ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року Справа № 906/445/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Гудак А.В. , суддя Мельник О.В.

секретар судового засідання Ткач Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Роженка Микити Андрійовича на рішення Господарського суду Житомирської області від 18.07.2025 у справі № 906/445/25 (суддя Тимошенко О.М.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Роженка Микити Андрійовича

до Фізичної особа-підприємця Жеревчук Світлани Валентинівни

про стягнення 729 507, 23 грн

за участю представників сторін:

позивача - не з`явився;

відповідача - Войтович М.С.;

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1) звернувся до Господарського суду Житомирської області із позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця Жеревчук Світлани Валентинівни (далі - відповідач, ФОП Жеревчук С.В.) 248263 грн боргу, 471 699, 70 грн пені та 9 544, 53 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки № 25 від 02.02.2024 в частині розрахунку за поставлений товар.

В судовому засіданні 19.05.2025 суд ухвали замінити позивача у справі - ФОП ОСОБА_1 на ФОП Роженка М.А. (далі - позивач, ФОП Роженко М.А.) (а. с. 181).

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 18.07.2025 в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов висновку відмовити в задоволенні позову у зв`язку із недоведенням факту отримання товару відповідачем.

До Північно - західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга ФОП Роженка М.А. на рішення Господарського суду Житомирської області від 18.07.2025 у справі № 906/445/25, в якій позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наступних аргументів:

- суд першої інстанції, не беручи до уваги загальні принципи та гарантії підприємницької діяльності, в тому числі щодо рівних прав та можливостей суб`єктів підприємницької діяльності, вважає, що гендер й репродуктивна функція підприємця обмежує його у виборі товарів, а сам факт отримання товару й належне виконання умов господарського договору контрагентом, є нерозумним та суперечить людським цінностям;

- місцевий господарський суд не надав оцінку платіжній інструкції від 18.02.2024, не дослідив, який саме борг міг визнати відповідач своєю частковою оплатою, якщо вже 28.02.2024 вона припинила свою підприємницьку діяльність;

- позивач вважає наданий акт приймання - передачі № 82130 від 02.02.2024 належним доказом передачі та прийому покупцем (відповідачем) товару, який зазначений в договорі поставки № 25 від 02.02.2024. Акт приймання-передачі є двохсторонній документ, який підтверджує факт передачі товару, асортимент (найменування) товару, його кількість та ціна, а також загальна вартість відповідає товару, його кількості та ціні, що зазначені в п. 1.1. договору поставки № 25 від 02.02.2024;

- позивач та відповідач не є учасниками електронної комерції та електронної торгівлі в розумінні цього Закону: онлайн-сервіс електронного документообігу Вчасно, який використовувався позивачем та відповідачем, є лише програмною продукцією у вигляді онлайн-сервісу, що призначена для автоматизації процесів електронного документообігу між користувачами (яким є позивач) та контрагентами (яким є відповідач) та передбачає підписання, надсилання, отримання та зберігання електронних документів онлайн за посиланням - edo.vchasno.ua;

- питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. На суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. Однак апелянт вважає, що суд першої інстанції неналежно виконав свій обов`язок щодо оцінки доказів, обставин справи з огляду на їх вірогідність, неповно та необ`єктивно оцінив обставини справи.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.08.2025 визначено колегію суддів для розгляду справи у складі: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Гудак А.В., суддя Мельник О.В.

Листом від 07.08.2025 Північно-західний апеляційний господарський суд витребував матеріали справи з Господарського суду Житомирської області.

19.08.2025 до суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.08.2025 відкрито провадження за апеляційною скаргою ФОП Роженка М.А. на рішення Господарського суду Житомирської області від 18.07.2025 у справі № 906/445/25. Розгляд апеляційної скарги призначено на 17.09.2025 о 15:30 год.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.09.2025 оголошено перерву в судовому засіданні до 15.10.2025 о 14:00 год.

ФОП Жеревчук С.В. надіслала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Відповідач зазначає наступне:

- відповідач відкрила рахунки в банках і віддала управління рахунками безпосередньо ОСОБА_1 . Управління рахунками ФОП Жеревчук С.В. здійснювала безпосередньо бухгалтер ОСОБА_2 , якій був переданий електронний цифровий підпис. Через ФОП Жеревчук С.В. ОСОБА_1 особисто проводив підприємницьку діяльність, щоб мінімізувати свої податкові зобов`язання. Банківські рахунки ФОП Жеревчук С.В. використовувалися для переведення безготівкових коштів в готівку з подальшою передачею їх безпосередньо ОСОБА_1 , що підтверджується відповідними доказами, які були долучені до матеріалів справи, а саме скриншоти переписки між ОСОБА_2 та Жеревчук С.В . В кінці 2023 та на початку 2024 ОСОБА_1 почав пред`являти до Жеревчук С.В. претензії відносно грошових коштів, які вона йому нібито була винна в сумі 55 000 грн;

- Жеревчук С.В. про укладений договір та акт прийому-передачі, до звернення позивача з даним позовом до суду, нічого відомо не було, вона кабінет в сервісі vchasno.ua не реєструвала та будь-яких договорів в сервісі не підписувала;

- відповідач посилається на адвокатський запит № 17-04/25/1, направлений до ТОВ "Вчасно Сервіс", в якому останній просив надати інформацію та відповідь ТОВ "Вчасно Сервіс" від 28.04.2025;

- в договорі поставки та в акті приймання-передачі від 02.02.2024 вказано, що обидва документи підписано у сервісі Вчасно, але Жеревчук С.В. вказаний договір та акт приймання-передачі у сервісі vchasno.ua не підписувала, кабінет в цьому сервісі не реєструвала та доступу до вказаного кабінету не мала;

- при реєстрації кабінету в сервісі vchasno.ua була вказана електронна пошта ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка належить ОСОБА_4 . Також саме ОСОБА_4 при реєстрації був введений пароль і після введення паролю на її електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшло повідомлення про підтвердження реєстрації і тільки ОСОБА_4, маючи доступ до своєї електронної пошти могла зайти до неї та натиснути (підтвердити) email і активувати кабінет та ввести тільки їй відомий пароль;

- також саме номер телефону НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_4 був використаний нею для двофакторної авторизації кабінету у сервісі vchasno.ua, в якому підписувалися і з якого відправлялися договір поставки та акт приймання-передачі;

- таким чином, ОСОБА_1 використавши свою співробітницю ОСОБА_4, за її допомогою зареєстрував в сервісі vchasno.ua кабінет на ім`я Жеревчук С.В. і з цього кабінету виконав підписання та направлення договору поставки та акту приймання-передачі від 02.02.2024 в свій особистий електронний кабінет, щоб в подальшому звернутися до суду з позовом про стягнення з Жеревчук С.В. коштів за товар, який вона не отримувала;

- ОСОБА_1 дійсно проводилася підприємницька діяльність з використанням ФОП Жеревчук С.В. з метою уникнення оподаткування і в результаті цієї діяльності у нього виникли претензії до Жеревчук С.В., що вона винна йому гроші в сумі 55 000 грн, і для того, щоб стягнути з неї гроші в легальний спосіб, він і створив за допомогою ОСОБА_4 кабінет в сервісі vchasno.ua і уклав в ньому сам з собою від імені ФОП Жеревчук С.В. договір поставки та підписав акт приймання-передачі товару, який фактично за цим договором поставки не передавався і Жеревчук С.В. не підписувався;

- будь-яких належних доказів, що при підписанні договору поставки від 02.02.2024 та акту приймання-передачі від 02.02.2024 був використаний електронний цифровий підпис ФОП Жеревчук С.В. позивачем суду надано не було;

- ОСОБА_1 до позовної заяви додав паперову роздруківку ЕЦП, яка не може бути належним доказом вчинення цього підпису саме Жеревчук С.В.

Представник ФОП Жеревчук С.В. надіслав до суду заяву, в якій зазначає, що 16.04.2025 він звертався із заявою про вчинення кримінального правопорушення до Відділу протидії кіберзлочинам Департаменту кіберполіції в Житомирській області та 21.04.2025 Житомирським РУП № 2 ГУНП в Житомирській області було зареєстроване кримінальне провадження №0000332. У витязі з ЄРДР вказано, що ОСОБА_1 шляхом зловживання довірою Жеревчук С.В., з використанням електронно-обчислювальної техніки, уклав з останньою договір поставки № 25 від 02.02.2024, чим завдав Жеревчук С.В. матеріальної шкоди на суму, що встановлюється.

Позивач та його представник в судовому засіданні 17.09.2025 підтримали доводи апеляційної скарги, просили скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити.

Представник відповідача в судових засіданнях заперечив доводи апеляційної скарги, просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач (його представник) в судовому засіданні 15.10.2025 в режимі відеконференції не взяли участь у зв`язку із технічними причинами. В ухвалі суду від 10.10.2025 суд попереджав представника ФОП Роженка М.А., що відповідно до ч. 5 ст. 197 ГПК України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників справи про день, час та місце розгляду справи, явка представників учасників судового процесу в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в даному судовому засіданні за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, заслухавши в судовому засіданні представників сторін (позивача), зазначає наступне.

Як встановлено апеляційним судом, 02.02.2024 між ФОП ОСОБА_1 (постачальник) та ФОП Жеревчук С.В. (покупець/відповідач) в електронній формі укладено договір поставки № 25 (а. с.16).

Згідно з п. 1.1 договору, постачальник зобов`язався поставити (передати) покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити на умовах, визначеним договором товар на загальну суму 252 763 грн. В договорі зазначено перелік товару, який включає в себе 31 найменування, 471 одиницю товарів виключно військового призначення.

Відповідно до пунктів 2.1.-2.2. договору, загальна вартість товарів за цим договором вказана в п. 1.1. Оплата товарів здійснюється покупцем на умовах відстрочення оплати, яке надається на строк до 14.02.2024. А саме, покупець зобов`язаний здійснити повну оплату вартості товарів, що підлягають поставці за цим договором, в строк не пізніше 14.02.2024. Оплата здійснюється на рахунок постачальника, що зазначений в договорі. Оплата відповідно до договору вважається здійсненою після отримання коштів постачальником. Грошові кошти, перераховані покупцем на адресу постачальника, але з причин, не залежних від постачальника, не зараховані на його рахунок, в оплату вартості товарів за цим договором не зараховуються.

Пункт 3.1. договору передбачає, що відвантаження (відпуск) постачальником покупцеві товарів проводиться зі складу постачальника, розташованого в м. Житомирі. Відвантаження (відпуск) здійснюється після укладання цього договору. Вивезення товарів з зазначеного складу проводиться покупцем своїми силами (автомобілем) і за свій рахунок. Зобов`язання постачальника щодо передачі товарів покупцеві вважаються виконаними з моменту передачі товарів покупцеві (його представнику, уповноваженому на отримання товарів) на зазначеному складі. Приймання-передача товарів від постачальника до покупця оформлюється накладною (ними). Ризик випадкової загибелі (втрати) товарів переходить до покупця з моменту отримання ним (його представником) товарів на зазначеному складі.

Згідно з п. п. 3.7.-3.8. договору, сторони домовляються про підписання договору поставки та актів прийому-передачі у сервісі vchasno.ua. Сторони домовляються про те, що документи, підписані у сервісі vchasno.ua, є документами, які несуть в собі юридичну силу таку, якби вони були б підписані власноруч підписами, та можуть бути використані в суді, як доказова база.

Також відповідно до пунктів 4.1. - 4.4. вказаного договору, за прострочення оплати вартості товарів покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі 1 % від вартості товарів, оплата яких прострочена, за кожен день прострочення оплати. Нарахування та стягнення пені може здійснюватися в межах трирічного строку, який обраховується від дня виникнення прострочення в оплаті.

Крім оплати пені відповідно до пункту 4.1 цього договору, покупець, який прострочив оплату вартості товарів, на вимогу постачальника зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 80 (вісімдесят) процентів річних від простроченої суми.

Договір вступає в силу з дня його укладання, і діє до 31.05.2024, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами всіх зобов`язань за цим договором, за винятком тих зобов`язань, які будуть припинені з інших підстав, передбачених діючим законодавством та (або) цим договором. На вимогу Постачальника сторони проводять звіряння взаємних розрахунків, за наслідками якого сторонами складається та підписується двосторонній акт звіряння взаємних розрахунків.

Договір підписано сторонами електронними цифровими підписами у сервісі електронного документообігу на сайті https://vchasno.ua/, де сторони були завчасно зареєстровані з використанням своїх сертифікатів електронних ключів.

В якості доказу поставки та прийняття відповідачем товару, позивач надав акт приймання- передачі товару від 02.02.2024 на суму 252 763 грн, який підписано сторонами електронними цифровими підписами у сервісі електронного документообігу на сайті https://vchasno.ua (а.с. 20-22).

04.02.2024 відповідач народила дитину, строк вагітності 40 тижнів і два дні, що підтверджується випискою про новонародженого (а. с. 54).

Платіжною інструкцією від 18.02.2024 Жеревчук С.В. сплатила ОСОБА_1 4 500 грн (в призначенні платежу вказано - за товар) (а. с. 32).

24.04.2025 між ОСОБА_1 та ФОП Роженком М.А. був укладений договір відступлення права вимоги (цесії), згідно п. 1. якого ОСОБА_1 як первісний кредитор безоплатно передав новому кредитору - Роженку М.А. своє дійсне право за договором поставки № 25 від 02.02.2024.

На виконання п. 3 договору відступлення права вимоги від 24.04.2025, відповідач як боржник повідомлений про заміну кредитора за договором поставки від 02.02.2024 шляхом направлення відповідачу (боржнику) на електронну адресу, а також цінним листом повідомлення боржника про заміну кредитора в зобов`язанні.

В судовому засіданні 19.05.2025 суд ухвали замінити позивача у справі - ФОП ОСОБА_1 на ФОП Роженка М.А. (а. с. 181).

Предметом позову у даній справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача 248 263 грн боргу, 471 699, 70 грн пені та 9 544, 53 грн інфляційних втрат у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки № 25 від 02.02.2024 в частині розрахунку за поставлений товар.

Надаючи правову оцінку обставинам у справі, колегія суддів зазначає, що в силу положень ст. 11, 202, 509 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (господарського зобов`язання), яке (зобов`язання) в силу ст. 525, 526 ЦК України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно з ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України "Про електронний цифровий підпис" (в редакції, чинній на момент підписання договору), електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів.

Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною (стаття 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг").

Відповідно до статті 1 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" обов`язковий реквізит електронного документа - обов`язкові дані в електронному документі, без яких він не може бути підставою для його обліку і не матиме юридичної сили.

Для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Відносини, пов`язані з використанням удосконалених та кваліфікованих електронних підписів, регулюються Законом України "Про електронні довірчі послуги". Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах (ст. 6 Закону "Про електронні документи та електронний документообіг").

Згідно з п. 1, 15, 27 ч. 1 ст. 1 Закону "Про електронні довірчі послуги" (в редакції, чинній на момент підписання договору) автентифікація - це електронна процедура, яка дає змогу підтвердити електронну ідентифікацію фізичної, юридичної особи, інформаційної або інформаційно-комунікаційної системи та/або походження та цілісність електронних даних; електронний підпис - електронні дані, що додаються до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються підписувачем як підпис; кваліфікованим електронним підписом є удосконалений електронний підпис, який створюється з використанням засобу кваліфікованого електронного підпису і базується на кваліфікованому сертифікаті відкритого ключа.

Відповідно до п. п. 3, 4 ст. 18 Закону України "Про електронні довірчі послуги" електронний підпис чи печатка не можуть бути визнані недійсними та позбавлені можливості розглядатися як доказ у судових справах виключно на тій підставі, що вони мають електронний вигляд або не відповідають вимогам до кваліфікованого електронного підпису чи печатки. Кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису.

З урахуванням наведених норм, апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що за юридичною силою законодавець прирівняв договори, укладені в електронній формі, до договорів, укладених у письмовій формі.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.1-3 ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Згідно частини третьої статті 207 Цивільного кодексу України використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

Отже, наведеною нормою узгоджено використання при вчинення правочинів 1) факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання; 2) електронного підпису; 3) або іншого аналога власноручного підпису.

Як встановив суд апеляційної інстанції, договір поставки від 02.02.2024 № 25 є електронним документом, який підписаний сторонами з використанням електронного цифрового підпису у порядку, передбачену Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", Законом України "Про електронний цифровий підпис" та Законом України "Про електронні довірчі послуги" у сервісі електронного документообігу на сайті https://vchasno.ua/, де сторони були завчасно зареєстровані з використанням своїх сертифікатів електронних ключів.

Суд звертає увагу на те, що використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі. Підписувач, який здійснює накладання ЕП на електронний документ, цим самим засвідчує, що ознайомився з усім текстом документа, повністю зрозумів його зміст, не має заперечень до тексту документа і свідомо застосовував свій підпис у контексті, передбаченому документом (підписав, погодив, засвідчив тощо).

При цьому згідно із ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Використання електронного підпису, який відповідає вимогам до кваліфікованого електронного підпису, дозволяє забезпечити електронну ідентифікацію підписувача і гарантує цілісність підписаних даних, а також має презумпцію відповідності особистому підпису (статті 14, 18, 23 Закону України "Про електронні довірчі послуги").

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що підписання договору поставки від 02.02.2024 № 25 ФОП Жеревчук С.В. (покупець/відповідач) шляхом проставлення електронного цифрового підпису у сервісі електронного документообігу на сайті https://vchasno.ua/, спростовує доводи відповідача про неукладеність цього договору. Кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису, яка в даному випадку не спростована.

Будь-яких доказів на підтвердження непідписання договору, фальсифікації або підробки його електронного цифрового підпису відповідачем суду надано не було.

Щодо посилання відповідача на те, що під час реєстрації кабінету в сервісі vchasno.ua була вказана електронна пошта ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка належить ОСОБА_4 , яка є співробітницею ОСОБА_1 та використання її номеру телефону для авторизації кабінету у сервісі, а також те, що ОСОБА_4, маючи доступ до своєї електронної пошти, могла зайти до неї та активувати кабінет і ввести тільки їй відомий пароль, то такі доводи, на переконання суду та з урахуванням обов`язку доказування, є необґрунтованими і такими, що суперечать документам, наданим позивачем в підтвердження підписання відповідачем таких документів.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини 2 статті 11-1 Закону України "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги" користувачі послуг електронної ідентифікації зобов`язані забезпечувати конфіденційність та неможливість несанкціонованого доступу інших осіб до засобу електронної ідентифікації; невідкладно повідомляти надавача послуг електронної ідентифікації про підозру або факт компрометації засобу електронної ідентифікації; не використовувати засіб електронної ідентифікації у разі його компрометації.

Згідно зі статтею 36 Закону України "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги" особи, винні в порушенні вимог законодавства у сферах електронної ідентифікації та електронних довірчих послуг, несуть відповідальність згідно із законом.

В матеріалах справи відсутні будь-які повідомлення ФОП Жеревчук С.В., направлені надавачу послуг електронної ідентифікації про несанкціоноване використання електронного ключа, власником якого є Жеревчук С.В. Суд звертає увагу на те, що за конфіденційність електронного цифрового підпису відповідає її власник, передавати підпис іншим особам суворо заборонено. Відповідач, як власник електронного цифрового підпису несе відповідальність за його безпеку, і у разі його несанкціонованого використання, власник несе відповідні наслідки.

Таким чином, доводи відповідача щодо можливого підписання документів у системі "Вчасно" іншою особою, а не Жеревчук С.В. не заслуговують на увагу та є, на думку суду, непідтвердженим припущенням.

Колегія суддів зазначає, що на виконання умов договору від 02.02.2024 № 25, між сторонами підписано акт приймання - передачі товару від 02.02.2024 на суму 252 763 грн, який також було підписано електронними цифровими підписами у сервісі електронного документообігу на сайті https://vchasno.ua (а.с. 20-22).

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (в редакції, чинній на момент складення акта) первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до позиції Верховного Суду, належними доказами, що підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (постанови від 20.05.2020 у справі №918/535/19, від 12.09.2018 у справі № 910/22923/17).

Тому, у справах про стягнення заборгованості, вимоги необхідно обґрунтовувати, насамперед, належним чином складеними і підписаними первинними бухгалтерськими документами.

Господарські операції оформлюються первинними бухгалтерськими документами, вимоги до реквізитів яких визначені ст. 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні", що підтверджують поставку товарів/робіт/послуг та оплату у будь-якій формі. Первинними бухгалтерськими документами є, зокрема, акти виконаних робіт, акти наданих послуг, акти приймання-передачі, платіжні інструкції (раніше доручення), фіскальні чеки, прибуткові та видаткові касові ордери тощо.

Документ може вважатися первинним бухгалтерським документом, якщо з його змісту вбачається зміна у структурі активів та зобов`язань учасників господарських відносин.

В даному випадку первинним документом, що підтверджує передання та прийняття відповідачем товару за договором є акт приймання - передачі товару від 02.02.2024 на суму 252763 грн.

Оцінюючи вищевказаний акт приймання-передачі, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про належність такого доказу у підтвердження передання і приймання товару за договором від 02.02.2024 № 25 з огляду на його відповідність наведеним вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", оскільки ним зафіксовано факт передання постачальником та прийняття відповідачем товару саме за вказаним договором без будь-яких заперечень чи зауважень, що підтверджується їх електронними цифровими підписами, а також те, що він містить відомості про відповідні господарські операції та підтверджує факт їх здійснення.

Суд вказує, що відповідно до п. 2.2. договору, оплата товарів здійснюється покупцем на умовах відстрочення оплати, яке надається на строк до 14.02.2024. А саме, покупець зобов`язаний здійснити повну оплату вартості товарів, що підлягають поставці за цим договором, в строк не пізніше 14.02.2024. Оплата здійснюється на рахунок постачальника, що зазначений в договорі. Оплата відповідно до договору вважається здійсненою після отримання коштів постачальником. Грошові кошти, перераховані покупцем на адресу постачальника, але з причин, не залежних від постачальника, не зараховані на його рахунок, в оплату вартості товарів за цим договором не зараховуються.

В матеріалах справи міститься платіжна інструкція від 18.02.2024, згідно якої Жеревчук С.В. сплатила ОСОБА_1 4 500 грн (в призначенні платежу вказано - за товар) (а. с. 32).

Тобто відповідач порушив зобов`язання щодо оплати поставленого товару за договором від 02.02.2024 № 25, внаслідок чого у нього утворилася перед заборгованість в розмірі 248 263 грн.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України).

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Виходячи із загальних правил та положень ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора. Обсяг цих прав та умови їх переходу визначаються на момент переходу цих прав до нового кредитора. Тобто новий кредитор отримує право вимагати виконання зобов`язання в обсязі, що існував на момент підписання договору цесії (відступлення права вимоги).

Матеріалами справи підтверджується, що 24.04.2025 між ФОП ОСОБА_1 та ФОП Роженком М.А. був укладений договір відступлення права вимоги (цесії), згідно п. 1. якого ОСОБА_1 як первісний кредитор безоплатно передав новому кредитору - Роженку М.А. своє дійсне право за договором поставки № 25 від 02.02.2024. На виконання п. 3 договору відступлення права вимоги від 24.04.2025, відповідач як боржник повідомлений про заміну кредитора за договором поставки від 02.02.2024 шляхом направлення відповідачу (боржнику) на електронну адресу, а також цінним листом повідомлення боржника про заміну кредитора в зобов`язанні.

Отже, враховуючи положення ст. 514 ЦК України, до позивача, як нового кредитора перейшло право вимоги до відповідача виконання зобов`язання по договору поставки № 25 від 02.02.2024.

Колегія суддів відзначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Тобто положеннями ст. 204 ЦК України презюмується правомірність правочину.

Отже, беручи до уваги те, що відповідач зі свого боку порушив зобов`язання щодо оплати поставленого товару за договором від 02.02.2024 № 25, внаслідок чого у нього утворилася перед позивачем заборгованість, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 248 263 грн підлягають задоволенню.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі №924/233/18).

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції, оцінивши наявні в матеріалах справи докази як окремо, так і в їх сукупності з урахуванням критерію вірогідності доказів, дійшов висновку, що постачальником, на виконання умов договору від 02.02.2024 № 25, був поставлений відповідачу товар, за результатом чого було підписано акт приймання-передачі товару від 02.02.2024 на суму 252 763 грн, який оплачений на суму 4 500 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 471 699, 70 грн пені, то суд зазначає наступне.

У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч. 1 ст. 611 ЦК України). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК України).

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами частин 1, 2 статті 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 4.1. договору, за прострочення оплати вартості товарів покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі 1 % від вартості товарів, оплата яких прострочена, за кожен день прострочення оплати. Нарахування та стягнення пені може здійснюватися в межах трирічного строку, який обраховується від дня виникнення прострочення в оплаті.

Позивач заявив до стягнення пеню в розмірі 471 699, 70 грн за період з 14.02.2024 по 21.08.2024. Суд апеляційної інстанції, перевіривши розрахунок позивача, із урахуванням п.п. 2.2., 4.1. договору, дійшов висновку, що правомірним є нарахування пені з 15.02.2024, а тому вимоги в частині стягнення пені є обгрунтованими в сумі 469 217,07 грн.

В той же час, колегія суддів зазначає, що правовідносини із застосування неустойки (штрафних санкцій) за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, правила її застосування, умови зменшення її розміру врегульовані положеннями Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Частиною 3 ст. 551 ЦК України також унормовано, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Положення ч. 3 ст. 551 ЦК України надають суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Отже, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин (ч. 3 ст. 551 ЦК України), господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 26.08.2021 у справі № 911/378/17 (911/2223/20).

При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18.

Отже, для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило ч. 3 ст. 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (ч. 1 ст. 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Водночас закріплений законодавцем в ст. 3 ЦК України принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Отже, враховуючи положення чинного законодавства, з огляду на обставини того, що відповідач на даний час не є фізичною - особою підприємцем, має малолітню дитину, що встановлено під час розгляду справи, приймаючи до уваги відсутність доказів, які б свідчили про погіршення фінансового стану, ускладнення в підприємницької діяльності чи завдання позивачу збитків саме в результаті порушення відповідачем умов договору, сплату відповідачем коштів на виконання умов договору, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені до 10 % від суми 469 217,07 грн.

При цьому суд враховує правовий зміст інституту неустойки, основною метою якого є стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов`язання. Остання не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

З огляду на викладені обставини в їх сукупності, суд апеляційної інстанції, користуючись правом, наданим йому ст. 551 ЦК України , дійшов висновку зменшити розмір пені на 90 % до 46 921, 71 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 9 544, 53 грн інфляційних втрат, то суд зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

У ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.

Отже, передбачений ч. 2 ст. 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024 у справі № 910/3831/22).

Пунктом 4.2. договору сторони передбачили, що окрім оплати пені відповідно до п. 4.1. цього договору, покупець, який прострочив оплату вартості товарів, на вимогу постачальника зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 80 (вісімдесят) процентів річних від простроченої суми.

Позивач заявив до стягнення інфляційні втрати в розмірі 9544,53 грн за період з 14.02.2024 по 21.08.2024. Суд апеляційної інстанції, перевіривши розрахунок позивача, із урахуванням п. 2.2. договору, дійшов висновку, що правомірним є нарахування інфляційних втрат з 15.02.2024. Здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат за період з 15.02.2024 по 21.08.2024, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в сумі 9 544,53 грн.

Колегія суддів вказує, що в порушення вимог ст. ст. 76, 77 ГПК України, відповідач висновків суду апеляційної інстанції не спростував, а його посилання є такими, що зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Суд вказує, що ЄСПЛ у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. ЄСПЛ зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення ЄСПЛ у справі "Трофимчук проти України").

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, Північно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду Житомирської області від 18.07.2025 у справі № 906/445/25 скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову про стягнення 248 263 грн боргу, 46 921,71 грн пені та 9 544, 53 грн інфляційних втрат. В решті вимог позову слід відмовити.

Згідно з вимогами ст. 129 ГПК України, судовий збір за розгляд позовної заяви та апеляційної скарги у зв`язку із їх частковим задоволенням покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Роженка Микити Андрійовича задоволити частково.

2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 18.07.2025 у справі №906/445/25 скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов задоволити частково.

Стягнути з Фізичної особа-підприємця Жеревчук Світлани Валентинівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Фізичної особи-підприємця Роженка Микити Андрійовича ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 248 263 грн боргу, 46 921,71 грн пені та 9 544, 53 грн інфляційних втрат.

В решті вимог позову відмовити.

3. Стягнути з Фізичної особа-підприємця Жеревчук Світлани Валентинівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Фізичної особи-підприємця Роженка Микити Андрійовича ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 10 905, 37 грн судового збору за подання позовної заяви та 16 358,05 судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Доручити видачу судових наказів Господарського суду Житомирської області.

5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, порядок і строки оскарження визначені ст. ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

6. Справу повернути до Господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений 27 жовтня 2025

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Мельник О.В.