ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" жовтня 2025 р. Справа№910/4077/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Демидової А.М.

Ходаківської І.П.

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 21.10.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вертикаль-Сервіс»

на рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2025

у справі №910/4077/25 (суддя Кирилюк Т.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вертикаль-Сервіс»

до Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал»

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача:

1) ОСОБА_1

2) ОСОБА_2

3) ОСОБА_3

про зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Вертикаль-Сервіс» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» (далі - відповідач) про зобов`язання Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія» Київводоканал» застосовувати до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вертикаль-Сервіс» тарифи за водопостачання та водовідведення, як для населення; зобов`язання Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія» Київводоканал» здійснити Товариству з обмеженою відповідальністю «Вертикаль-Сервіс» (код в ) перерахунок заборгованості, що виникла в наслідок застосування тарифів, як до споживача, який не є суб`єктом господарювання у сфері централізованого водопостачання та водовідведення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що позивач не є споживачем комунальної послуги у визначенні наведеному у Законі України «Про житлово-комунальні послуги». ТОВ «Вертикаль-Сервіс» також не є споживачем, який не є суб`єктом господарювання у сфері централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, оскільки не споживає послуги з централізованого водопостачання та/або централізованого водовідведення, а розподіляє такі послуги між жителями котеджного містечка «Деснянське». ТОВ «Вертикаль-Сервіс» не використовує водопостачання та водовідведення у власних цілях, а лише є посередником між ПрАТ АК «Київводоканал» та жителями котеджного містечка «Деснянський». Застосування до ТОВ «Вертикаль-Сервіс» тарифів, як для споживача, який не є суб`єктом господарювання у сфері централізованого водопостачання та централізованого водовідведення призведе до безпідставного підвищення тарифу для жителів котеджного містечка «Деснянський».

Господарський суд міста Києва рішенням від 31.07.2025 у справі №910/4077/25 у задоволенні позову відмовив повністю.

Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами факт порушення відповідчем порядку здійснення нарахування щодо застосування до позивача вірного тарифу за водопостачання та водовідведення.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Вертикаль-Сервіс» звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2025 у справі №910/4077/25; зобов`язати Приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» застосувати до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вертикаль-Сервіс» тарифи водопостачання та водовідведення, як для населення; зобов`язати Приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» здійснити Товариству з обмеженою відповідальністю «Вертикаль-Сервіс» перерахунок заборгованості, що виникла внаслідок застосування тарифів, як до споживача, який не є суб`єктом господарювання у сфері централізованого водопостачання та водовідведення.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що законодавство не містить нормативного врегулювання правовідносин, коли обслуговуюча організація укладає договір на водопостачання та водовідведення в інтересах жителів котеджного містечка, хоча позивач і не є ОСББ у котеджному містечку, останній вважає, що до спірних правовідносин можливо застосувати частину 7 статті 22 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.09.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вертикаль-Сервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2025 у справі №910/4077/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 08.09.2025 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вертикаль-Сервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2025 у справі №910/4077/25; розгляд апеляційної скарги призначив на 21.10.2025 о 13 год. 15 хв.

29.09.2025 Приватним акціонерним товариством «Акціонерна компанія «Київводоканал» сформовано та подано через систему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу позивача, за яким відповідач просить у задоволені апеляційної скарги відмовити повністю, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Відповідач у запереченнях на апеляційну скаргу зазначає, що саме укладення договору у відповідності до вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та у відповідності до типового договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2019 № 690 є підставою для застосування до такого споживача тарифу на централізоване водопостачання та централізоване водовідведення. Підставою для застосування до юридичної особи тарифу як для населення є наявність договірних правовідносин, що виникли на підставі Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідачем зазначено, що договірні правовідносини між позивачем та відповідачем виникли у відповідності до Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» та діють станом на сьогодні у відповідності до Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» та Закону України «Про водовідведення та очищення стічних вод».

Також наголошено, що Договір від 13.04.2018 № 19177/4-1-03, укладений між позивачем та відповідачем, як юридичними особами і жодних застережень щодо того, що позивач діє в інтересах третіх осіб не містить.

Представник позивача у судовому засіданні 21.10.2025 підтримав вимоги та доводи своєї апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2025 у справі №910/4077/25 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача у судовому засіданні 21.10.2025 заперечив проти задоволення апеляційної скарги позивача, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2025 у справі №910/4077/25 залишити без змін.

Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, відзиву на неї, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 13.04.2018 у відповідності до Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вертикаль Сервіс (споживач) та Приватним акціонерним товариством «Акціонерна компанія «Київводоканал» (постачальник) було укладено договір №19177/4-1-03 на надання послуг з водопостачання та приймання стічних вод через приєднані мережі, відповідно до пункту 1.1. якого відповідач зобов`язався надавати позивачу послуги з постачання питної води та приймання від нього стічних вод у систему каналізації міста Києва за адресами об`єктів водоспоживання, зазначеними у дислокації об`єктів водоспоживання та водовідведення та на підставі пред`явлених позивачем (споживачем) умов на скид стічних вод у систему каналізації міста Києва, а позивач зобов`язується здійснювати своєчасну оплату наданих йому відповідачем послуг на умовах цього договору з дотриманням порядку користування питною водою з комунальних водопроводів і приймання стічних вод, а також дотримуватись норм, визначених нормативними актами, що регулюють правовідносини, які виникають за цим договором.

Згідно з підпунктом 2.2.1 договору, відповідач щомісячно направляє до банківської установи позивачу розрахункові документи (в електронному вигляді - дебетові повідомлення або у паперовому вигляді вимоги-доручення тощо) для оплати за надані послуги з постачання питної води та приймання від нього стічних вод у систему каналізації міста Києва відповідно до встановлених тарифів. Тарифи на послуги з водопостачання та водовідведення встановлюються уповноваженими органами відповідно із чинним законодавством та не підлягають узгодженню сторонами. У разі зміни тарифів у період дії цього договору відповідач доводить позивачу нові тарифи у розрахункових документах без внесення додаткових змін до цього договору стосовно строків їх введення та розмірів.

Відповідно до підпункту 2.2.2 договору, оплата вартості послуг здійснюється позивачем щомісячно у безготівковій формі у п`ятиденний строк з дня направлення відповідачем розрахункового документу до банківської установи позивача або отримання ним розрахункових документів іншим способом.

Відповідно до пункту 7.1 договору, цей договір укладається строком на один рік і набуває чинності з моменту його підписання сторонами. Договір вважається пролонгованим на новий строк, якщо за 20 днів до припинення його дії жодна зі сторін письмово не повідомить іншу сторону про його припинення. Відносини до укладання нового договору регулюються даним договором.

Законом України "Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення" від 10.01.2002 № 2918-ІІІ (далі - Закон № 2918-III) врегульовані правові, економічні та організаційні засади функціонування системи питного водопостачання, які спрямовані на гарантоване забезпечення населення якісною та безпечною для здоров`я людини питною водою.

Дія цього Закону № 2918-III поширюється на всіх суб`єктів господарювання, що виробляють питну воду, забезпечують міста, інші населені пункти, окремо розташовані об`єкти питною водою шляхом централізованого питного водопостачання або за допомогою пунктів розливу води (в тому числі пересувних), застосування установок (пристроїв), інших засобів нецентралізованого водопостачання, надають послуги з водовідведення, а також на органи державної влади та органи місцевого самоврядування, що здійснюють регулювання, нагляд і контроль за якістю питної води та/або послуг з водовідведення, станом джерел, систем питного водопостачання та водовідведення, а також споживачів питної води та / або послуг з водовідведення (стаття 2 Закону № 2918-III).

За приписами статті 32 Закону № 2918-III за надання послуг з питного водопостачання споживач вносить плату за нормами і тарифами, що регулюються у встановленому законодавством порядку. Порядок справляння плати за надання послуг з питного водопостачання встановлюється законодавством. Тарифи на надання послуг з питного водопостачання розраховуються на підставі галузевих нормативів витрат і повинні повністю відшкодовувати експлуатаційні витрати та забезпечувати надійну роботу об`єктів централізованого питного водопостачання і водовідведення.

Згідно з частиною четвертою статті 11 Закону № 2918-III органом державного регулювання у сфері централізованого водопостачання та водовідведення є Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП).

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28.05.2024 № 1019 «Про встановлення тарифів на централізоване водопостачання та централізоване водовідведення Приватному акціонерному товариству «Акціонерна компанія «Київводоканал» відповідачу встановлено тарифи: а) на централізоване водопостачання: споживачам, які є суб`єктами господарювання у сфері централізованого водопостачання та водовідведення, - 9,66 грн за 1 куб.м (без податку на додану вартість); споживачам, які не є суб`єктами господарювання у сфері централізованого водопостачання та водовідведення, - 21,42 грн за 1 куб.м (без податку на додану вартість); б) на централізоване водовідведення: споживачам, які є суб`єктами господарювання у сфері централізованого водопостачання та водовідведення, - 6,79 грн за 1 куб.м (без податку на додану вартість); споживачам, які не є суб`єктами господарювання у сфері централізованого водопостачання та водовідведення, - 17,64 грн за 1 куб.м (без податку на додану вартість).

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 24.12.2024 № 2313 «Про встановлення тарифів на централізоване водопостачання та централізоване водовідведення Приватному акціонерному товариству «Акціонерна компанія «Київводоканал» відповідачу встановлено тарифи: 1) споживачам, які є суб`єктами господарювання у сфері централізованого водопостачання та водовідведення: на централізоване водопостачання - 10,93 грн за 1 куб. м (без податку на додану вартість); на централізоване водовідведення - 7,47 грн за 1 куб. м (без податку на додану вартість); 2) споживачам, які не є суб`єктами господарювання у сфері централізованого водопостачання та водовідведення: на централізоване водопостачання - 22,87 грн за 1 куб. м (без податку на додану вартість); на централізоване водовідведення - 18,78 грн за 1 куб. м (без податку на додану вартість).

Пунктом 2 зазначених Постанов визначено, що тарифи на централізоване водопостачання та централізоване водовідведення застосовуються для населення на рівні тарифів, що застосовувалися станом на 24 лютого 2022 року, а саме: на централізоване водопостачання - 13,47 грн за 1 куб.м (без податку на додану вартість); на централізоване водовідведення - 11,85 грн за 1 куб.м (без податку на додану вартість).

Під час здійснення нарахувань за договором відповідачем застосовано до позивача тариф, який встановлено споживачам, які не є суб`єктами господарювання у сфері централізованого водопостачання та водовідведення.

Звертаючись із позовом позивач стверджує про незаконне застосування відповідачем до позивача нових підвищених тарифів замість тарифів, як для населення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що він не є споживачем послуг у розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон №2189-VIII), а виконує тільки функції обслуговуючої організації та надає фізичним особам, за адресами яких відбувається отримання послуг водопостачання та водовідведення за договором №19177/4-1-03, послуги з утримання території та житлово-комунальні послуги. Отже, не використовує водопостачання та водовідведення у власних цілях, а лише є посередником між відповідачем та жителями котеджного містечка «Деснянський». Також, за твердженням позивача, він не є споживачем, який не є суб`єктом господарювання у сфері централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, оскільки не споживає послуги з централізованого водопостачання та/або централізованого водовідведення, а розподіляє такі послуги між жителями котеджного містечка «Деснянське». Таким чином, на думку позивача, застосування відповідачем до нього тарифів, як для споживача, який не є суб`єктом господарювання у сфері централізованого водопостачання та централізованого водовідведення призводить до безпідставного підвищення тарифу для жителів котеджного містечка «Деснянський».

У частині першій статті 1 цього Закону №2189-VIII наведено, зокрема, такі терміни:

- виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору (пункт 2 частини першої цієї статті);

- внутрішньобудинкові системи багатоквартирного будинку - механічне, електричне, газове, сантехнічне та інше обладнання в будинку, яке обслуговує більше одного житлового та/або нежитлового приміщення, у тому числі комунікації до обладнання споживача, системи автономного теплопостачання, бойлерні та елеваторні вузли, обладнання протипожежної безпеки, вентиляційні канали та канали для димовидалення, обладнання ліфтів, центральних розподільних щитів електропостачання від зовнішньої поверхні стіни будівлі до точки приєднання житлового (нежитлового) приміщення (пункт 3 частини першої цієї статті);

індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (пункт 6 частини першої цієї статті);

- кількісний показник комунальних послуг - кількість одиниць виміру обсягу отриманої споживачем комунальної послуги, визначена відповідно до показань вузла обліку та/або вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством (пункт 7 частини першої цієї статті);

- колективний договір про надання комунальних послуг (далі - колективний договір) - договір про надання комунальних послуг, який укладається з виконавцем комунальних послуг за рішенням співвласників (на умовах, визначених у рішенні співвласників (об`єднання співвласників багатоквартирного будинку) та є обов`язковим для виконання всіма співвласниками (пункт 8 частини першої цієї статті);

- колективний споживач - юридична особа, що об`єднує споживачів у будівлі та в їхніх інтересах укладає договір про надання комунальної послуги (пункт 9 частини першої цієї статті);

- споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач (пункт 13 частини першої цієї статті);

- управитель багатоквартирного будинку (далі - управитель) - фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб (пункт 14 частини першої цієї статті).

Згідно з частиною першою статті 6 Закону №2189-VIII учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.

Частинами першою, другою статті 12 Закону №2189-VIII передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач).

Відповідно до частини першої статті 13 Закону №2189-VIII договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку.

Відповідно до положень частини третьої статті 7 Закону №2189-VIII, колективний споживач має право, зокрема, укладати договір про надання комунальної послуги відповідно до статуту в інтересах споживачів, об`єднаних таким колективним споживачем.

Так, частинами першою, другою статті 14 Закону № 2189-VIII визначено, що за рішенням співвласників багатоквартирного будинку (уповноваженого органу управління об`єднання співвласників багатоквартирного будинку), прийнятим відповідно до закону, договір про надання комунальної послуги укладається з виконавцем відповідної комунальної послуги, визначеним статтею 6 цього Закону: 1) кожним співвласником багатоквартирного будинку самостійно (індивідуальний договір); 2) від імені та за рахунок усіх співвласників багатоквартирного будинку управителем або іншою уповноваженою співвласниками особою (колективний договір); 3) об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку або іншою юридичною особою, яка об`єднує всіх співвласників такого будинку та в їхніх інтересах укладає відповідний договір про надання комунальних послуг, як колективним споживачем. Співвласники багатоквартирного будинку (об`єднання співвласників багатоквартирного будинку) самостійно обирають одну з моделей організації договірних відносин, визначену частиною першою цієї статті, за кожним видом комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії).

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 14 Закону №2189-VIII індивідуальний договір про надання комунальних послуг укладається між співвласником багатоквартирного будинку та виконавцем відповідної комунальної послуги. Колективний договір про надання комунальної послуги укладається з виконавцем такої послуги особою, уповноваженою на це співвласниками, від імені та за рахунок усіх співвласників багатоквартирного будинку. У разі укладення колективного договору до відносин між співвласниками багатоквартирного будинку та уповноваженою співвласниками особою застосовуються положення Цивільного кодексу України про доручення, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Проаналізувавши вказані положення чинного законодавства, необхідно зазначити, що у співвласників багатоквартирного будинку є можливість самостійно обрати одну з моделей організації договірних відносин: за індивідуальним договором або за колективним договором.

Судом апеляційної інстанції встановлено, а матеріалами справи не спростовано, що позивач відповідно до вимог чинного законодавства не визначався управителем котеджного містечка «Деснянське», як і не виступав у якості управителя при укладанні з відповідачем Договору від 13.04.2018 №19177/4-1-03 на надання послуг з водопостачання та приймання стічних вод через приєднані мережі.

Доводи позивача про те, що до спірних правовідносин можливо застосувати приписи статті 22 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», зокрема про те, що договори з управителем укладаються об`єднанням відповідно до закону, спростовуються наявними матеріалами справи, в яких відсутні докази укладення такого договору.

За положеннями статті 385 ЦК України, власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків). Таке об`єднання є юридичною особою, що створюється та діє відповідно до закону та статуту. Об`єднання власників квартир, житлових будинків є юридичною особою, яка створюється та діє відповідно до статуту та закону.

Правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників жилих та нежилих приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку визначено Законом № 2866-III.

Статтею 1 Закону № 2866-III визначено, що об`єднання співвласників багатоквартирного будинку - це юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна.

Відповідно до статті 2 цей Закон регулює: порядок створення, реєстрації, реорганізації, діяльності і ліквідації об`єднань, асоціацій; відносини суб`єктів права власності щодо користування та розпорядження спільним майном співвласників у об`єднанні; відносини між об`єднаннями та асоціаціями; відносини між об`єднаннями, асоціаціями і органами державної влади та органами місцевого самоврядування; відносини між об`єднаннями і господарюючими суб`єктами.

Частиною першою статті 4 Закону № 2866-III встановлено, що об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами.

Згідно з частиною четвертою статті 4 Закону № 2866-III основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання.

Відповідно до ст. 4 Закону №2866-III об`єднання співвласників багатоквартирного будинку є неприбутковою організацією і не має на меті одержання прибутку для його розподілу між співвласниками.

Тоді як, позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вертикаль-Сервіс» згідно пункту 5.1. розділу 5 статуту створений з метою ведення підприємницької діяльності для отримання прибутку.

А тому, посилання позивача на положення статті 22 Закону №2866-III є неправомірним та правильно невраховані судом першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що позивач неодноразово зазначав, що він не є ОСББ у котеджному містечку, а отже розуміє, що на правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем за Договором не поширюється Закон України «Про житлово-комунальні послуги».

Позивачем у позовній заяві зазначено, що він не є споживачем комунальних послуг у відповідності до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (як-то індивідуальний споживач чи колективний споживач) та надає жителям котеджного містечка «Деснянське» на постійній основі послуги з утримання територій та житлово-комунальні послуги.

При цьому, Позивачем не враховано, що житлово-комунальні послуги населенню надаються у відповідності до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» на договірних засадах та згідно обраної населенням відповідного об`єкту водопостачання моделі договірних правовідносин.

Однак, як вже зазначено вище, відповідно до частин третьої, четвертої статті 14 Закону №2189-VIII індивідуальний договір про надання комунальних послуг укладається між співвласником багатоквартирного будинку та виконавцем відповідної комунальної послуги. Колективний договір про надання комунальної послуги укладається з виконавцем такої послуги особою, уповноваженою на це співвласниками, від імені та за рахунок усіх співвласників багатоквартирного будинку. У разі укладення колективного договору до відносин між співвласниками багатоквартирного будинку та уповноваженою співвласниками особою застосовуються положення Цивільного кодексу України про доручення, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Разом з тим, у цьому спорі позивач фактично вимагає спонукати відповідача здійснити перерахунок послуг за відсутності укладеного між позивачем колективного договору та співвласниками багатоквартирного будинку (у даному випадку котеджного містечка).

Укладені з третіми особами у даній справі договори про надання послуг з утримання територій та житлово-комунальних послуг, за умовами яких позивач, як виконавець, зобов`язався виконувати функції обслуговуючої (експлуатуючої) організації на території котеджного містечка та надавати послуги (виконувати роботи), а треті особи - сплачувати їх вартість (договори № 1/27-П, № 1/8-С, № 1/11-С) не містять визначення позивача - колективним споживачем, в розумінні норм Закону України «Про житлово-комунальні послуги», так само сторонами цих договорів, окрім позивача, є треті особи у цій справі, які виступають кожна, як окрема фізична особа, а не колективне об`єднання.

Враховуючи законодавче визначення декількох моделей організації договірних відносин, наявність можливості обрання у межах одного багатоквартирного будинку різних моделей договірних відносин, вирішення такого питання щодо певної моделі за кожною конкретною комунальною послугою є обов`язковим і має здійснюватись безпосередньо співвласниками багатоквартирного будинку.

Однак, позивачем не надано доказів на підтвердження статусу позивача як споживача (колективного споживача) в розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а також укладеного між ТОВ «Вертикаль Сервіс» та Приватним акціонерним товариством «Акціонерна компанія «Київводоканал» Договору згідно моделі договірних правовідносин визначеної Законом України «Про житлово-комунальні послуги», а отже послуги надаються ТОВ «Вертикаль Сервіс», як юридичній особі, на загальних засадах, відповідно у останнього відсутнє право вимагати застосування до нього тарифів для населення.

У контексті доводів скаржника та висновку суду першої інстанції колегія суддів вважає за необхідне також звернутися до висновків Верховного Суду, які наведені у постанові від 10.11.2021 у справі №346/5428/17 та наголосити, що розглядаючи справу, суд повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і щодо яких суд повинен ухвалити судове рішення.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці загальні засади втілюються в конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Крім того, положення умов договору мають відповідати засадам цивільного законодавства, зокрема, зазначеним у статті 3 ЦК України.

Разом з тим за частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Приписами частин другої та третьої статті 6 та статті 627 ЦК України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Особам надається право вибору: використати вже існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на свій розсуд. Відтак цивільний (господарський) договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі сторін щодо врегулювання їхніх правовідносин на власний розсуд (у межах, встановлених законом), тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін договору, регулятором їх відносин.

Приписи частин другої та третьої статті 6 та статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства і договором. Допустимість конкуренції між актами цивільного законодавства і договором випливає з того, що вказані норми передбачають ситуації, коли сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, і коли вони не вправі цього робити.

Свобода договору, як одна з принципових засад цивільного законодавства, є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий в силу прямої вказівки акта законодавства, а також якщо відносини сторін регулюються імперативними нормами.

Відповідно сторони не можуть врегулювати свої відносини, в тому числі, визначити взаємні права та обов`язки, умови договору у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору (справедливість, добросовісність, розумність). Домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин всупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення.

Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 року у справі №910/12876/19.

За змістом пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України до загальних засад цивільного законодавства належать, зокрема, розумність і справедливість.

Отже, приписи цивільного законодавства треба тлумачити так, щоби його застосування на практиці зумовлювало справедливі та розумні наслідки для учасників цивільного обороту.

Обираючи варіант реалізації розсуду суду, зокрема у контексті застосування приписів частини першої статті 627 ЦК України та статей 3, 6 ЦК України, слід керуватися визначеним частиною першою статті 2 ГПК України, що завданням господарського судочинства, яким є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Реалізація повноважень із суддівського розсуду має спрямовуватися на вибір оптимального варіанту розв`язання спірного правового питання, пошук необхідної правової норми, її розуміння та інтерпретацію, справедливе вирішення спору відповідно до встановлених судами обставин кожної конкретної справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №902/417/18 (пункт 8.33), від 2.11.2021 року у справі № 917/1338/18 (пункт 96), від 26.10.2022 у справі №210/2257/19 пункт (19)).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що тариф на послуги з водопостачання та водовідведення не є вільним, оскільки підлягає державному регулюванню. Тарифи на послуги з водопостачання та водовідведення не можуть встановлюватись на розсуд сторін, їх вартість не є договірною, а відповідно до статті 12 Закону України "Про ціни і ціноутворення" є державною регульованою ціною.

Відтак, враховуючи умови укладеного відповідно до Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» між позивачем та відповідачем Договору, положення Законів України «Про питну воду та питне водопостачання», «Про водовідведення та очищення стічних вод», які розповсюджують свою дію на спірні правовідносини, положення постанов НКРЕКП від 28.05.2024 №1019 «Про встановлення тарифів на централізоване водопостачання та централізоване водовідведення Приватному акціонерному товариству «Акціонерна компанія «Київводоканал» та від 24.12.2024 №2313 «Про встановлення тарифів на централізоване водопостачання та централізоване водовідведення Приватному акціонерному товариству «Акціонерна компанія «Київводоканал», відповідачем правомірно застосовано до позивача тариф, який встановлено споживачам, які не є суб`єктами господарювання у сфері централізованого водопостачання та водовідведення та здійснено нарахування за послуги з водопостачання та водовідведення за цим тарифом.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволені позовних вимог.

Згідно із статтями 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У зв`язку з наведеним, доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються встановленими обставинами та застосованими нормами матеріального та процесуального права, підстави для задоволення апеляційної скарги позивача відсутні.

Згідно із частиною 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За змістом статті 236 ГПК України (частини 1-5) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У справі «Салов проти України» від 06.09.2005 Європейський Суд з прав людини наголосив на тому, що згідно ст. 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі «Hirvisaari v. Finland»). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі «Ruiz Torija v. Spain»).

У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення ЄСПЛ від 05.02.2009 у справі «Олюджіч проти Хорватії»). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення ЄСПЛ від 03.07.2014 у справі «Мала проти України», від 07 жовтня 2010 року у справі «Богатова проти України»).

Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (рішення ЄСПЛ від 21.03.2000 у справі «Дюлоранс проти Франції», від 07 березня 2006 року у справі «Донадзе проти Грузії»).

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ від 19.04.1994 у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів»).

Якщо подані стороною доводи є вирішальними для результату провадження, такі доводи вимагають прямої конкретної відповіді за результатом розгляду (рішення ЄСПЛ від 09.12.1994 у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», від 23.06.1993 у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії»).

Водночас ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

У пункті 53 рішення ЄСПЛ у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні відповіді доводам учасникам справи із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що судове рішення прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Згідно зі статтею 129 ГПК України судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вертикаль-Сервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2025 у справі №910/4077/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2025 у справі №910/4077/25 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Вертикаль-Сервіс».

4. Матеріали справи №910/4077/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в статтях 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена та підписана суддями 27.10.2025.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді А.М. Демидова

І.П. Ходаківська