ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" жовтня 2025 р. Справа№ 910/15756/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Коротун О.М.

Суліма В.В.

за участю секретаря судового засідання: Гончаренка О.С.

за участю представників сторін

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача: Руденко К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2025, повний текст якого складений 14.05.2025,

у справі № 910/15756/24 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом ОСОБА_1

до Фонду державного майна України,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_2 ,

про визнання незаконним та скасування наказу від 05.11.2024 № 2554

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Фонду державного майна України про визнання незаконним та скасування наказу Фонду державного майна України від 05.11.2024 № 2554 «Про вирішення кадрових питань Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» (ідентифікаційний код згідно з ) та скасування державної реєстрації відомостей щодо зміни керівника вказаного державного підприємства.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до оскаржуваного наказу відповідачем протиправно було прийнято рішення про увільнення позивача від виконання обов`язків директора Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях».

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.05.2025 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд вказав, що відсутні підстави для скасування наказу Фонду державного майна України від 05.12.2024 № 2554 в частині увільнення позивача від виконання обов`язків директора Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» та призначення нового виконуючого обов`язків директора, оскільки цей наказ не порушує прав позивача, з огляду на те, що позивач перебував на посаді виконуючого обов`язки директора підприємства тимчасово, до настання конкретно визначеної обставини - його увільнення або призначення директора Підприємства у встановленому законодавством порядку.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Фонду державного майна України про визнання незаконним та скасування у відповідній частині наказу Фонду державного майна України від 05.11.2024 № 2554 «Про вирішення кадрових питань Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» (ідентифікаційний код згідно з ) задоволенню не підлягають.

Як наслідок, не підлягає задоволенню й позовна вимога позивача про скасування державної реєстрації у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відносно зміни керівника Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях», оскільки така вимога є похідною від вимоги про скасування наказу Фонду державного майна України від 05.11.2024 № 2554.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2025 у справі № 910/15756/24 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вважає, що наказ Фонду державного майна України від 05.11.2024 № 2554 є незаконним, оскільки будь-яких підстав для увільнення позивача від виконання обов`язків директора Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» у вказаному наказі не наведено та позивачу не повідомлено, як і не заявлено з боку відповідача будь-яких претензій щодо виконання позивачем своїх повноважень.

Крім того, апелянт вказує, що він ніколи не працював на посаді першого заступника Підприємства, оскільки призначався на роботу одразу керівником Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» без попереднього зарахування на іншу посаду Підприємства. При цьому, у трудовому законодавстві відсутнє таке поняття як «увільнення» як підстава для припинення трудового договору, а в оскаржуваному наказі не врегулювано питання щодо збереження позивачу заробітної плати, враховуючи те, що відомості щодо ОСОБА_1 як керівника Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не виключено.

Узагальнені доводи відзиву Фонду державного майна Украни на апеляційну скаргу

У свою чергу, не погоджуючись з доводами апеляційної скарги у відзиві, поданому відповідачем 09.06.2025, він просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2025 у справі № 910/15756/24 залишити без змін.

ФДМУ зазначає, що при видачі наказу від 05.11.2024 № 2554 Фонд державного майна України діяв у межах та в спосіб, що передбачені нормами законодавства, не порушуючи прав позивача. Зокрема, вказав, що наказ Фонду державного майна України від 18.08.2023 № 1471 видавався до настання певної події, а сааме, прийняття рішення суб`єктом управління Підприємством про увільнення від виконання обов`язків директора Підприємства або призначення директора у встановленому законодавством порядку. Також відповідач зазначив, що доводи позивача про те, що останній не був на посаді заступника директора Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» спростовуються заявою самого ж позивача від 23.06.2023, поданою відповідачеві, яка стала підставою для прийняття наказу Фонду державного майна України від 18.08.2023 № 1471 в частині, що стосується ОСОБА_1 .

Узагальнені доводи відзиву третьої особи ОСОБА_2 на апеляційну скаргу

Як вбачається з відзиву на апеляційну скаргу, поданого 13.06.2025, ОСОБА_2 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2025 у справі № 910/15756/24 залишити без змін.

ОСОБА_2 вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини, що мають значення для справи, розглянув подані сторонами документи та ухвалив законне рішення, а відтак, відсутні підстави для його скасування.

Так, ОСОБА_2 зазначає, що скаржник довільно трактує пункт 2 наказу Фонду державного майна України від 18.08.2023 року за Ж 1471 щодо покладання на нього виконання обов`язків директора та п. І наказу Фонду Державного майна України від 05.11.2024 за № 2554 щодо увільнення його від виконання обов`язків директора Підприємства. Скаржник ототожнює поняття «покласти виконання обов`язків та «увільнити від виконання обов`язків директора», як його призначення на посаду директора з укладанням трудового договору та звільнення його з посади директора як припинення трудового договору.

ОСОБА_2 зауважує, що відповідо до п.2 наказу Фонду державного майна України за №1471 від 18.08.2023 позивач був призначений на посаду керівника Підприємства з укладанням трудового договору, а на нього, як працюючого на підприємстві першого заступника директора Підприємства за його згодою було покладено виконання обов`язків відсутнього працівника, - директора, до прийняття рішення суб`єктом управління Підприємством про увільнення від виконання обов`язків директора Підприємства або призначення директора Підприємства у встановленому законодавством порядку. Наказом ФДМУ за №2554 від 05.11.2024 Фонд, як суб`єкт управління Підприємством увільнив ОСОБА_1 , першого заступника директора Державного підприємства водних шляхів від виконання обов`язків директора Підприємства у зв`язку з тим, що на посаду директора був призначений ОСОБА_2 , з яким відповідно до цього наказу укладено контракт.

Таким чином, ОСОБА_2 звертає увагу, що ОСОБА_1 , як перший заступник директора у період з 18.08.2023 до 05.11.2025 на підставі наказу Фонду державного майна України за №1471 від 18.08.2023 виконував обов`язки директора Підприємства на умовах сумісництва, що не потребує укладання з таким працівником трудового договору, а при прийнятті суб`єктом управління рішення щодо призначення керівника, не портребує звільнення працівника, на якого були покладені виконання обов`язків відсутнього працівника, оскільки умови сумісництва відповідно до ст. 105 КЗпП України передбачає лише доплату за виконання обов`язків відсутнього працівника.

Крім того, ОСОБА_2 наголошує, що не можуть бути підставою для скасування наказу Фонду державного майна України від 05.11.2024 № 2554 доводи позивача про те, що він ніколи не працював на посаді першого заступника директора Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях», оскільки позивча був ознайомлений із наказом від 18.08.2023 №1471, де вказано, що виконання обов`язків Підприємства покладається на ОСОБА_1 , саме як на першого заступника директора Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях». При цьому, заява позивача від 23.06.2023 про надання згоди на призначення його виконаючим обов`язки директора Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» подавалась до Фонду, саме як заступником директора вказаного підприємства.

Відповідь на відзив на апеляційну скаргу Фонду державного майна України та ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з доводами, викладеними у відзивах на апеляціну скаргу представника відповідача та третьої особи, позивач надав додаткові пояснення, в яких наполягав на позиції, викладеній у апеляційній скарзі.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.05.2025 апеляіційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2025 у справі № 910/15756/24 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Сулім В.В., Ткаченко Б.О.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.05.2025 у зв`язку з перебуванням судді Ткаченка Б.О. на лікарняному, апеляційну скаргу ОСОБА_1 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Сулім В.В., Коротун О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.05.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2025 у справі № 910/15756/24 та справу призначено до розгляду на 07.07.2025.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.07.2025 продовжено строк розгляду справи №910/15756/24 відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та відкладено розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2025 на 25.08.2025.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.08.2025 відкладено розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2025 у справі № 910/15756/24 до 08.09.2025.

У судовому засіданні 08.09.2025 колегією суддів протокольною ухвалою продовжено строк розгляду справи №910/15756/24 відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та оголошено перерву у розгляді справи до 29.09.2025.

Судове засідання 29.09.2025 не відбулось у зв`язку з відсутністю можливості авторизації в особистому кабінеті підсистеми «Електроний суд» ЄСІТС у період з 10:00 по 13:16, що у свою чергу призвело до неможливості проведення технічної фіксації судового засідання, яке було призначене на 12:20, що підтверджується відповідним актом від 29.09.2025.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.09.2025 розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2025 у справі № 910/15756/24 призначено до 20.10.2025.

У судовому засіданні 20.10.2025 колегією суддів було досліджено матеріали справи, після чого, суд апеляційної інстанції перейшов на стадію судових дебатів. У судових дебатах представники позивача та відповідача виступили з промовами, представляючи свої аргументи, обґрунтовуючи свою позицію та надали свої правові висновки щодо справи.

Після чого, колегією суддів 20.10.2025 оголошено скорочене (вступна та резолютивна частини) судове рішення.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно зі статтею 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Обов`язок суду, це дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод (ст. 6 Конвенції).

Належне мотивування судового рішення: демонструє сторонам, що суд почув їхні позиції, а не проігнорував їх; надає сторонам можливість вирішити питання про доцільність його оскарження; забезпечує ефективний апеляційний перегляд справи; забезпечує можливість здійснювати суспільний контроль за правосуддям (п.22 Висновку № 3 КРЄС, рішення ЄСПЛ у справі «Мала проти України» від 03.07.2014).

Ефективність справедливого розгляду - сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. Такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. (рішення ЄСПЛ від 19.04.1993 у справі «Краска проти Швейцарії»).

Вмотивованість судового рішення захищає особу від сваволі суду (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»).

Вмотивованість - це вимога до суду наводити письмово в рішенні судження, пояснення про наявність чи відсутність фактів, які є основою для висновку суду. Це також пояснення суду, чому він виніс саме таке рішення, погодився з одними та відкинув інші доводи (постанова ВПВС від 10.06.2021 у справі № 11-104сам21).

Процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, §47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі "ТОВ "Фріда" проти України" від 08.12.2016).

Враховуючи викладене, та з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на ст.ст.2,7,13 ГПК України, на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа №910/15756/24 розглядалась протягом розумного строку, з наданням часу учасникам апеляційного провадження для ознайомлення з позицією один одного та заслухавши їх у відкритому судовому засіданні.

Явка представників сторін

Третя особа, ОСОБА_2 , у судове засідання, призначене на 20.10.2025, не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується відповідними поштовими повідомленнями та поштовим поверненням, наявними у матеріалах справи.

Проте, 19.08.2025 від ОСОБА_2 до Півнінчного апеляційного господарського суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, в якому він просив у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а рішення Господарського суду міста Києві від 05.05.2025 залишити без змін.

Враховуючи положення частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка учасників судового процесу обов`язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у відсутність третьої особи.

Позиції учасників справи

Позивач у судовому засіданні в режимі відеоконференції 20.10.2025 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Представниця відповідача у судовому засіданні апеляційної інстанції 20.10.2025 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, з підстав, викладених у відзиві, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Наказом Фонду державного майна України від 18.08.2023 № 1471 «Про кадрові питання Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях», зокрема п. 2, покладено виконання обов`язків директора Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» (надалі також - Підприємство) на ОСОБА_1 , першого заступника директора Підприємства, з дати наступної після дати видання цього наказу до прийняття рішення суб`єктом управління Підприємством про увільнення від виконання обов`язків директора Підприємства або призначення директора Підприємства у встановленому законодавством порядку. Підстава: заява ОСОБА_1 від 23.06.2023 (вх. Фонду державного майна України від 29.06.2023 № 16/26253).

Відповідно до п.4 вищевказаного наказу виконувачу обов`язків директора Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» ОСОБА_1 наказано: надати відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про зміну керівника Підприємства у встановленому законодавством порядку; прийняти справи з управління господарською діяльністю Підприємства, матеріальні цінності, установчі документи та печатку, про що скласти відповідний акт та письмово повідомити Фонд державного майна України.

Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 25.08.2023 підтверджується, що відповідний запис про ОСОБА_1, як керівника Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» (В.о. директора) був внесений до вказаного Реєстру.

Наказом Фонду державного майна України від 05.11.2024 № 2554 «Про вирішення кадрових питань Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» (ідентифікаційний код згідно з )» увільнено ОСОБА_1, першого заступника директора Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» від виконання обов`язків директора вказаного підприємства датою видачі цього наказу. Призначено ОСОБА_2 виконувачем обов`язків директора Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» з дати наступної за датою видання цього наказу, на термін, визначений в Контракті з виконувачем обов`язків директора Підприємства (пункти 1, 2 наказу).

Позивач вважає вищевказаний наказ Фонду державного майна України від 05.11.2024 № 2554 незаконним, оскільки будь-яких підстав для увільнення позивача від виконання обов`язків директора Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» у вказаному наказі не наведено та позивачу не повідомлено, як і не заявлено з боку відповідача будь-яких претензій щодо виконання позивачем своїх повноважень. Крім того, позивач зазначає, що він ніколи не працював на посаді першого заступника Підприємства, оскільки призначався на роботу одразу керівником Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» без попереднього зарахування на іншу посаду Підприємства. При цьому, у трудовому законодавстві відсутнє таке поняття як «увільнення» як підстава для припинення трудового договору, а в оскаржуваному наказі не врегулювано питання щодо збереження позивачу заробітної плати, враховуючи те, що відомості щодо ОСОБА_1 , як керівника Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не виключено.

З урахуванням наведеного, позивач звернувся із даним позовом до суду, у якому заявив вимоги про визнання незаконним та скасування наказу Фонду державного майна України від 05.11.2024 № 2554 «Про вирішення кадрових питань Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» (ідентифікаційний код згідно з )» в частині увільнення ОСОБА_1 від виконання обов`язків директора Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» та призначення на посаду ОСОБА_2 новим виконуючим обов`язки. Крім того, позивач просив визначити порядок виконання судового рішення, зазначивши, що воно є підставою для скасування державної реєстрації у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відносно зміни керівника Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» відповідно до наказу Фонду державного майна України від 18.08.2023 № 1471 «Про кадрові питання Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.05.2025 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд вказав, що відсутні підстави для скасування наказу Фонду державного майна України від 05.12.2024 № 2554 в частині увільнення позивача від виконання обов`язків директора Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» та призначення нового виконуючого обов`язків директора, оскільки цей наказ не порушує прав позивача, з огляду на те, що позивач перебував на посаді виконуючого обов`язки директора підприємства тимчасово, до настання конкретно визначеної обставини - його увільнення або призначення директора Підприємства у встановленому законодавством порядку.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Фонду державного майна України про визнання незаконним та скасування у відповідній частині наказу Фонду державного майна України від 05.11.2024 № 2554 «Про вирішення кадрових питань Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» (ідентифікаційний код згідно з ) задоволенню не підлягають.

Як наслідок, не підлягає задоволенню й позовна вимога позивача про скасування державної реєстрації у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відносно зміни керівника Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях», оскільки така вимога є похідною від вимоги про скасування наказу Фонду державного майна України від 05.11.2024 № 2554.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено право особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За положеннями ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема, є відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 910/7164/19.

За приписами частин 1, 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Предметом оскарження за даним позовом є наказ Фонду державного майна України від 05.11.2024 № 2554, яким було увільнено позивача від виконання обов`язків директора Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях». Водночас, оскільки таке поняття як «увільнення» не врегульоване у положеннях КЗпП України, позивач зазначив, що у даному випадку внаслідок прийняття відповідачем оскаржуваного наказу було припинено повноваження ОСОБА_1 , що регулюється ч. 3 ст. 99 Цивільного кодексу України та п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.09.2020 у справі № 205/4196/18 звернула увагу на те, що для визначення юрисдикції суду для розгляду ініційованого звільненим з посади керівником юридичної особи (її виконавчого органу) спору з цією юридичною особою, її власником (органом, уповноваженим здійснювати від імені власника управління такою особою) про законність звільнення цього керівника (припинення його повноважень або усунення від посади), слід враховувати таке.

За правилами цивільного судочинства треба розглядати спори, в яких позивач оскаржує законність розірвання з ним трудового договору з підстав, передбачених КЗпП України, крім такого розірвання за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України (припинення повноважень за частиною третьою статті 99 ЦК України).

До юрисдикції господарського суду належать спори, в яких позивач, повноваження якого як керівника юридичної особи (її виконавчого органу) припинені за частиною третьою статті 99 ЦК України, пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, оскаржує законність дій органу управління юридичної особи (загальних зборів, наглядової ради) з такого припинення повноважень (звільнення). До 28 березня 2014 року, коли відповідно до підпункту 1 пункту 3 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення правового регулювання діяльності юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» від 10 жовтня 2013 року набрала чинності нова редакція пункту 4 частини першої статті 12 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), юрисдикція господарського суду поширювалася на вищевказані спори за участю господарських товариств, а з 28 березня 2014 року - за участю будь-яких юридичних осіб.

З огляду на те, що при прийнятті оспорюваного наказу Фонд державного майна України діяв саме як орган управління Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» та даний спір стосується реалізації відповідачем своїх прав на управління Підприємством шляхом прийняття відповідного рішення про припинення повноважень позивача як директора Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» (увільнення), то даний спір підлягає вирішенню за правилами господарського судочинства.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про Фонд державного майна України» фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

До основних завдань Фонду державного майна України належать, зокрема, управління об`єктами державної власності, зокрема корпоративними правами держави у статутних капіталах господарських товариств, щодо яких прийнято рішення про приватизацію та затверджено план розміщення акцій; товариств, утворених у процесі перетворення (у тому числі шляхом корпоратизації) державних підприємств, що належать до сфери його управління, а також товариств, утворених за участю Фонду державного майна України (п. 3 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про Фонд державного майна України»).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» суб`єктами управління об`єктами державної власності є, зокрема, Фонд державного майна України.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24.12.2019 № 1357-р «Про передачу єдиних майнових комплексів державних підприємств до сфери управління Фонду державного майна» вирішено передати, зокрема, єдиний майновий комплекс Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» із сфери управління Міністерства інфраструктури до сфери управління Фонду державного майна.

У ч. 2 ст. 73 Господарського кодексу України (в редакції, яка діяла на час правовідносин) визначено, що орган державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, є представником власника і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами.

Як вбачається із даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Фонд державного майна України є органом управління (засновником) Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» (ідентифікаційний код 31091889).

Відповідно до п. 1.1. Статуту Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях», затвердженого наказом Фонду державного майна України від 11.06.2020 № 997 (надалі - Статут) Підприємство є державним унітарним підприємством, що діє як державне комерційне підприємство, засноване на державній власності та належить до сфери управління Фонду державного майна України (надалі також - Суб`єкт управління Підприємства).

Пунктом 10.1 Статуту визначено, що суб`єкт управління Підприємства є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавством України.

Пунктом 10.3. Статуту визначено, що директор Підприємства є його виконавчим органом (одноосібним), який є посадовою особою.

Суб`єкт управління Підприємства та директор діють в межах своїх повноважень та компетенції, що визначається цим Статутом та законодавством. Управління Підприємством здійснюється директором, який підзвітний Суб`єкту управління Підприємства (пункти 10.4., 10.5. Статуту).

В п. 10.7. Статуту передбачено, що до виключної компетенції Суб`єкта управління Підприємства відповідно до покладених на нього завдань належить: призначення (обрання) та припинення повноважень директора Підприємства (пп. 10.7.7.); прийняття рішення про відсторонення директора від здійснення повноважень та призначення (обрання) особи, яка тимчасово здійснюватиме повноваження директора Підприємства (пп. 10.7.8.); у разі відсутності директора, в тому числі на час перебування директора у відпустці, відрядженні та не призначення ним особи, яка тимчасово буде виконувати обов`язки директора, починаючи з першого дня відсутності, Суб`єкт управління Підприємства на цей час має право призначити виконуючого обов`язки директора. У разі тимчасової непрацездатності директора його обов`язки виконує особа, яку призначає Суб`єкт управління Підприємства, а у разі не призначення Суб`єктом управління Підприємством такої особи - особа відповідно до розподілу функціональних обов`язків між керівництвом Підприємства (пп. 10.7.9.); під час проведення перевірок фінансово-господарської діяльності Підприємства має право відсторонити директора від виконання службових обов`язків з управління Підприємством та призначити на цей час виконуючого обов`язки директора Підприємства (пп. 10.7.16.); погодження призначення та звільнення (крім випадків звільнення працівника за власним бажанням або за згодою сторін) директором Підприємства керівників та їх заступників дочірніх підприємств, філій, представництв, відділень, інших відокремлених підрозділів, в тому числі заступників (в т.ч. першого) директора Підприємства (пп. 10.7.33.).

Відповідно до п. 10.11. Статуту Суб`єкт управління Підприємства має право у будь-який момент прийняти рішення про припинення повноважень директора та розірвання з ним трудових відносин, а також трудового контракту, або рішення про відсторонення директора. Таке рішення Суб`єкт управління Підприємства має право прийняти незалежно від строку перебування призначеної особи на посаді директора.

Повноваження особи, яка була обрана на посаду директора, припиняються в момент прийняття Суб`єктом управління Підприємства рішення про припинення повноважень директора, якщо інше не встановлено у відповідному рішенні Суб`єкта управління Підприємства. Наслідком прийняття Суб`єктом управління Підприємства рішення про припинення повноважень директора є розірвання з ним трудового договору (контракту) та припинення трудових відносин із Підприємством (п. 10.12. Статуту).

Як встановлено судом першої інстанції, на підставі заяви ОСОБА_1 від 23.06.2023 на останнього наказом Фонду державного майна України від 18.08.2023 № 1471 було покладено виконання обов`язків директора Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» до прийняття рішення суб`єктом управління Підприємством про увільнення від виконання обов`язків директора Підприємства або призначення директора Підприємства у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до наказу Фонду державного майна України від 05.12.2024 № 2554 позивач був увільнений від виконання обов`язків директора Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях», натомість, виконання таких обов`язків цим наказом покладено на ОСОБА_2 .

Згідно з ч. 3 ст. 99 Цивільного кодексу України повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

За змістом п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках припинення повноважень посадових осіб.

Колегія суддів звертає увагу на те, що з ОСОБА_1 не укладався трудовий договір (контракт) про призначення його на саме посаду директора, а лише на підставі наказу Фонду державного майна України від 18.08.2023 № 1471, який не є трудовим договором (контрактом) у розумінні чинного законодавства, на позивача покладено тимчасове виконання обов`язків директора Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» на період до його увільнення або призначення нового директора Підприємства. Зазначене унеможливлює застосування да спірних правовідносин поняття «звільнення», оскільки «звільнення» - це розірвання трудових відносин між роботодавцем та працівником, а оскільки позивач лише тимчасово виконував обов`язки директора, то відповідач застосував термін «увільнення», тобто «увільнення від обов`язків», які були покладені на ОСОБА_1 наказом від 18.08.2023 № 1471.

При цьому, у наказі Фонду державного майна України від 18.08.2023 № 1471, яким на позивача було покладено виконання обов`язків директора Підприємства, не визначено будь-яких умов, у разі виконання яких строк перебування позивача на посаді виконуючого обов`язки директора буде продовжуватися.

Позивачем під час розгляду справи, а саме, у судовому засіданні 09.04.2025 підтверджено, що він був ознайомлений із вищевказаним наказом Фонду державного майна України від 18.08.2023 № 1471, а отже усвідомлював, що він виконуватиме відповідні обов`язки тимчасово та може бути звільнений (увільнений) від їх виконання на підставі наказу уповноваженого органу управління державним підприємством.

Не можуть бути підставою для скасування наказу Фонду державного майна України від 05.11.2024 № 2554 також доводи позивача про те, що він ніколи не працював на посаді першого заступника директора Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях». Як вже зазначалось, позивач був ознайомлений із наказом від 18.08.2023 № 1471, де вказано, що виконання обов`язків Підприємства покладається на ОСОБА_1 , саме як на першого заступника директора Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях». Тобто, більше року позивач був виконуючим обов`язки директора Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» та жодним чином не оспорював зазначений наказ відповідача, будь-яких питань щодо змісту наказу від 18.08.2023 № 1471 до відповідача у ОСОБА_1 не виникало. При цьому, заява позивача від 23.06.2023 про надання згоди на призначення його виконуючим обов`язків директора Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» подавалась відповідачу ОСОБА_1 саме як заступником директора вказаного підприємства. Твердження позивача, що така заява була написана ним «під диктовку» є неспроможними, оскільки позивач мав усвідомлювати наслідки ним написаного та розуміти чи відповідає це справжнім обставинам. До того ж, вказана заява позивача від 23.06.2023 не є бланком, а є власноруч написаною ОСОБА_1 заявою.

Також суд першої інстанції правильно зазначив, що доводи позивача про відсутність у Державному підприємстві водних шляхів «Устьдунайводшлях» такої посади як «перший заступник директора» є такими, що спростовуються положеннями пп. 10.7.33. п. 10.7. Статуту вказаного підприємства.

Щодо інших доводів позивача про не зазначення у оскаржуваному наказі відомостей щодо збереження за позивачем заробітної плати, то судом першої інстанції вірно зазначено, що Статутом не передбачено покладення на суб`єкта управління Підприємством, яким є відповідач, обов`язків щодо виплат заробітної плати працівникам Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях». Так, в пп. 10.7.33. п. 10.7. Статуту зазначено, що відповідач лише погоджує призначення та звільнення певних категорій працівників Підприємства, у т.ч. першого заступника директора, водночас відповідно до п. 10.10. Статуту винагорода посадовим особам Підприємства виплачується на умовах, передбачених укладеними з ними цивільно-правовими або трудовими договорами (контрактами), тобто, самим Державним підприємством водних шляхів «Устьдунайводшлях», а не його органом управління.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для скасування наказу Фонду державного майна України від 05.12.2024 №2554 в частині увільнення позивача від виконання обов`язків директора Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» та призначення нового виконуючого обов`язків директора, оскільки цей наказ не порушує права позивача, з огляду на те, що останній перебував на посаді виконуючого обов`язки директора підприємства тимчасово, до настання конкретно визначеної обставини - його увільнення або призначення директора Підприємства у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

При цьому, відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

За приписами ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Фонду державного майна України про визнання незаконним та скасування у відповідній частині наказу Фонду державного майна України від 05.11.2024 № 2554 «Про вирішення кадрових питань Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» (ідентифікаційний код згідно з ) задоволенню не підлягають.

Та, як наслідок, не підлягає задоволенню й позовна вимога позивача про скасування державної реєстрації у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відносно зміни керівника Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях», оскільки така вимога є похідною від вимоги про скасування наказу Фонду державного майна України від 05.11.2024 № 2554.

З огляду на встановлені в ході розгляду даної справи обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відтак, інші доводи позивача колегією суддів розглянуто, однак визнано необґрунтованими та такими, що не спростовують вищевикладених загальних висновків суду та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин, вірно встановлених судом першої інстанції.

На переконання колегії суддів, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2025 у справі № 910/15756/24 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2025 у справі № 910/15756/24 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2025 у справі № 910/15756/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.05.2025 у справі № 910/15756/24 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/15756/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до статей 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 03.11.2025 у зв`язку з перебуванням судді Суліма В.В. у відпустці з 28.10.2025 по 30.10.2025 та на семінарі НШСУ - 31.10.2025.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді О.М. Коротун

В.В. Сулім