ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2025 р. Справа №921/107/25

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії суддів:

головуючий суддя Желік М.Б.

судді Галушко Н.А.

Орищин Г.В.

за участю секретаря судового засідання Хом`як Х.А.

розглянувши апеляційні скарги КНП Тернопільської комунальної міської лікарні №2, б/н від 25.04.2025 (вх. № 01-05/1272/25 від 28.04.2025) та Фізичної особи - підприємця Гуменюк Анжели Михайлівни б/н від 28.04.2025 (вх. №01-05/1297/25 від 29.04.2025)

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 02.04.2025 (суддя Руденко О.В., рішення складено та підписано 07.04.2025, м. Тернопіль).

у справі №921/107/25

за позовом Фізичної особи - підприємця Гуменюк Анжели Михайлівни;

до відповідача Комунального некомерційного підприємства Тернопільська комунальна міська лікарня №2

про стягнення 262 187,93 грн. пені, 55 252,03 грн. - 3% річних, 258 792,14 грн. втрат від інфляції

за участю представників: не з`явилися.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 02.04.2025 у справі №921/107/25 позов задоволено частково; стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Тернопільська комунальна міська лікарня №2 на користь Фізичної особи - підприємця Гуменюк Анжели Михайлівни - 74 997,45 грн. пені, 55 117,26 грн. - 3% річних, 258 792,14 грн. втрат від інфляції та 6 766,81 грн. в повернення сплаченого судового збору, в решті позову відмовлено.

28.04.2025 до Західного апеляційного господарського суду через систему електронний суд надійшла апеляційна скарга КНП Тернопільської комунальної міської лікарні №2, б/н від 25.04.2025 (вх. № апеляційного суду 01-05/1272/25 від 28.04.2025) на рішення Господарського суду Тернопільської області від 02.04.2025 у справі №921/107/25.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Західного апеляційного господарського суду від 28.04.2025 склад колегії по розгляду справи №921/107/25 визначено: головуючий суддя Малех І.Б., судді Зварич О.В., Панова І.Ю.

01.05.2025 ухвалою Західного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою КНП Тернопільської комунальної міської лікарні №2, б/н від 25.04.2025 (вх. № апеляційного суду 01-05/1272/25 від 28.04.2025) на рішення Господарського суду Тернопільської області від 02.04.2025 у справі №921/107/25. Витребувано матеріали справи з Господарського суду Тернопільської області.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 09.06.2025, у зв`язку з відстороненням від здійснення правосуддя судді Малех І.Б., справу №921/107/25 передано до розгляду колегії суддів у складі: Желік М.Б. - головуючий суддя, члени колегії Зварич О.В., Панова І.Ю.

16.06.2025 ухвалою Західного апеляційного господарського суду прийнято апеляційну скаргу КНП Тернопільської комунальної міської лікарні №2, б/н від 25.04.2025 (вх. №01-05/1272/25 від 28.04.2025) на рішення Господарського суду Тернопільської області від 02.04.2025 у справі №921/107/25 до розгляду; призначено розгляд справи на 09.07.2025.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Фізична особа - підприємець Гуменюк Анжела Михайлівна звернулася до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить:

- прийняти та долучити до матеріалів справи такі докази: копію договору про надання послуг №59 від 27.05.2024, копію звіту про виконання договору про закупівлю UA-2024-05-28-007409-a, копію договору про надання послуг №370 від 21.06.2024, копію звіту про виконання договору про закупівлю UA-2024-06-05-010736-a;

- скасувати рішення Господарського суду Тернопільської області від 02.04.2025 у справі №921/107/25 в частині зменшення заявленого позивачем до стягнення розміру пені на 70 відсотків та ухвалити нове рішення, яким задоволити позов у цій частині.

Відповідно до протоколу передачі справи раніше визначеному складу суду від 29.04.2025 справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: Малех І.Б. - головуючий суддя, члени колегії судді Панова І.Ю. Зварич О.В.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 05.05.2025 апеляційну скаргу ФОП Гуменюк А.М. залишено без руху та встановлено апелянту строк протягом 10 днів з дня вручення ухвали для усунення недоліків, а саме надати суду докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3369,43 грн.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.06.2025 у зв`язку із відстороненням від здійснення правосуддя судді Малех І.Б., справу №921/107/25 розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: Желік М.Б. - головуючий суддя, члени колегії судді Панова І.Ю. Зварич О.В.

12.06.2025 представник ФОП Гуменюк А.М. подав заяву про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано платіжну інструкцію про сплату судового збору в розмірі 3369,43 грн. Зарахування сплаченого судового збору в розмірі 3369,43 грн. до спеціального фонду державного бюджету підтверджується випискою, сформованою в Автоматизованій системі документообігу суду 12.06.2025.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 16.06.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи - підприємця Гуменюк Анжели Михайлівни б/н від 28.04.2025 (вх. № 01-05/1297/25 від 29.04.2025) на рішення Господарського суду Тернопільської області від 02.04.2025у справі №921/107/25; призначено розгляд справи на 09.07.2025; втановлено строк для надання відзиву на апеляційну скаргу, а також для надання заперечень щодо долучення до матеріалів справи доказів, до 04.07.2025.

01.07.2025 представник КНП Тернопільської комунальної міської лікарні №2 подав до суду клопотання (вх. №01-04/5136/25 від 01.07.2025) про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами суду з використанням власних технічних засобів, яке ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 04.07.2025 задоволено.

01.07.2025 представник відповідача Коцюба Надія Ярославівна (вх. №01-04/5136/25 від 01.07.2025) подала до суду клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами суду з використанням власних технічних засобів, яке ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 04.07.2025 задоволено.

07.07.2025 представник позивача - Ленько Руслана Івановича (вх. №01-04/5268/25 від 07.07.2025) подала до суду клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами суду з використанням власних технічних засобів, яке ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 08.07.2025 задоволено.

09.07.2025 ухвалою Західного апеляційного господарського суду об`єднано апеляційні скарги НП Тернопільської комунальної міської лікарні №2, б/н від 25.04.2025 (вх. № 01-05/1272/25 від 28.04.2025) та Фізичної особи - підприємця Гуменюк Анжели Михайлівни б/н від 28.04.2025 (вх. №01-05/1297/25 від 29.04.2025) на рішення Господарського суду Тернопільської області від 02.04.2025 у справі №921/107/25 в одне апеляційне провадження. Відкладено розгляд справи на 03.09.2025.

02.09.2025 на підставі розпорядження в.о. керівника апарату суду здійснено автоматизовану заміну складу суду на підставі п.10 ч.2 ст. 32 ГПК України та п. 2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, за результатами якої визначено склад суду для розгляду справи №921/107/25 в складі головуючого судді Желіка М.Б., суддів Галушко Н.А., Орищин Г.В.

03.09.2025 в судовому засіданні оголошено перерву до 08.10.2025.

08.10.2025 ухвалою Західного апеляційного господарського суду відкладено ухвалення та проголошення судового рішення на 13.10.2025. Судове засідання призначено провести в режимі відеоконференції за участю представників позивач - Ленько Р.І. та відповідача Коцюба Н.Я.

В судовому засіданні 08.10.2025 колегія суддів розглянувши клопотання представника скаржника ФОП Гуменюк А.М. (поданого разом з апеляційною скаргою) про прийняття та долучення до матеріалів справи доказів, відмовила у його задоволенні з огляду на не доведення заявником виняткових випадків неможливості їх подання до суду першої інстанції, з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

В судове засідання 13.10.2025 представники сторін участі уповноважених представників не забезпечили.

Докази, що містяться в матеріалах справи свідчать про їх поінформованість про розгляд апеляційних скарг у межах даної справи в суді апеляційної інстанції.

За приписами пункту 2 частини першої та пункту 3 частини другої статті 42 ГПК України учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом. Статтею 43 ГПК України встановлений обов`язок добросовісного користування учасниками судового процесу процесуальними правами.

Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами (рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі Пономарьов проти України).

Вжиття заходів для ефективного розгляду та вирішення судового спору є обов`язком не тільки для держави, але й для осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Враховуючи те, що явка представників сторін в судове засідання не визнавалась судом обов`язковою, учасники були належним чином та завчасно повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, достатність матеріалів справи для їх розгляду по суті, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін за наявними матеріалами.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши апеляційні скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, взявши до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги ФОП Гуменюк А.М. не підлягають до задоволення, натомість вимоги апеляційної скарги КНП Тернопільська міська комунальна лікарня №2 підлягають до часткового задоволення, а рішення Господарського суду Тернопільської області частковому скасуванню з прийняттям в цій частині нового рішення, з огляду на наступне.

Розгляд справи в суді першої інстанції. Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

Фізична особа - підприємець Гуменюк Анжела Михайлівна звернулася до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Комунального некомерційного підприємства Тернопільська комунальна міська лікарня №2 про стягнення 262 187,93 грн. пені за період з 26.04.2024 по 07.11.2024, 55 252,03 грн. 3% річних за період з 26.04.2024 по 29.01.2025 та 258 792,14 грн. інфляційних втрат за період з 01.05.2024 до 29.01.2025. Підставою позовних вимог позивачем зазначено те, що контрагентом не виконано належним чином умови договору №3 від 11.01.2024 та договору №19 від 05.02.2024 в частині оплати вартості наданих послуг з постачання готової їжі для харчування хворих, через що в останнього виникло зобов`язання щодо сплати зазначених сум. нараховані інфляційні втрати на суму 258 792,14 грн. та 55 252,03 грн. трьох відсотків річних за період з 26.04.2024 по 29.01.2025.

Задовольняючи позовні вимоги частково місцевий господарський суд виснував наступне:

- за своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами правочин є договором надання послуг, за змістом якого одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

- сторонами у п.4.2. договорів погоджено, що замовник сплачує постачальнику вартість послуг згідно акту, підписаного сторонами, протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту отримання акту, у разі відсутності відповідних асигнувань - по мірі їх надходження замовнику. Однак, відповідні платежі у вказані строки відповідач не здійснив.

- згідно із поданим позивачем розрахунком, за неналежне виконання умов договору Підприємству за період з 01.05.2024 до 29.01.2021 нараховані інфляційні втрати на суму 258 792,14 грн та 55 252,03 грн трьох відсотків річних за період з 26.04.2024 по 29.01.2025.

- вимоги в частині стягнення інфляційних втрат, враховуючи період існування заборгованості, розмір боргу, провівши відповідний перерахунок, суд вважає правомірно заявленими у визначеній позивачем сумі.

- перевіривши правильність проведених обрахунків щодо стягнення 3% річних судом встановлено, що правомірною є заявлена позивачем сума 3% річних в розмірі 55 117,26 грн. В решті позову, в частині стягнення 3 % річних, слід відмовити за безпідставністю їх нарахування.

- відповідно до п.7.5 спірних правочинів за порушення встановлених договором строків оплати виконаних послуг, замовник, на письмову вимогу постачальника, сплачує йому пеню, яка розраховується від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на дату порушення відповідного строку. Позивачем обраховано пеню в розмірі 262 187,93 грн.

- проаналізувавши наведений позивачем розрахунок позовних вимог в частині стягнення пені, розмір простроченої заборгованості, розмір подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня та розмір боргу, судом встановлено, що правомірною є заявлена позивачем сума пені в розмірі 249 991,49 грн. В решті позову, в частині стягнення пені, слід відмовити за безпідставністю їх нарахування, оскільки у п.п.9, 10,11 розрахунку позивача початком періоду, з якого нараховується пеня, вказано 26.04.2024, тоді як судовим рішенням у справі №921/328/24 стягнуто пеню, яка нарахована на ті ж самі суми заборгованості, по 20.05.2024 включно. Отже, правильною датою початку нарахування пені у справі, що розглядається, слід вважати 21.05.2024.

- в силу приписів статті 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. Зменшуючи їх розмір у даній справі судом зазначено, що у спірних правовідносинах, при зменшенні розміру пені позивач не нестиме значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі з урахуванням задоволення його позовних вимог про стягнення 3 відсотків річних та компенсації останньому матеріальних втрат від знецінення коштів у результаті інфляційних процесів.

- враховуючи надзвичайну важливість збереження профільної діяльності відповідача, особливо в час військової агресії проти України, приймаючи до уваги, що КНП Тернопільська комунальна міська лікарня №2 є державною, бюджетною, неприбутковою, медичною установою, зважаючи на повну сплату останньою основного боргу, пені, 3% річних та інфляційних втрат на виконання рішення суду у справі №921/328/24, та виходячи із загальних засад цивільного законодавства, а саме, справедливості, добросовісності, розумності, суд вважає за необхідне зменшити заявлений позивачем до стягнення розмір пені до 30 відсотків - 74 997,45 грн., що є, на переконання суду, адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань, проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, та є засобом недопущення використання неустойки ані як інструменту позивача для отримання безпідставних доходів, ані як способу відповідача уникнути відповідальності.

- таке зменшення не є дискримінаційним по відношенню до позивача, оскільки у даних правовідносинах його інтереси достатньо захищені покладенням на відповідача обов`язку судовим рішенням щодо погашення 74 997,45 грн. пені, 55 117,26 грн. 3% річних, 258 792,14 грн. втрат від інфляції.

Узагальнені доводи апелянтів, їх заперечення щодо апеляційної скарги іншої сторони.

Не погоджуючись із висновками місцевого господарського суду відповідач Комунальне некомерційне підприємство Тернопільська комунальна міська лікарня №2 подало апеляційну скаргу в якій зазначає про необґрунтованість та безпідставність висновків господарського суду, що є підставою для скасування оскарженого рішення з огляду на наступне:

- на виконання судового рішення у справі № 921/3258/24, яке набрало законної сили 14.01.2025, відповідно до платіжної інструкції №144 від 30.01.2025 позивачу була сплачена відповідачем заборгованість за договорами №3 від 11.01.2024 та №19 від 05.02.2024 про надання послуг з постачання готової їжі для харчування хворих.

- за умовами укладених між сторонами договорів про надання послуг не встановлено періоду чи строку, за який нараховується пеня, а формулювання у п.7.5. договорів щодо нарахування пені за кожен день прострочення лише визначає механізм її обчислення. Натомість, пеня за прострочення виконання відповідачем зобов`язань за договорами має нараховуватися за період шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконаним. Відтак, розрахунок щодо стягнення штрафних санкцій, що охоплює більший період від дня, коли зобов`язання мало бути виконане, є таким, що суперечить нормам ч. 6 ст. 232 ГП України.

- судом не враховано, що у господарській справі №921/328/24 вже стягнено пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання в сумі 93 328,24 грн. З огляду на зазначене, пеню не може бути стягнено в черговий раз, оскільки матиме місце притягнення до відповідальності яку сторона вже понесла, що є недопустимим.

- безпідставними є доводи позивача щодо наявності у нього права на нарахування штрафних санкцій за весь період прострочення виконання відповідачем зобов`язань до моменту виконання рішення суду. Позивачем не було подано в межах розгляду справи №921/328/24 заяви про збільшення позовних вимог щодо стягнення заборгованості за наданні послуги за договорами в частині збільшення штрафних санкцій у вигляді пені, 3% річних та інфляційних втрат до повного виконання рішення суду.

- рішення господарського суду Тернопільської області від 11.09.2024 виконане відповідачем без допущення його примусового виконання. Відповідно, такі дії позивача є зловживанням матеріальними правами, які полягають у стягненні з відповідача додатково заявленого розміру штрафних санкцій нарахованих до моменту виконання рішення суду.

- правовими наслідками такого зловживання права має бути відмова у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки відповідно до усталеної практики Верховного Суду, зловживання правом не повинно призводити до того, що особа втрачає усіляку можливість судового захисту і відповідно суд повинен не дати особі досягти того, що вона прагне досягти зловживальницькою дією, зберігаючи при цьому розумний баланс інтересів учасників господарських відносин.

Не погоджуючись із рішенням місцевого господарського суду, позивач Фізична особа підприємець Гуменюк Анжела Михайлівна подала апеляційну скаргу в якій просить суд скасувати оскаржене рішення в частині зменшення заявленого до стягнення розміру пені на 70% та ухвалити рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, обґрунтовуючи свою позицію наступним:

- зменшення пені, всупереч висновкам суду першої інстанції не забезпечує балансу між інтересами кредитора і боржника та є дискримінаційним по відношенню до інтересів позивача.

- судом не надано уваги доказам, які встановлені у межах розгляду справи № 921/328/24 та є преюдиційними при вирішенні даної справи, а саме встановлення обставин щодо того, що незважаючи на велику заборгованість по оплаті за договорами, позивач продовжував надавати послуги харчування з метою виконання взятих на себе зобов`язань, в тому числі з врахуванням важливості харчування для пацієнтів лікарні.

- разом з тим відповідач у період існування заборгованості перед позивачем, підтвердженої відповідними актами приймання-передачі, підписаними без жодних застережень та беззаперечно прийнятих послуг повністю погасив аналогічні послуги, надані відповідачу іншим суб`єктом господарювання, на суму, що значно перевищує суму боргу перед позивачем. На підтвердження зазначених обставин позивачем надано до скарги копії договорів укладених між відповідачем та ПП Актеон, в тому числі укладених за результатами проведення тендерних закупівель. Вказаним скаржник спростовує доводи відповідача про відсутність коштів на погашення спірної заборгованості.

- за таких умов суд зменшивши розмір пені, захистив інтереси недобросовісного боржника - відповідача за рахунок інтересів добросовісного кредитора - позивача.

- при цьому, судом не враховано, що сума заявленої до стягнення пені по відношенню до суми боргу не є значною, оскільки становить лише 10% від простроченої суми.

- щодо тверджень відповідача про сплату заборгованості без допущення примусового виконання рішення суду, позивач зазначає, що вказане не може свідчити про його добросовісність, оскільки такі дії спричиненні загрозою примусового виконання і відповідно понесення ще і додаткових витрат на сплату виконавчого збору, право на стягнення якого виникає одночасно із винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження.

Правом на подання відзиву на апеляційні скарги сторони не скористалися.

Фактичні обставини справи, встановлені судом за результатами оцінки доказів.

КНП Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня реорганізовано шляхом приєднання до Комунального некомерційного підприємства Тернопільська комунальна міська лікарня №2. Із Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що 29.05.2024 до реєстру внесений запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи - Комунального некомерційного підприємства Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня на підставі рішення про реорганізацію, та зазначено, що правонаступником вказаної юридичної особи є КНП Тернопільська комунальна міська лікарня №2.

Між Комунальним некомерційним підприємством Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня (замовник) та Фізичної особою - підприємцем Гуменюк Анжелою Михайлівною (постачальник) укладені два договори №3 від 11.01.2024 та №19 від 05.02.2024 з ідентичними умовами, у відповідності до п.п.1.1 яких постачальник взяв на себе зобов`язання по наданню послуг з постачання готової їжі для харчування хворих (ДК 021:2015 код 55520000-1 Кейтерингові послуги) замовнику, а замовник зобов`язується оплатити послуги згідно із специфікацією, що є невід`ємною частиною даного договору (додаток 1).

На виконання своїх договірних зобов`язань позивач надав послуги контрагенту з постачання готової їжі на загальну суму 2 834 110 грн. Відповідач провів лише часткову оплату і станом на 20.05.2024 розмір неоплачених Замовником грошових зобов`язань склав 2 488 386 грн.

За наслідками вирішення спору у справі №921/328/24 між цими ж сторонами, рішенням від 11.09.2024 Господарського суду Тернопільської області, яке залишене без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 14.01.2025, позов задоволено частково та стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Тернопільська комунальна міська лікарня №2 на користь Фізичної особи - підприємця Гуменюк Анжели Михайлівни 2 488 386 грн. основної суми боргу, 93 281,90 грн. пені, 9 635,09 грн. 3% річних, 13 170,54 грн. втрат від інфляції та 39 067,10 грн. в повернення сплаченого судового збору. Заявлений період стягнення пені в межах справи №921/328/24 визначено з 27.01.2024 по 20.05.2024.

Рішення Господарського суду Тернопільської області від 11.09.2024 у справі №921/328/24 набрало законної сили, а відтак встановлені ним обставини мають преюдиційне значення, та в порядку положень ст. 75 ГПК України не підлягають повторному доказуванню.

Вище вказане судове рішення добровільно виконане відповідачем в повному обсязі 30.01.2025, без примусового виконання органами Державної виконавчої служби, що визнається обома сторонами.

Однак, за доводами позивача, відповідач не виконав зобов`язання щодо оплати наданих послуг в строк, який погодили учасники договірних відносин. Відтак, відповідач прострочив виконання договірних зобов`язань, за що йому позивачем нараховані інфляційні втрати, 3% річних та пеня.

Отже, фактично позивач просить суд стягнути з відповідача пеню, 3% річних та інфляційні втрати, питання стягнення яких не входить до періодів, що входили до предмету розгляду у справі №921/328/24, а також нарахованих на суму боргу, яка була сплачена відповідачем з простроченням.

Наведені обставини слугували підставою для звернення ФОП Гуменюк А.М. до суду із відповідним позовом.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції.

Відповідно до положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язань (неналежне виконання).

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У силу вимог частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Такий висновок наведено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 по справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) звернула увагу на те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі № 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23) зауважила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) вказала, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

В порядку положень ст. 75 ГПК України преюдиційними та такими, що не підлягають доказуванню у даній справи є обставини встановленні рішенням Господарського суду Тернопільської області у справі №921/325/24 від 11.09.2024, що залишене без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 14.01.2025, яким встановлено суму основного боргу відповідача перед позивачем відповідно до укладених між сторонами договорів №3 від 11.01.2024 та № 19 від 29.05.2024 у розмірі - 2 488 386 грн., а також стягнено штрафні санкції за порушення зобов`язань за ними, а саме: 93 281,90 грн. пені нарахованої у період з 27.01.2024 по 20.05.2024, 9 635,09 грн. 3% річних, 13 170,54 грн. втрат від інфляції.

Колегією суддів також встановлено, що не заперечується і сторонами, факт виконання боржником рішення Господарського суду Тернопільської області у справі №921/328/24 від 11.09.2024 щодо слати боржником суми боргу згідно платіжної інструкції №144 від 30.01.2025.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), від 07.02.2024 у справі № 910/3831/22 (провадження № 12-45гс23).

Інфляційні втрати та проценти річних є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання і входять до складу такого зобов`язання (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18).

Законодавець в главі 24 ГК України (яка підлягає до застосування до даних правовідносин з огляду на дату звернення позивача до суду та дату винесення оскарженого рішення) врегулював загальні засади відповідальності учасників господарських відносин таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (Методологічні положення щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14.11.2006 № 519).

Інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці, вони об`єктивно виникають унаслідок знецінення грошових коштів, а їх стягнення є компенсацією за понесені втрати.

Компенсація кредитору інфляційних втрат згідно з положеннями частини другої статті 625 ЦК України є мінімальною гарантією захисту його інтересів, яка забезпечує збереження цінності грошових коштів протягом прострочення оплати боржником відповідних товарів, робіт чи послуг.

Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони, як уже зазначалося, входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат.

Слід зазначити, що Верховний Суд у своїй практиці послідовно дотримується правової позиції щодо неможливості зменшення розміру інфляційних втрат - висновки про це викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.10.2023 у справі № 904/4334/22, від 24.01.2024 у справі № 917/991/22, від 01.10.2024 у справі № 910/18091/23 та від 05.11.2024 у справі № 902/43/24, а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 712/4975/22, з огляду на що колегія суддів виснує про обґрунтованість висновку суду про відмову у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру заявлених до стягнення розміру інфляційних втрат.

З огляду на зазначене, висновки місцевого господарського суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача 55 117, 26 грн. 3% річних та 258 792,14 грн. інфляційних втрат відповідних до здійснених судом перерахунків в частині строків нарахування є обґрунтованими, доведеними належними доказами та такими, що підлягають до задоволення.

Щодо стягнення пені колегія суддів повно та всебічно дослідивши наявні у матеріалах справи докази та надавши їм належну правову оцінку, виснує наступне.

Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина перша статті 230 ГК України).

Згідно із частиною першою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга, третя статті 549 ЦК України).

Текстуальне тлумачення положень статті 549 ЦК України свідчить, що законодавець у цій нормі пов`язує визначення пені як виду неустойки з такими кваліфікуючими ознаками як її обчислення:

1) за кожен день прострочення виконання;

2) у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання.

Порядок застосування штрафних санкцій закріплено в нормах статті 232 ГК України, частина шоста якої визначає правило щодо періоду (строку) та порядку нарахування штрафних санкцій, зокрема, пені.

За загальним правилом, визначеним частиною шостою статі 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Однак, таке правило застосовується до правовідносин, лише у разі, якщо інше не встановлено законом або договором, адже словосполучення якщо інше не встановлено законом або договором допускає існування іншої норми закону, що регулює відповідні правовідносини, або іншого положення договору, який регулює конкретні договірні відносини сторін, що виконує функцію спеціальної норми по відношенню до загальної норми.

Тож положення частини шостої статті 232 ГК України є диспозитивними, оскільки законом або договором може бути встановлений інший порядок.

За загальним правилом, договір є універсальним регулятором приватноправових відносин, який, як і закон, є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість періоду нарахування штрафних санкцій. Проте його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 910/4164/17, від 22.11.2018 у справі № 903/962/17, від 07.06.2019 у справі № 910/23911/16, від 13.09.2019 у справі № 902/669/18).

При цьому сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України), а й право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати) (постанова Верховного Суду України від 21.06.2017 року в справі № 910/2031/16 (провадження № 3-432гс17) щодо стягнення пені за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 916/804/17, від 07.08.2018 у справі № 917/2013/17, від 10.09.2020 у справі № 916/1777/19, від 27.02.2024 у справі № 911/858/22).

Згідно зі статтею 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі сплином якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Тож хоча укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість строку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені), однак такий строк з урахуванням положень статей 251, 252 ЦК України має бути визначений.

Період, за який нараховується пеня, має визначені часові межі - початок та кінець періоду (граничні строки) її нарахування, який, зазвичай, може бути пов`язаний з певною календарною датою або подією, що неминуче має настати. Наприклад, такий момент може бути визначений шляхом відображення, зазначення (погодження сторонами) в договорі умови про нарахування пені, зокрема, до повного виконання зобов`язання, до дати фактичного виконання, до повної сплати заборгованості / погашення боргу, протягом року / усього періоду існування заборгованості тощо.

У разі відсутності подібних умов у договорі (використання / зазначення в договорі лише формулювання про нарахування пені за кожен день прострочення) нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені) припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України.

Ураховуючи наведене, судова колегія виснує, що застосування в тексті господарського договору формулювання за кожен день прострочення не можна вважати установленням іншого, ніж визначеного частиною шостою статті 232 ГК України, строку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені). Таке формулювання лише повторює вирізняльну характеристику пені (поденне її нарахування) та характеризує механізм її визначення (розрахунку), однак жодним чином не впливає на можливість зменшення або збільшення строку нарахування пені, визначеного законом чи договором.

Інше тлумачення (розуміння) наведеного формулювання (ототожнення його зі строком нарахування) фактично унеможливлює застосування положень частини шостої статті 232 ГК України щодо шестимісячного строку нарахування штрафних санкцій, оскільки на практиці сторони під час визначення в умовах договору відповідальності у вигляді пені майже завжди використовують формулювання щодо її нарахування за кожен день прострочення, тим самим відтворюють визначення пені, закріплене в частині третій статті 549 ЦК України.

Подібний висновок до застосування частини шостої статті 232 ГК України та неможливості розцінювати формулювання в договорі (умови договору) про сплату пені за кожний день прострочення як установлення цим договором іншого, ніж передбаченого частиною шостою статті 232 ГК України, строку нарахування штрафних санкцій, викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/15492/17, від 01.07.2019 у справі № 910/4377/18, від 08.07.2019 у справі № 910/4375/18, від 22.08.2019 у справі № 914/508/17, від 15.11.2019 у справі № 904/1148/19, від 12.12.2019 у справі № 911/634/19, від 19.11.2020 у справі № 910/12765/19, постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.03.2021 № 910/17317/17, від 20.08.2021 у справі № 910/13575/20.

З огляду на зазначені висновки та спростовуючи доводи позивача, судова колегія вказує, що зазначення у п.7.5. договорів №3 від 11.01.2024 та № 19 від 05.02.2024 про нарахування пені за кожен день прострочення платежу не свідчить про встановлення сторонами договору іншого, ніж визначеного частиною шостою статті 232 ГК України, строку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені).

Враховуючи заявлення позивачем до стягнення пені нарахованої на основну суму заборгованості в розмірі 2 488 386,00 грн. з врахуванням строків оплати по окремих поставках, за період з 27.01.2024 по 20.05.2024, яка стягнена на підставі рішення Господарського суду Тернопільської області від 11.09.2024 у справі № 921/328/24, в межах даної справи за відсутності доказів розірвання договорів чи припинення їх дії, які відповідно до п. 10.1. в частині зобов`язань діють до повного виконання сторонами своїх зобов`язань підлягає до задоволення пеня нарахована з врахуванням шостою статті 232 ГК України (розрахунок долучений судом до матеріалів справи) у розмірі 121 835,73 грн.

Щодо зменшення розміру пені колегія суддів зазначає наступне.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

З огляду компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Підставами для зменшення розміру господарських санкцій можуть бути, зокрема, дії боржника, спрямовані на належне виконання зобов`язання, ступінь вини боржника, міра виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, інші інтереси сторін, дії чи бездіяльність кредитора, очевидна неспівмірність заявленої суми процентів річних порівняно із сумою боргу, а також інші підстави, підтверджені конкретними обставинами справи.

При вирішенні цього питання суд має враховувати принципи розумності, справедливості, пропорційності та дотримуватись балансу між інтересами боржника і кредитора.

Колегія суддів погоджується із висновками місцевого господарського суду в частині того, що пеня є лише санкцією за невиконання зобов`язання, а не боргом. Основною метою інституту неустойки є стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов`язання; при цьому остання не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

З огляду на зазначене, враховуючи надзвичайну важливість збереження профільної діяльності відповідача, особливо в час військової агресії проти України, приймаючи до уваги, що КНП Тернопільська комунальна міська лікарня №2 є державною, бюджетною, неприбутковою, медичною установою, зважаючи на повну сплату останньою основного боргу, пені, 3% річних та інфляційних втрат на виконання рішення суду у справі №921/328/24, та виходячи із загальних засад цивільного законодавства, а саме, справедливості, добросовісності, розумності, суд вважає за необхідне зменшити перерахований судом апеляційної інстанції з врахуванням положень ч.6 ст. 232 ГК України розмір пені, що підлягає до стягнення до 30 відсотків 36 547,01 грн., що є, на переконання суду, адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань, проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, та є засобом недопущення використання неустойки ані як інструменту позивача для отримання безпідставних доходів, ані як способу відповідача уникнути відповідальності.

Загальні висновки суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч.1 ст.277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги КНП Тернопільська міська комунальна лікарня №2 слід задоволити частково, а оскаржене рішення суду першої інстанції частково скасувати з прийняттям нового рішення, з огляду на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що підставою позову є стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат, пені, які нараховані на основну суму заборгованості, яка виникла у зв`язку з неналежними виконанням відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем за договорами №3 від 11.11.2024 та № 19 від 05.02.2024 та правомірність стягнення якої визначена рішенням у господарській справі № 921/328/24, колегія суддів виснує, що спір виник внаслідок неправильних дій КНП Тернопільська міська комунальна лікарня №2 з огляду на що, судові витрати слід покласти на відповідача у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.86, 129, 244, 269, 270, 275, 277, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1 В задоволенні вимог апеляційної скарги Фізичної особи - підприємця Гуменюк Анжели Михайлівни б/н від 28.04.2025 (вх. №01-05/1297/25 від 29.04.2025) відмовити.

2. Вимоги апеляційної скарги КНП Тернопільської комунальної міської лікарні №2, б/н від 25.04.2025 (вх. № 01-05/1272/25 від 28.04.2025) - задоволити частково.

3. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 02.04.2025 у справі №921/107/25 скасувати в частині стягнення пені у розмірі 74 997,45 грн. Прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з Комунального некомерційного підприємства Тернопільська комунальна міська лікарня №2 (вул. Р. Купчинського, 14, м. Тернопіль, 46023, ідент. код 05497361) на користь Фізичної особи - підприємця Гуменюк Анжели Михайлівни ( АДРЕСА_1 , ідент. номер НОМЕР_1 ) 36 547,73 грн. (тридцять шість тисяч п`ятсот сорок сім ) грн. 73 коп. пені.

4. В решті рішення Господарського суду Тернопільської області від 02.04.2025 у справі №921/107/25 залишити без змін.

5. Господарському суду Тернопільської області на виконання цієї постанови видати відповідний наказ.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає оскарженню.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повна постанова складена 03.11.2025

Головуючий суддя Желік М.Б.

суддя Галушко Н.А.

суддя Орищин Г.В.