено, що кооператив здійснює керівництво та координацію функціонування «проекту Теплиці 2», а саме: контролює вирощування рослин, їх збір, перепродажу, обробку та реалізацію (із залученням третіх осіб, за необхідності), веде облік доходів та витрат, за потреби складає відповідні звіти для члену кооперативу, забезпечує їх онлайн-доступність (за допомогою сервісу ГуглДокс, або іншого, якщо це буде узгоджено сторонами).

За умовами п. 2.3. договору кооператив розподіляє врожай між кооперативом та членами кооперативу, які приймають участь у проекті теплиці, відповідно до їх пайових вкладів або забезпечує залучення третіх осіб для реалізації продукції, якщо це буде необхідно для члену кооперативу.

Відповідно до п. 3.3.1. договору член кооперативу робить вклад грошовими коштами у сумі 1 150 000,00 грн.

Член кооперативу зобов`язаний внести свій вклад відповідно до п. 3.3.1. протягом 10 днів з моменту підписання даного договору (п. 5.3. договору).

Пунктом 5.6. договору встановлено, що у разі невиконання кооперативом своїх зобов`язань, член кооперативу має право дострокового розірвання даного договору і повернення свого паю. Такі умови мають бути узгоджені на загальних зборах учасників кооперативу, які приймають участь у проекті Теплиці. У разі невиконання кооперативом своїх зобов`язань, член кооперативу має право дострокового розірвання даного договору і повернення свого паю.

Пунктом 6.5. договору передбачено, якщо член кооперативу вирішив розірвати договір та вийти з членів кооперативу, його вклад (сума вкладів) буде повернуто впродовж шести місяців. Якщо виникла ситуація, коли більше ніж 30% членів кооперативу, які приймають участь у теплиці вирішать вийти з членів кооперативу, то кооператив має право односторонньо змінити п. 6.5. даного договору за рішенням загальних зборів членів кооперативу, які приймають участь у проекті теплиці. Якщо член кооперативу вирішив розірвати договір та вийти з членів кооперативу, але він вже повертав частину свого вкладу, то член кооперативу отримує свій вклад (суму вкладів) мінус частину, яку він вже отримав раніше.

На виконання умов договору № 140121-1 від 14.01.2021 позивачем за первісним позовом сплачено пайовий внесок у розмірі 1 500 000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 428 від 28.01.2021.

Позивач за первісним позовом зазначає, що відповідачем за первісним позовом не здійснено розрахунку по результатам вирощування продукції, тому позивачем за первісним позовом самостійно проведено розрахунок основного боргу: (1) розрахунок заборгованості з прибутку, що виникла станом на 01.01.2022, який проводиться за формулою: розмір вкладу х 31%, а саме: 1 150 000,00 х 31% = 356 500,00 грн.; (2) розрахунок заборгованості з прибутку, що виникла станом на 01.01.2023, який проводиться за формулою: розмір вкладу х 31%, а саме: 1 150 000,00 х 31% = 356 500,00 грн.; (3) розрахунок заборгованості з прибутку, що виникла станом на 01.06.2023, який проводиться за формулою: розмір вкладу х 31%/2, а саме: 1 150 000,00 х 15,5% = 178 250,00 грн.; (4) заборгованість з повернення членського внеску в розмірі 1 150 000,00 грн.

22.05.2023 позивач за первісним позовом звернувся до відповідача за первісним позовом з претензією № 1-23 від 10.05.2023, в якій вимагав (1) добровільно сплатити кошти/передати сільськогосподарську продукцію за 2022 рік на суму 356 500,00 грн.; (2) здійснити підсумковий розподіл продукції у червні 2023 року та сплатити кошти/передати сільськогосподарську продукцію за 2023 рік; (3) розірвати договір № 140121-1 від 14.01.2021 у зв`язку з невиконанням обов`язків СК «Родинний Добробут» з 20.07.2023; (4) повернути ТОВ «Трансімпекс-Сервіс» пайовий внесок у найкоротші терміни.

Дана претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Вказані обставини стали підставою для звернення ТОВ «Трансімпекс-Сервіс» з позовом до суду.

В свою чергу, Сільськогосподарським обслуговуючим кооперативом «Родинний Добробут» заявлено зустрічний позов про визнання договору про співробітництво № 140121-1 від 14.01.2021 частково недійсним в частині п. 4.2.1. та 4.2.2. у зв`язку з їх суперечливістю ст. 26 Закону України «Про кооперацію» № 1087-IV та ч. 5 ст. 9 Закону України «Про сільськогосподарську кооперацію» № 469/97-ВР від 17.07.1997.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

У відповідності до положень ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. (ст. 638 Цивільного кодексу України).

Як встановлено судом, 14.01.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Трансімпекс-Сервіс», як членом кооперативу, та Сільськогосподарським обслуговуючим кооперативом «Родинний Добробут», як кооперативом, укладено договір про співробітництво № 140121-1, предметом якого є співпраця шляхом об`єднання зусиль та вкладів з метою досягнення спільної мети.

Метою співробітництва за даним договором є спорудження тепличного комплексу для вирощування органічної продукції рослинництва площею 5000 м2, що буде розташовано за адресою: вул. Дачна, 56, с. Великі Гуляки, Фастівський р-н, Київська обл. (надалі - «проект Теплиці-2») та функціонування цього комплексу для отримання сторонами результатів його роботи у вигляді продукції рослинництва. Терміни будівництва теплиць - 6 календарних місяців з моменту збору суми «проекту Теплиці 2» (п. 1.2., 2.1. договору).

За умовами п. 2.3. договору кооператив розподіляє врожай між кооперативом та членами кооперативу, які приймають участь у проекті теплиці, відповідно до їх пайових вкладів або забезпечує залучення третіх осіб для реалізації продукції, якщо це буде необхідно для члену кооперативу.

Пунктом 3.3.1. договору визначено, що член кооперативу робить вклад грошовими коштами у сумі 1 150 000,00 грн., які зобов`язаний внести протягом 10 днів з моменту підписання даного договору (п. 5.3. договору).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору № 140121-1 від 14.01.2021 позивачем за первісним позовом сплачено пайовий внесок у розмірі 1 500 000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 428 від 28.01.2021.

У відповідності до п. 4.2.1. договору у рік член кооперативу отримує частку від результатів роботи проекту теплиці (продукцію) у розмірі 31% від суми вкладів члену кооперативу, якщо сума вкладів члена кооперативу за цим договором більша або дорівнює 250 000,00 грн. Для розрахунку використовуються середні ціни на органічну продукцію на продуктових ринках Києва на момент таких розрахунків.

За умовами п. 5.6. договору у разі невиконання кооперативом своїх зобов`язань, член кооперативу має право дострокового розірвання даного договору і повернення свого паю. Такі умови мають бути узгоджені на загальних зборах учасників кооперативу, які приймають участь у проекті Теплиці. У разі невиконання кооперативом своїх зобов`язань, член кооперативу має право дострокового розірвання даного договору і повернення свого паю.

Якщо член кооперативу вирішив розірвати договір та вийти з членів кооперативу, його вклад (сума вкладів) буде повернуто впродовж шести місяців. Якщо виникла ситуація, коли більше ніж 30% членів кооперативу, які приймають участь у теплиці вирішать вийти з членів кооперативу, то кооператив має право односторонньо змінити п. 6.5. даного договору за рішенням загальних зборів членів кооперативу, які приймають участь у проекті теплиці. Якщо член кооперативу вирішив розірвати договір та вийти з членів кооперативу, але він вже повертав частину свого вкладу, то член кооперативу отримує свій вклад (суму вкладів) мінус частину, яку він вже отримав раніше (п. 6.5. договору).

Як зазначає позивач за первісним позовом, в порушення умов договору № 140121-1 від 14.01.2021 відповідачем за первісним позовом не здійснено розподілу продукції та підсумкового розподілу результатів роботи проекту за перший рік участі у ньому до січня 2022 року. За розрахунками позивача за первісним позовом, заборгованість відповідача за первісним позовом за договором № 140121-1 від 14.01.2021 становить 2 041 250,00 грн., з них: заборгованості з прибутку, що виникла станом на 01.01.2022 - 356 500,00 грн.; заборгованості з прибутку, що виникла станом на 01.01.2023 - 356 500,00 грн.; заборгованості з прибутку, що виникла станом на 01.06.2023 - 178 250,00 грн.; заборгованості з повернення членського внеску - 1 150 000,00 грн.

Стаття 530 Цивільного кодексу України передбачає, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що 22.05.2023 позивач за первісним позовом звернувся до відповідача за первісним позовом з претензією № 1-23 від 10.05.2023, в якій вимагав (1) добровільно сплатити кошти/передати сільськогосподарську продукцію за 2022 рік на суму 356 500,00 грн.; (2) здійснити підсумковий розподіл продукції у червні 2023 року та сплатити кошти/передати сільськогосподарську продукцію за 2023 рік; (3) розірвати договір № 140121-1 від 14.01.2021 у зв`язку з невиконанням обов`язків СК «Родинний Добробут» з 20.07.2023; (4) повернути ТОВ «Трансімпекс-Сервіс» пайовий внесок у найкоротші терміни.

Факт направлення вказаної претензії підтверджується описом вкладення від 22.05.2023 та накладною № 947.

Відповідно до Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених Наказом Міністерства інфраструктури України 28.11.2013 № 958 нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку): місцевої - Д+2, пріоритетної - Д+1; де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання; 1, 2, 3, 4, 5 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення. При пересиланні рекомендованої письмової кореспонденції зазначені в пункті 1 цього розділу нормативні строки пересилання збільшуються на один день.

Таким чином, строк пересилання рекомендованої кореспонденції в межах населеного пункту становить 3 дні + 1 день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання.

Відтак, зважаючи на нормативні строки пересилання поштових відправлень, суд дійшов висновку про можливість отримання відповідачем за первісним позовом претензії - 25.05.2023.

Отже, строк для сплати коштів за претензією до 01.06.2023.

Втім, відповідачем за первісним позовом вказану претензію залишено без відповіді та задоволення.

З огляду на обставини, які викладені вище, колегія суддів дійшла висновку про законність рішення суду першої інстанції про стягнення з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом заборгованості за договором № 140121-1 від 14.01.2021 в розмірі 2 041 250,00 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає залишенню без змін.

Щодо первісних позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 173 497,29 грн. та 3% річних у розмірі 60 908,57 грн.

Порушенням зобов`язання, відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховним Судом неодноразово наголошено, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц, від 22.09.2020 у справі № 918/631/19).

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18).

Визначене частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України право стягнення трьох процентів річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг) (аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15.06.2023 у справі № 921/94/21).

Як вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, місцевим господарським судом задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача за первісним позовом 3% річних та інфляційних втрат, встановлено, що відповідачем за первісним позовом допущено прострочення розрахунків з позивачем за первісним позовом за договором № 140121-1 від 14.01.2021 та зроблено висновок щодо наявності підстав для застосування до нього відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України.

Суд першої інстанції, перевіривши обставини, пов`язані з правильністю здійснення розрахунків 3% річних та інфляційних втрат, дійшов обґрунтованого висновку, що вони є арифметично правильними та обґрунтованими. Рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає залишенню без змін.

Щодо зустрічних позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.

Причиною виникнення спору за зустрічним позовом стало питання щодо наявності/відсутності підстав для визнання недійсними п. 4.2.1. та 4.2.2. договору про співробітництво № 140121-1 від 14.01.2021.

Відповідно до ч. 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Цією статтею визначено перелік способів судового захисту, одним із яких є визнання правочину недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 204 Цивільного кодексу України унормовано, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Закріплена у статті 204 Цивільного кодексу України презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили; у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню (аналогічний правовий висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 05.10.2021 у справі № 922/3666/20, від 14.12.2022 у справі № 906/750/21).

Тобто, допоки договір чи окрема його частина не буде визнаний/визнана недійсним/недійсною у встановленому законодавством порядку він є обов`язком для виконання сторонами.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України.

Як передбачено частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Разом з тим, приписами частини третьої наведеної статті встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Частинами 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

В обґрунтування підстав для визнання недійсними п. 4.2.1. та 4.2.2. договору про співробітництво № 140121-1 від 14.01.2021 позивач за зустрічним позовом посилається на те, що при укладанні договору № 140121-1 від 14.01.2021 сторони передбачили такий механізм розподілу фінансового результату кооперативу та виплат на паї, що суперечить нормам чинного законодавства України, яке діяло під час укладення даного договору та статуту кооперативу, а саме: розмір виплат на паї встановлений спірним договором, а не рішенням загальних зборів членів кооперативу; розмір виплат на паї розрахований виходячи з розміру паю (вкладу) позивача, а не залишку фінансового результату господарської діяльності кооперативу; визначено розміри відсотків 31% та 24%, що протирічать законодавчо встановленому максимальному розміру доходів, що може бути виплачений в якості виплат на пай (20% від доходу кооперативу до розподілу).

Зокрема, в обґрунтування зустрічних позовних вимог позивач за зустрічним позовом посилається на те, що на дату затвердження статуту СК "Родинний Добробут" у редакції від 21.10.2015 статтею 26 Закону України «Про кооперацію» від 10.07.2003 № 1087-IV було передбачено, що, виплати на паї - це виплати частини доходу кооперативу на паї члена та асоційованого члена кооперативу. Розмір виплат на паї встановлюється рішенням загальних зборів членів кооперативу після відрахувань обов`язкових коштів на формування і поповнення його фондів. Виплати можуть здійснюватися у грошовій формі, товарами, цінними паперами, а також у формі збільшення паю та в інших формах, передбачених статутом кооперативу. Загальна сума виплат на паї не може перевищувати 20 відсотків доходу, визначеного до розподілу.

Частиною 5 ст. 9 Закону України «Про сільськогосподарську кооперацію» від 17.07.1997 № 469/97-ВР було передбачено, що після виконання зобов`язань сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу та відшкодування збитків за минулі періоди залишок фінансового результату господарської діяльності кооперативу розподіляється загальними зборами у вигляді відрахувань до фондів кооперативу, кооперативних виплат його членам та нарахувань на паї членам кооперативу, у тому числі асоційованим.

Як стверджує позивач за зустрічним позовом, виплата паю асоційованого члена кооперативу (на дату укладення договору про співробітництво № 140121-1 від 14.01.2021) підлягала виключно у порядку, що передбачений статутом кооперативу та на підставі рішення загальних зборів членів кооперативу, яким встановлюється відсоток часток доходу для членів та асоційованих членів за окремий фінансовий рік.

Статтею 2 Закону України «Про кооперацію» передбачено, що кооператив - юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування.

Згідно зі ст. 6 названого Закону кооператив є первинною ланкою системи кооперації і створюється внаслідок об`єднання фізичних та/або юридичних осіб на основі членства для спільної господарської та іншої діяльності з метою поліпшення свого економічного стану.

Відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі. За напрямами діяльності кооперативи можуть бути сільськогосподарськими, житлово-будівельними, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо.

Частинами 1, 2 ст. 10 Закону України «Про кооперацію» передбачено, що членами кооперативу можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, юридичні особи України та іноземних держав, що діють через своїх представників, які внесли вступний внесок та пай у розмірах, визначених статутом кооперативу, додержуються вимог статуту і користуються правом ухвального голосу.

Членом кооперативу може бути фізична особа, яка досягла 16-річного віку і виявила бажання брати участь у його діяльності.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про сільськогосподарську кооперацію» (втратив чинність на підставі Закону № 819-ІХ від 21.07.2020) сільськогосподарський кооператив - юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які є виробниками сільськогосподарської продукції, що добровільно об`єдналися на основі членства для провадження спільної господарської та іншої діяльності, пов`язаної з виробництвом, переробкою, зберіганням, збутом, продажем продукції рослинництва, тваринництва, лісівництва чи рибництва, постачанням засобів виробництва і матеріально-технічних ресурсів членам цього кооперативу, наданням їм послуг з метою задоволення економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування.

21.10.2015 проведено державну реєстрацію Сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу «Родинний добробут».

Протоколом № 1 від 20.10.2015 Установчих зборів членів Сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу «Родинний добробут» затверджено Статут Сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу «Родинний добробут» (надалі - Статут).

Відповідно до п. 1.1. Статуту Сільськогосподарський обслуговуючий кооператив «Родинний добробут» (далі - кооператив) створений його засновниками на добровільних засадах відповідно до Цивільного кодексу України, Законів України «Про кооперацію», «Про сільськогосподарську кооперацію» та на підставі рішення установчих зборів (протокол № 1 від 15.10.2015).

Згідно з п. 3.1. Статуту кооператив утворений та здійснює свою діяльність відповідно до Цивільного, Господарського, Податкового і Земельного кодексів України, Законів України «Про кооперацію», «Про сільськогосподарську кооперацію», інших правових актів України, а також цього статуту.

В пункті 5.1. Статуту визначено, що членами кооперативу можуть бути виробники сільськогосподарської продукції - юридичні та/або фізичні особи, які зробили вступний і пайовий внески у розмірах, визначених загальними зборами кооперативу, дотримуються вимог статуту, мають право ухвального голосу та беруть участь у господарській діяльності кооперативу

Відповідно до п. 5.2. Статуту кооператив за рішенням загальних зборів може приймати до свого складу асоційованих членів кооперативу. Асоційованими членами кооперативу можуть бути фізичні особи, які досягли 16-річного віку, або юридичні особи, які визнають цей Статут і внесли пайовий внесок для розвитку Кооперативу у розмірах, визначених цим статутом.

Вступ до кооперативу здійснюється на підставі письмової заяви. Особа, яка подала заяву, вносить вступний та пайовий внесок в порядку і розмірах, визначених цим Статутом. Рішення правління (голови) кооперативу про прийняття до кооперативу підлягає схваленню загальними зборами членів кооперативу (п. 5.3. Статуту).

Згідно з п. 5.5. Статуту членство у кооперативі припиняється у разі: добровільного виходу з кооперативу відповідно до поданої письмової заяви; несплаті внесків у порядку, визначеному Статутом кооперативу; смерті фізичної особи члена кооперативу або ліквідації юридичної особи члена кооперативу; припинення участі в господарській діяльності кооперативу протягом двох років поспіль. Порядок припинення членства у кооперативі здійснюється відповідно до законодавства.

Загальні збори членів кооперативу є вищим органом управління кооперативу (п. 13.1. Статуту).

Загальні збори затверджують рішення правління кооперативу, зокрема, про прийняття нових членів та асоційованих членів та про припинення членства (п. 13.1.7. Статуту).

Відповідно до п. 14.2. Статуту правління кооперативу, серед іншого, вносить на затвердження загальних зборів рішення про прийняття до кооперативу нових членів та асоційованих членів та припинення членства, а також про переоформлення простого членства на асоційоване.

15.11.2020 введено в дію Закон України «Про сільськогосподарську кооперацію» дія цього Закону поширюється на суспільні відносини у сфері утворення, діяльності та припинення сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських кооперативних об`єднань, а також державної підтримки та державного регулювання функціонування сільськогосподарської кооперації в Україні.

Відповідно до п. 4, 5 розд. Х Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про сільськогосподарську кооперацію» сільськогосподарські виробничі кооперативи, сільськогосподарські обслуговуючі кооперативи та утворені відповідно до Закону України «Про сільськогосподарську кооперацію» від 17.07.1997 № 469/97-ВР кооперативні об`єднання сільськогосподарських обслуговуючих кооперативів, зареєстровані на день набрання чинності цим Законом, підлягають перереєстрації у сільськогосподарські кооперативи, сільськогосподарські кооперативні об`єднання відповідно протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Сільськогосподарські виробничі кооперативи, сільськогосподарські обслуговуючі кооперативи та утворені відповідно до Закону України «Про сільськогосподарську кооперацію» кооперативні об`єднання сільськогосподарських обслуговуючих кооперативів, зареєстровані на день набрання чинності цим Законом, зберігають всі права та обов`язки, які вони мали відповідно до Законів України «Про кооперацію» та «Про сільськогосподарську кооперацію» від 17.07.1997 на день набрання чинності цим Законом, до моменту їх перереєстрації, але не більше трьох років.

Положення статутів таких кооперативів та об`єднань, що не відповідають цьому Закону, є чинними в частині, що відповідає законодавству, чинному до дня набрання чинності цим Законом, до моменту перереєстрації таких кооперативів та об`єднань, але не більше трьох років.

Доказів перереєстрації Статуту Сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу «Родинний добробут» станом на дату укладення договору № 140121-1 від 14.01.2021 матеріали справи не містять.

Як зазначає позивач за зустрічним позовом, при укладенні договору № 140121-1 від 14.01.2021 та зазначені пунктів 4.2.1., 4.2.2. у відповідній редакції було допущено порушення пунктів 19.3., 19.4. Статуту Сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу «Родинний добробут», ст. 26 Закону України «Про кооперацію» від 10.07.2003 № 1087-IV та ч. 5 ст. 9 Закону України «Про сільськогосподарську кооперацію» від 17.07.1997 № 469/97-ВР.

Судом встановлено, що звертаючись до суду із зустрічним позовом Сільськогосподарським обслуговуючим кооперативом «Родинний добробут» на надано доказів на підтвердження прийняття/вступу ТОВ "Трансімпекс Сервіс" до кооперативу.

Таким чином, виходячи з положень Статуту та норм законодавства, ТОВ "Трансімпекс Сервіс" не є членом Сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу «Родинний добробут», відтак укладання договору та відповідно його пункти (п. 4.2.1., 4.2.2. договору) не суперечать ані Закону України «Про кооперацію», ані положенням Статуту кооперативу (в редакції чинній на момент укладання договору № 140121-1 від 14.01.2021).

За встановлених обставин, суд дійшов висновку, що при укладанні договору № 140121-1 від 14.01.2021 сторонами було визначено усі істотні його умови, а тому підстав для визнання недійсними п. 4.2.1., 4.2.2. договору суд не вбачає.

Крім того, позивачем за зустрічним позовом не було конкретно зазначено, які його цивільні права були порушені оспорюваними пунктами договором та яким чином такі права будуть відновлені у разі визнання оспорюваного правочину в частині недійсним. Також позивачем за зустрічним позовом не обґрунтовано, яким чином позовні вимоги направлені на недопущення або присікання його порушених цивільних прав та інтересів або ж їх відновлення.

За умовами частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Підписавши договір № 140121-1 від 14.01.2021, позивач за зустрічним позовом реалізував своє право, надане йому статтями 627, 628 Цивільного кодексу України, на вільне укладення договору, вибір контрагента та визначення умов договору.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем за зустрічним позовом не доведено наявності правових підстав для визнання недійсними пунктів 4.2.1., 4.2.2. договору № 140121-1 від 14.01.2021, тому підстави для задоволення зустрічного позову відсутні.

Надавши відповідну правову оцінку зібраним у справі доказам, як кожному окремо так і в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність первісних позовних вимог та задоволення первісного позову, та необґрунтованість зустрічних позовних вимог.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин недостатніми є доводи скаржника про неповне дослідження судом першої інстанції зібраних у справі доказів, саме тільки посилання скаржника на те, що суд не в повному обсязі дослідив докази та не з`ясував дійсні обставини справи, без належного обґрунтування не можуть ставити під сумнів оскаржуване судове рішення. Натомість зміст апеляційної скарги переконливо свідчить про те, що доводи скаржника зводяться здебільшого до посилань на необхідність переоцінки наявних у справі доказів.

На переконання колегії суддів, зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції свідчить про дослідження наявних у справі доказів та встановлення судом обставин, що входять до предмету доказування у цій справі, а доводи скаржника фактично зводяться до незгоди з обставинами, що були встановлені судом при вирішенні спору, до незгоди з оцінкою доказів у справі, а також до незгоди з висновками суду, які покладені в основу оскаржуваного судового рішення у цій справі.

Незгода скаржника з рішенням суду першої інстанції або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться в рішенні, не свідчать про його незаконність.

За таких обставин, перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених судом фактичних обставин справи та в межах наведених у апеляційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття апеляційного провадження, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість апеляційної скарги та про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що первісні позовні вимоги підлягають задоволенню, в задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити.

Згідно з частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

В пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

При винесені даної постанови судом апеляційної інстанції були надані вичерпні відповіді на доводи скаржника, з посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Щодо доводів скаржника в частині оскарження додаткового рішення колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 16 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За приписами ст. 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Колегія суддів звертає увагу сторін на те, що відшкодування судових витрат не є додатковим заходом відповідальності чи штрафними санкціями.

За приписами частин 1, 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 124 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Згідно з частиною 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 ГПК України).

Відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу ТОВ «Трансімпекс-Сервіс» подано до суду: договір про надання правничої допомоги № 13/05-24 від 13.05.2024; додаток № 1 від 13.05.2024; акт № 101 здачі-приймання наданих послуг від 08.05.2025.

Судом встановлено, що 13.05.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Трансімпекс-Сервіс» (клієнт) та адвокатом Кравцем Віталієм Вікторовичем (адвокат) укладено договір про надання правничої допомоги № 13/05-24 (надалі - договір), відповідно до п. 1 якого адвокат бере на себе зобов`язання надати правову допомогу клієнту з метою захисту інтересів клієнта в якості його захисника (відповідно до Кримінального процесуального кодексу України, Кримінально-процесуального кодексу України та Кодексу України про адміністративні правопорушення, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України, Господарського процесуального кодексу України) та представляти зі всіма правами, що має клієнт.

Відповідно до п. 4 договору за надання правової допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар, розмір і порядок оплати якого погоджується сторонами у додатку № 1 до даного договору.

У додатку № 1 до договору встановлено, що за надання правничої допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар, виходячи з розрахунку його погодинної вартості, яка складає 1000,00 грн. за 1 годину та гонорар за участь у судовому засіданні по справі, який складає 1000,00 грн. за одне судове засідання. У разі прийняття рішення у судовій справі на користь клієнта, останній сплачує на користь адвоката винагороду в розмірі 4% від суми задоволених позовних вимог (гонорар успіху).

08.05.2025 між адвокатом та клієнтом складено та підписано акт № 101 здачі-приймання наданих послуг, відповідно до якого адвокатом надано, а клієнтом прийнято наступні послуги: (1) проведення правового аналізу документів по справі - 5000,00 грн. (5 год.); (2) аналіз судової практики по справі - 2000,00 грн. (2 год.); (3) підготовка та направлення до суду позовної заяви по справі № 911/1254/24 - 6000,00 грн. (6 год.); (4) аналіз зустрічного позову та підготовка та направлення до суду відзиву на зустрічний позов по справі № 911/1254/24 - 4000,00 грн. (4 год.); (5) аналіз відзиву на первісний позов та підготовка і направлення відповіді на відзив по первісному позову у справі № 911/1254/24 - 3000,00 грн. (3 год.); (6) участь у судових засіданнях - 7000,00 грн. (7 шт.); (7) рішення на користь клієнта (гонорар успіху) 4% від суми задоволених позовних вимог - 91 021,81 грн. Всього надано послуг на загальну суму 118 021,81 грн.

Представництво інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансімпекс-Сервіс» у даній справі здійснювалося адвокатом Кравцем Віталієм Вікторовичем на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії ВХ № 1069306 від 13.05.2024.

За правилами частини 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Частиною 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою №58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", пункти 79 і 112 відповідно).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Тобто, в цілому нормами процесуального та матеріального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, додаткова постанова Верховного Суду від 08.04.2021 у справі № 922/2321/20).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 виснувала, що у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis vs. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§55).

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що з урахуванням практики ЄСПЛ не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Принагідно слід зазначити, що вирішення питання щодо розподілу витрат на оплату послуг адвоката є дискрецією суду, який розглядає відповідне питання з урахуванням усіх конкретних обставин справи в їх сукупності та реалізується ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань і дослідження та оцінки доказів за правилами статей 86, 210 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів зауважує, що ТОВ «Трансімпекс-Сервіс» підтверджено понесені витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, а заявлений розмір витрат відповідає критерію співмірності, реальності та розумності з огляду на предмет заявлених позовних вимог, ціну позову, а також результат вирішення спору для позивача за первісним позовом.

На переконання колегії суддів, місцевий господарський суд, оцінивши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-сервісна компанія «Трансімпекс-Сервіс» про ухвалення додаткового рішення, документи щодо понесених витрат на професійну правничу допомогу, заперечення відповідача, виходячи з вищенаведених критеріїв, їх оцінки, та керуючись частиною четвертою статті 126 Господарського процесуального кодексу України, дійшов обґрунтованого висновку про покладення на СК «Родинний Добробут» витрат, понесених позивачем за первісним позовом на професійну правничу допомогу в сумі 118 021,81 грн., оскільки стягнення таких витрат відповідає критеріям розумності, необхідності, співрозмірності та справедливості.

Викладені в апеляційній скарзі доводи фактично свідчать про незгоду скаржника з висновками суду щодо розподілу судових витрат, проте по суті їх не спростовують; підстав для скасування чи зміни судового рішення не містять, а тому визнаються судом апеляційної інстанції юридично неспроможними.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності з пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Отже, в задоволенні апеляційної скарги Сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу "Родинний Добробут" слід відмовити, а рішення Господарського суду Київської області від 07.05.2025 та додаткове рішення Господарського суду Київської області від 28.05.2025 у справі № 911/1254/24 залишити без змін.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу "Родинний Добробут" на рішення Господарського суду Київської області від 07.05.2025 та на додаткове рішення Господарського суду Київської області від 28.05.2025 у справі № 911/1254/24 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 07.05.2025 та додаткове рішення Господарського суду Київської області від 28.05.2025 у справі № 911/1254/24 - залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги розподіляється відповідно до ст.ст. 129 та 282 Господарського процесуального кодексу України.

4. Матеріали справи № 911/1254/24 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 23.10.2025.

Головуючий суддя О.М. Сибіга

Судді О.В. Тищенко

С.А. Гончаров