РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.10.2025Справа № 910/7647/25
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дорожньо-будівельне управління "Мегаполіс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "СОБІ"

про стягнення 14 633 931,72 грн

При секретарю судового засідання: Карашевич В.В.

Представники сторін:

від позивача: Косогова Людмила Олексіївна - представник за ордером серії АР №1228700 від 17.03.2023;

від відповідача: Петрусенко Наталья Іванівна - представник за ордером серії АО №1155595 від 20.12.2024;

ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Дорожньо-будівельне управління "Мегаполіс" (далі - ТОВ "Мегаполіс") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "СОБІ" (далі - ТОВ "СОБІ") 14 633 931,72 грн, з яких: 154 535,20 грн - основний борг, 20 389,20 грн - пеня, 3 950,19 грн - 3% річних, 17 255,78 грн - інфляційні втрати, 14 437 801,35 грн - неустойка, посилаючись на неналежне виконання останнім зобов`язань за Договором на надання транспортних послуг №ДБУ/010324/1468/ПВ від 01.03.2024 в часині повної оплати вартості наданих транспортних послуг.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 22.07.2025. Встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи.

08.07.2025 через систему "Електронний суд" (зареєстровано судом 09.07.2025) ТОВ "СОБІ" подало відзив на позовну заяву, в якому відповідач визнав надання послуг на суму основного боргу в частині 94 713,60 грн, яка була сплачена останнім після відкриття провадження у цій справі.

Однак ТОВ "СОБІ" заперечило проти надання послуг у розмірі 59 821,60 грн за актом №67 від 08.03.2024, у зв`язку з відсутністю первинних документів, зокрема відповідних товарно-транспортних накладних.

У той же час Відповідач заперечував проти нарахованої неустойки, оскільки у нього відсутній оригінал договору №ДБУ/010324/1468/ПВ від 01.03.2024 та рахунки за надані послуги. При цьому, в інших, укладених з іншими контрагентами договорах, відсутні положення про неустойку у розмірі 30%.

Також ТОВ "СОБІ" наголосило, що нарахована неустойка у 150 разів перевищує суму основного боргу та не відповідає правовій природі та меті штрафних санкцій, перетворюючись із стимулюючої у каральну санкцію.

21.07.2025 через систему "Електронний суд" (зареєстровано судом 22.07.2025) ТОВ "Мегаполіс" подало клопотання про долучення доказів, зокрема товарно-транспортних накладних від 08.03.2025.

Протокольною ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.07.2025 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 02.09.2025.

Підготовче засідання 02.09.2025 не відбулося у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги у місті Києві.

23.09.2025 через систему "Електронний суд" ТОВ "СОБІ" подало заяву, в якій вказало, що долучені до клопотання від 21.07.2025 докази подані поза межами процесуального строку.

Також Відповідач зазначив, що надані послуги за актом від 08.03.2025 були відхилені, оскільки Позивачем не було надано товарно-транспортні накладні, про що було повідомлено останнього.

Протокольними ухвалами Господарського суду міста Києва від 23.09.2025 задоволено клопотання Позивача про долучення доказів, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 14.10.2025.

У судовому засіданні 14.10.2025 представниця ТОВ "Мегаполіс" підтримала позовні вимоги, просила суд позов задовольнити.

Представниця ТОВ "СОБІ" заперечила проти позовних вимог, просила суд відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні 14.10.2025 на підставі статті 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги ТОВ "Мегаполіс" частково обґрунтованими.

У матеріалах справи міститься належним чином засвідчена копія Договору на надання транспортних послуг №ДБУ/010324/1468/ПВ від 01.03.2024, який було підписано уповноваженими представника ТОВ "СОБІ" (за текстом договору - Замовник/Відправник) та ТОВ "Мегаполіс" (за текстом договору - Перевізник) та скріплений печатками вказаних юридичних осіб.

За умовами Договору на надання транспортних послуг №ДБУ/010324/1468/ПВ від 01.03.2024:

- пункт 1.1: Замовник замовляє, а Перевізник надає послуги внутрішніх перевезень вантажів автомобільним транспортом, а також по організації таких перевезень. За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником/замовником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату;

- пункт 3.1: Ціни на послуги узгоджуються Сторонами в Заявках і вказуються у рахунках-фактурах Перевізника;

- пункт 4.1: Розрахунки за цим Договором здійснюються у безготівковій формі на підставі рахунку-фактури, ТТН з відміткою отримувача, переданого Перевізником Замовнику за допомогою факсимільного зв`язку, з наступним наданням Перевізником оригіналу рахунку-фактури, товарно-транспортної накладної (CMR/TTH) з відміткою вантажоодержувача про отримання вантажу та акта наданих послуг;

- пункт 4.2: Якщо умови оплати, зазначені у Заявці, інші, ніж у п. 4.1 цього Договору, оплата повинна бути здійснена на умовах Заявки;

- пункт 5.4: У випадку несвоєчасної оплати наданих послуг Замовник/Відправник сплачує Перевізнику пеню, яка обчислюється від вартості неоплачених послуг у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, за кожну добу затримки;

- пункт 5.7: За порушення строків оплати Замовник виплачує Перевізнику неустойку в розмірі 30 % від суми прострочення платежу за кожний день невиконання зобов`язань;

- пункт 8.2: За фактом виконання перевезення Сторони складають та підписують акт наданих послуг;

- пункт 8.3: У випадку, якщо відправлений Перевізником Замовнику/Відправнику акт наданих послуг ним не підписаний і письмово не заперечений протягом 5 (п`яти) днів з моменту його отримання Замовником, він вважається прийнятий ним без змін та підлягає оплаті в повному обсязі;

- пункт 8.8: Договір вступає в силу з моменту підписання і діє до 31.12.2025, а в частині розрахунків - до їх повного здійснення. Якщо жодна зі Сторін за один місяць до закінчення строку дії Договору письмово не попередить іншу Сторону про розірвання Договору, дія Договору автоматично пролонгується на наступні 12 місяців без складення додаткової угоди до Договору.

За твердженнями ТОВ "Мегаполіс", ним за Договором було надано ТОВ "СОБІ" транспортні послуги загальною вартістю 154 535,20 грн, що підтверджується актами здачі-приймання робіт (надання послуг):

- №67 від 08.03.2024 на суму 59 821,60 грн;

- №1664 від 10.06.2024 на суму 19 937,60 грн;

- №1021 від 11.06.2024 на суму 9 723,20 грн;

- №971 від 12.06.2024 на суму 6 891,20 грн;

- №1020 від 13.06.2024 на суму 3 448,00 грн;

- №3610 від 25.09.2024 на суму 1 799,40 грн;

№3648 від 27.09.2024 на суму 7 197,60 грн, а також

товарно-транспортними накладними: №080260, №080261, №080262, №080263, №080265, №080266 від 10.06.2024 та

Вищевказані акти, окрім акту №67 від 08.03.2024, були підписані уповноваженими представниками ТОВ "Мегаполіс" та ТОВ "СОБІ", та скріплені їх печатками без жодних претензій та/або зауважень.

Більше того, факт надання послуг за вищевказаними актами, окрім акту №67 від 08.03.2024, та заборгованість у розмірі 94 713,60 грн визнається Відповідачем, про що зазначено у відзиві.

У зв`язку з несплатою ТОВ "СОБІ" у повному обсязі вартості наданих послуг за Договором на надання транспортних послуг №ДБУ/010324/1468/ПВ від 01.03.2024, ТОВ "Мегаполіс" звернулося з даним позовом до суду.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідності до статті 509 ЦК України та статті 173 ГК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За приписами частини 1 статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічне положення мітиться в частині 1 статті 526 ЦК України.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, ТОВ "СОБІ" вказувало, що ним не укладався Договір на надання транспортних послуг №ДБУ/010324/1468/ПВ від 01.03.2024, оскільки оригінал цього правочину у нього відсутній. Суд вважає вказані аргументи безпідставними, з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до частини 1 статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (абзац 1 частини 2 статті 639 ЦК України).

За положеннями частини 1 статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина 2 статті 640 ЦК України).

Таким чином, договір не може вважатися неукладеним після його повного чи часткового виконання.

Пунктом 8.8. Договору визначено, що цей правочин вступає в силу з моменту підписання.

Згідно з частинами 1, 2 статті 39 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" виконавчий орган товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства. До компетенції виконавчого органу товариства належить вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників та наглядової ради товариства (у разі утворення).

Виконавчий орган товариства є одноосібним. Назвою одноосібного виконавчого органу є "директор", якщо статутом не передбачена інша назва (частина 4 статті 39 вказаного Закону).

Частиною 10 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" встановлено, що одноосібний виконавчий орган товариства або голова колегіального виконавчого органу товариства може діяти від імені товариства без довіреності. Статут товариства може передбачати можливість кожного або окремих членів колегіального виконавчого органу діяти від імені товариства без довіреності або можливість усіх чи окремих членів виконавчого органу вчиняти дії від імені товариства без довіреності виключно разом. Якщо член виконавчого органу на час своєї відсутності призначив тимчасового виконувача обов`язків, такий член виконавчого органу несе солідарну відповідальність перед товариством разом із призначеною ним особою.

Зі змісту Договору №ДБУ/010324/1468/ПВ від 01.03.2024 вбачається, що він підписаний: зі сторони Позивача директором Білецьким Павлом Васильовичем, зі сторони Відповідача директором Менем Ігорем Леонідовичем , а також скріплений печатками вказаних юридичних осіб.

Відповідно до інформації, наявній у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань до 12.06.2024 Мень І.Л. був керівником Відповідача.

Даючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами в ході виконання договору №ДБУ/010324/1468/ПВ від 01.03.2024, суд дійшов висновку, що такий за своєю правовою природою є договором перевезення, за яким, відповідно до частини 1 статті 909 ЦК України, одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Аналогічні положення містяться також і в статті 307 ГК України.

Відповідно до частини 3 статті 909 ЦК України укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Судом встановлено, що Позивачем було долучено до матеріалів справи копії товарно-транспортних накладних, які підписані та скріплені печаткою Відповідача, про що більш детально буле зазначено надалі у мотивувальній частині рішення.

Оскільки Договір №ДБУ/010324/1468/ПВ від 01.03.2024 був підписаний уповноваженими представниками ТОВ "Мегаполіс" та ТОВ "СОБІ" і вартість наданих за вказаним правочином послуг була частково сплачена, що визнається останнім, тому вважається, що вказаний правочин було укладено між Позивачем та Відповідачем, та є обов`язковим для виконання сторонами.

При цьому, суд зауважує, що відсутність у ТОВ "СОБІ" примірника оригіналу Договору №ДБУ/010324/1468/ПВ від 01.03.2024 не змінює факт його укладення та не свідчить про його недійсність/нікчемність.

Відповідно до частини 1 статті 916 ЦК України за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.

Плата за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти, що здійснюється транспортом загального користування, визначається за домовленістю сторін, якщо вона не встановлена тарифами, затвердженими у встановленому порядку. Пільгові умови перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти транспортом загального користування можуть встановлюватися організацією, підприємством транспорту за їх рахунок або за рахунок відповідного бюджету у випадках, встановлених законом та іншими нормативно-правовими актами (частина 2 статті 909 ЦК України).

За умовами пункту 3.1. Договору ціни на послуги узгоджуються Сторонами в Заявках і вказуються у рахунках-фактурах Перевізника.

За положеннями пункту 8.2. Договору за фактом виконання перевезення Сторони складають та підписують акт наданих послуг.

Пунктом 8.3. Договору встановлено, що у випадку, якщо відправлений Перевізником Замовнику/Відправнику акт наданих послуг ним не підписаний і письмово не заперечений протягом 5 (п`яти) днів з моменту його отримання Замовником, він вважається прийнятий ним без змін та підлягає оплаті в повному обсязі.

Судом встановлено, що між ТОВ "Мегаполіс" та ТОВ "СОБІ" було підписано та скріплено печатками, без жодних претензій та/або зауважень, акти здачі-приймання робіт (надання послуг): №1664 від 10.06.2024 на суму 19 937,60 грн, №1021 від 11.06.2024 на суму 9 723,20 грн, №971 від 12.06.2024 на суму 6 891,20 грн, №1020 від 13.06.2024 на суму 3448,00 грн, №3610 від 25.09.2024 на суму 1 799,40 грн, №3648 від 27.09.2024 на суму 7197,60 грн.

Надання послуг за вказаними актами також визнається Відповідачем.

У той же час, судом встановлено, що акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №67 від 08.03.2024 на суму 59 821,60 грн був доставлений контрагенту - ТОВ "СОБІ", але не був ним підписаний.

Згідно повідомлення про результат обробки документа від 09.04.2024 у прийомі вищенаведеного документа було відмовлено у зв`язку з відсутністю товарно-транспортних накладних.

Відповідно до визначення термінів, що містяться в статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, що містить відомості про господарську операцію; господарська операція - це дія або подія, що викликає зміну в структурі активів і зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Частинами 1 та 2 статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 9 вищевказаного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо (абзац 9 частини 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, а тому суд має досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі №914/2267/18.

У зв`язку з цим суд зауважує, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК з "достатність доказів" на нову - "вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес новий стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.08.2020 у справі №904/2357/20.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц, провадження №14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 у справі №904/2104/19, провадження № 12-57гс21).

Покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ГПК України, втрачає сенс.

Іншими словами, відсутність у сторін цього судового спору належним чином оформлених первинних документів, не усуває обов`язок відповідача заперечувати проти доводів позивача щодо розміру заборгованості шляхом надання всіх наявних у нього доказів на спростування кожного заявленого позивачем аргументу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21.

Судом встановлено, що Позивачем 22.07.2025 подано копії товарно-транспортних накладних від 08.03.2024: №624-Д, №636-Д, №646-Д. Вказані документи підписані уповноваженими представниками сторін, скріплені їх печатками, та були долучені судом до матеріалів справи.

Доказів, які б спростовували або ставили під сумнів надання 08.03.2024 транспортних послуг Відповідачем не було надано. Позиція ТОВ "СОБІ" зводиться лише до заперечення та необґрунтованості заявленої до суми стягнення.

Отже, суд дійшов до висновку про те, що надані ТОВ "Мегаполіс" докази, які підтверджуються надання обумовлених Договором №ДБУ/010324/1468/ПВ від 01.03.2024 послуг є більш вірогідними, а тому вартість наданих послуг, включно за актом №67 від 08.03.2024, становить 154 535,20 грн.

Умовою виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання.

Положеннями статті 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 251 ЦК України унормовано, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина 1 статті 252 ЦК України).

Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина 2 статті 252 ЦК України).

Зі змісту Глави 64 "Перевезення" ЦК України вбачається, що законом не встановлено строку/терміну внесення провізної плати.

Як було раніше зазначено судом, відповідно до пункту 4.1. Договору розрахунки за цим правочином здійснюються у безготівковій формі на підставі рахунку-фактури, ТТН з відміткою отримувача, переданого Перевізником Замовнику за допомогою факсимільного зв`язку, з наступним наданням Перевізником оригіналу рахунку-фактури, товарно-транспортної накладної (CMR/TTH) з відміткою вантажоодержувача про отримання вантажу та акта наданих послуг.

Якщо умови оплати, зазначені у Заявці, інші, ніж у п. 4.1 цього Договору, оплата повинна бути здійснена на умовах Заявки (пункт 4.2. Договору).

Однак судом встановлено, що матеріали справи не містять ані рахунків-фактур, ані заявок.

У той же час, за своєю правовою природою рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні статті 613 ЦК України, а тому не звільняє Відповідача від обов`язку оплатити товар. Така правова позиція є сталою в судовій практиці і викладена в постановах Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №910/32579/15, від 22.05.2018 у справі №923/712/17, від 21.01.2019 у справі №925/2028/15, від 02.07.2019 у справі №918/537/18, від 29.08.2019 у справі №905/2245/17, від 26.02.2020 у справі №915/400/18 і Суд не вбачає підстав для відступу від зазначеної позиції у цій справі.

Проаналізувавши положення пункту 4.1. Договору суд дійшов висновку про те, що у ньому також законом не встановлено строку/терміну внесення провізної плати.

У зв`язку з цим, суд звертає увагу Позивача на положення частини 2 статті 530 ЦК України, за якими якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Доказів пред`явлення ТОВ "Мегаполіс" претензії до ТОВ "СОБІ" до моменту звернення Позивача до суду матеріали справи не містять та не були надані останнім.

Однак, оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі позову.

Таким чином, суд дійшов до висновку про реалізацію свого права на пред`явлення вимоги шляхом звернення до суду у формі позову, а тому строк для внесення вартості наданих транспортних послуг є таким, що настав.

Враховуючи вищезазначене, вимоги Позивача щодо стягнення з Відповідача заборгованості в розмірі 154 535,20 грн є обґрунтованими.

Разом із цим, у своєму відзиві ТОВ "СОБІ" просило суд закрити провадження у справі в частині стягнення 94 713,60 грн основного боргу у зв`язку з їх добровільною сплатою після відкриття провадження у даній справі, що підтверджується платіжною інструкцією №1470 від 08.07.2025.

Пунктом 2 частини 1 статті 231 ГПК України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, зокрема, у разі відсутності предмету спору.

Оскільки ТОВ "СОБІ" у добровільному порядку погасило суму основної заборгованості в загальному розмірі 94 713,60 грн, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі у частині стягнення основного боргу у вказаному розмірі на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України (у зв`язку з відсутністю предмета спору).

Отже, у зв`язку з неналежним виконанням Відповідачем своїх обов`язків щодо повної оплати вартості транспортних послуг за Договором №ДБУ/010324/1468/ПВ від 01.03.2024, а також враховуючи часткове погашення основної заборгованості, суд дійшов висновку про наявність у ТОВ "СОБІ" основної суми заборгованості у розмірі 59 821,6?0 грн (154 535,20 грн - 94 713,60 грн), строк оплати якої настав.

Також у зв`язку із порушенням грошових зобов`язань в частині оплати, Позивачем заявлено до стягнення 20 389,20 грн пені, нарахованої на підставі пункту 5.4. Договору, 3 950,19 грн 3% річних, 17 255,78 грн інфляційних втрат, нарахованих на підставі частини 2 статті 625 ЦК України, а також 14 437 801,35 грн неустойки, нарахованої на підставі пункту 5.7. Договору, за загальний період з 19.06.2024 по 05.06.2025.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) статтею 610 ЦК України кваліфікується як порушення зобов`язання.

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 ЦК України.

Стаття 549 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов`язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій - неустойка, штраф, пеня.

При цьому, порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені частиною 4 статті 231 ГК України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

Із системного аналізу вищенаведених положень чинного законодавства вбачається, що вказані штрафні санкції можуть бути стягнуті лише у тому випадку (якщо не встановлено законом), коли основне зобов`язання прямо забезпечено неустойкою (пеня, штраф) у чинному договорі, а також ним встановлено її розмір (встановлено за згодою сторін).

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передумовою для нарахування вищезазначених штрафних санкцій та компенсаційних виплат є несвоєчасне виконання боржником зобов`язання, внаслідок чого у боржника виникає обов`язок сплатити кредитору вказані нарахування у період прострочення їх оплати.

Однак як було раніше встановлено судом, ані законом, а ні умовами Договору не було встановлено строку/терміну виконання грошового зобов`язання зі сплати вартості транспортних послуг, та не було пред`явлено жодної вимоги, але який настав у зв`язку з пред`явленням 18.06.2025 ТОВ "Мегаполіс" позову, а тому прострочення виконання грошового зобов`язання у визначений позивачем період не відбувалося, відтак вимоги про стягнення компенсаційних виплат та штрафних санкцій є необґрунтованими.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина 1 статті 86 ГПК України).

Отже, позов ТОВ "Мегаполіс" підлягає частковому задоволенню.

При цьому, враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом, інші доводи сторін не беруться до уваги, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Судовий збір згідно статті 129 ГПК України та з урахуванням положень частини 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" покладається на сторони пропорційно розміру задавлених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 231, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Закрити провадження у справі в частині стягнення основного боргу у розмірі 94 713 (дев`яноста чотирьох тисяч семиста тринадцяти) грн 60 коп.

2. В іншій частині позов задовольнити частково.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СОБІ" (04071, місто Київ, вулиця Електриків, будинок 4; ідентифікаційний код 16476986) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дорожньо-будівельне управління "Мегаполіс" (04053, місто Київ, вулиця Кудрявська, будинок 3/5, офіс 4; ідентифікаційний код 38569225) 59 821 (п`ятдесят дев`ять тисяч вісімсот двадцять одну) грн 60 коп. основний боргу та 717 (сімсот сімнадцять) грн 86 коп. судового збору.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 16.10.2025.

СуддяСергій МУДРИЙ