ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 року Справа №906/282/16

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Олексюк Г.Є.

суддя Петухов М.Г.

секретар судового засідання Переходько К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Дубини Руслана Миколайовича на ухвалу Господарського суду Житомирської області від 01.09.2025 (суддя Машевська О.П., повна ухвала складена 02.09.2025)

за позовом Акціонерного товариства "УкрСиббанк"

до Фізичної особи-підприємця Дубини Руслана Миколайовича

за участю заінтересованої особи - Фізичної особи Музичук Ірини Миколаївни

про стягнення 40702,96 шв. франка (станом на 21.03.2016 за курсом НБУ 1103381,21 грн) та 66254,46 грн заборгованості по пені

за участю представників:

позивача - не з`явився

відповідача - Адаменко Т.С.,

заінтересованої особи - не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 01.09.2025 відмовлено ФОП Дубині Р.М. у задоволенні заяви про визнання наказу № 906/282/16 від 05.10.2021 таким, що не підлягає виконанню.

Мотивуючи свою ухвалу, суд першої інстанції вказав, що закріплена у ст.204 ЦК України презумпція правомірності правочину поширюється на додаткову угоду №7 від 04.07.2025 до кредитного договору №0 від 20.03.2007, тому врегульовані цією угодою зобов`язання є обов`язковими для їх сторін.

При цьому, суд врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі №911/3411/14, та зазначив, що правонаступництво як інститут цивільного процесуального права нерозривно пов`язане з правонаступництвом як інститутом цивільного права, адже зміни у матеріально-правових відносинах зумовлюють необхідність привести процесуальний стан осіб як учасників таких матеріально-правових відносин у відповідність з їх дійсною юридичною зацікавленістю у перебігу та результаті судового провадження, в тому числі у виконанні рішення суду.

Враховуючи, що у виконавчому провадженні №67924244 суд не здійснював заміну стягувача АТ "УкрСиббанк" на ТОВ "Доступні фінанси", та, в подальшому, на фізичну особу ОСОБА_1 , суд дійшов висновку про відсутність процесуального правонаступництва у відповідному виконавчому провадженні в частині стягувача за наказом № 906/282/16 від 05.10.2021, та що законна сила рішення суду від 07.09.2021 з усіма своїми правовими наслідками - незмінністю, неспростовністю, виключністю, преюдиційністю, виконуваністю поширюється на сторін виконавчого провадження, зокрема боржника ФОП Дубини Р.М.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою, відповідач звернувся з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та ухвалити постанову, якою задоволити заяву про визнання наказу №906/282/16 від 05.10.2021 таким, що не підлягає виконанню в повному обсязі.

Апелянт, зокрема, вказує, що із врахуванням умов договорів факторингу №19/06/2025 від 19.06.2025, про відступлення права вимоги (цесія) від 19.06.2025, а також додаткової угоди №7 від 04.07.2025 до кредитного договору №0 від 20.03.2007 про проведення реструктуризації кредитної заборгованості боржника за кредитним договором, обов`язок боржника - ФОП Дубини Р.М. щодо сплати 40702,96 шв.франка, 66254,46 грн заборгованості по пені та 17 544,54 грн судового збору, згідно з наказом господарського суду Житомирської області у справі №906/282/16 від 07.09.2021 про стягнення коштів з ФОП Дубини Р.М. на користь АТ "УкрСиббанк" відсутній, а тому вказаний наказ в частині стягнення зазначених сум не підлягає виконанню.

Вважає, що наявність оскаржуваного судового наказу, порушує права боржника, та в подальшому може призвести до подвійного стягнення.

Щодо посилання суду першої інстанції на належний спосіб захисту у вигляді відповідної заяви нового кредитора Музичук І.М. в межах виконавчого провадження про повернення виконавчого листа стягувачеві на підставі ч.1 ст.1 Закону України "Про виконавче провадження", скаржник зазначає, що подання такої заяви є правом нового кредитора, а не обов?язком, а тому можливість вчинити таку дію зберігається виключно за новим кредитором - Музичук І.М.

Відтак, зауважує, що у заявника наразі відсутні процесуальні можливості примусити нового кредитора вчинити будь-які дії в межах діючого виконавчого провадження, в тому числі і заміни сторони виконавчого провадження з подальшим поверненням виконавчого листа без виконання.

Позивач та заінтересована особа своїм правом подачі відзиву на апеляційну скаргу відповідно до ст.263 ГПК України не скористалися.

Згідно з ч.3 ст.263 ГПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання, призначене на 14.10.2025 року, позивач та заінтересована особа не забезпечили явку уповноважених представників, про причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

Згідно з ч.12 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи приписи ст.269, 273 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, приймаючи до уваги той факт, що явка учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе розглядати апеляційну скаргу за відсутності представника позивача та заінтересованої особи.

Відповідно до ч.1, 4 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в них, вивчивши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Частиною 1 ст.129-1 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно з ч.2, 4 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Вказана норма кореспондується зі змістом ст.326 ГПК України, відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України.

Статтею 327 ГПК України передбачено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Згідно з ч.1 ст.328 ГПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ч.2 ст.328 ГПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Зі змісту вказаної статті вбачається, що перелік підстав для визнання судом виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню не є вичерпним. При цьому, підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи:

- матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання);

- процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого документа, зокрема, видача виконавчого документа за рішенням, яке не набрало законної сили; якщо виконавчий документ виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого документа; помилкової видачі виконавчого документа, якщо вже після його видачі у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого документа двічі з одного й того ж питання; пред`явлення виконавчого документа до виконання вже після закінчення строку на його пред`явлення до виконання (схожа правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.03.2021 у справі №910/8794/17).

Колегія суддів зазначає, що зміст процедури визнання наказу таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, який виник після ухвалення судового рішення, наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом наказу або наявності інших обставин, які зумовлюють необхідність установлення питань виконання судового рішення.

При цьому, на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист (наказ) таким, що не підлягає виконанню, з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Житомирської області від 07.09.2021 у даній справі позов задоволено. Стягнуто з фізичної особи-підприємця Дубини Руслана Миколайовича на користь Акціонерного товариства "УкрСиббанк" 40702,96 шв. франка (станом на 21.03.2016 за курсом НБУ 1103381,21 грн) та 66254,46 грн заборгованості по пені за кредитним договором №0 від 20.03.2007 року, 17544,54 грн судового збору (т.6, а.с.60-66).

На примусове виконання рішення суду від 07.09.2021 видано наказ №906/282/16 від 05.10.2021 (т.6, а.с.71), згідно зі змістом якого, рішення господарського суду набрало законної сили 30.09.2021 року.

28.07.2025 до суду першої інстанції надійшла заява боржника ФОП Дубини Р.М. про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню (т.7, а.с.83-84), у зв`язку із проведенням реструктуризації заборгованості божника за кредитним договором.

Апеляційним судом встановлено, що 19.06.2025 між Акціонерним товариством "УкрСиббанк" (клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Доcтупні фінанси" (фактор) укладено договір факторингу №19/06/2025 (т.7, а.с.86), за умовами п.2.1., 3.1. якого клієнт відступає фактору, а фактор зобов`язується прийняти права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати клієнту суму фінансування за плату та на умовах, визначених цим договором, зокрема, за кредитним договором №0 від 20.03.2007 року.

19.06.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Доcтупні фінанси" (цедент) та Музичук Іриною Миколаївною (цесіонарій) укладено договір про відступлення права вимоги (цесія), згідно з п.1.1. якого цедент передає (відступає) цесіонарію, а цесіонарій набуває належні цедентові права вимоги до Дубини Руслана Миколайовича, зокрема, за договором про надання споживчого кредиту №0 від 20.03.2007 року (т.7, а.с.90-91).

04.07.2025 між Музичук І.М. та ФОП Дубиною Р.М. укладено додаткову угоду №7 до кредитного договору №0 від 20.03.2007 про проведення реструктуризації заборгованості боржника за кредитним договором.

З огляду на викладене, боржник вважає, що АТ "УкрСиббанк" як стягувач за наказом №906/282/16 від 05.10.2021 вибув із спірних правовідносин, а новий кредитор фізична особа ОСОБА_1 та боржник ФОП Дубина Р.М. дійшли згоди реструктуризувати заборгованість боржника за кредитним договором №0 від 20.03.2007 у погодженому порядку та спосіб, а тому наявні правові підстави для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.

Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду оскаржуваної ухвали, колегія суддів враховує наступне.

За змістом п.1 ч.1 ст.512 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч.1 ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно зі ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Із врахуванням презумпції правомірності правочину, передбаченої ст.204 ЦК України, а також відсутності обставин визнання недійсною додаткової угоди №7 до кредитного договору №0 від 20.03.2007 про проведення реструктуризації заборгованості боржника за кредитним договором, слід вважати, що зобов`язання, які врегульовані цією угодою, є обов`язковими для її сторін, про що вірно вказав суд першої інстанції.

Разом з тим, апеляційний суд враховує, що на підставі наказу №906/282/16 від 05.10.2021 відкрито виконавче провадження №67924244 від 29.12.2021, стягувачем за виконавчим документом є АТ "Укрсиббанк", боржником - ФОП Дубина Р.М. У межах здійснення судового контролю за виконанням рішення суду від 07.09.2021 ухвалою господарського суду від 08.09.2022 задоволено скаргу боржника та скасовано висновок про ринкову вартість нерухомого майна від 10.02.2022, складений у виконавчому провадженні №67924244 від 29.12.2021.

Будь-яких інших процесуальних дій на стадії виконання рішення суду, в тому числі щодо заміни стягувача АТ "УкрСиббанк" на ТОВ "Доступні фінанси" та в подальшому на фізичну особу ОСОБА_1 , судом не вчинялось.

Правонаступництвом є перехід прав і обов`язків від одного суб`єкта до іншого. За характером правовідносин, у межах яких відбувається перехід прав і обов`язків, правонаступництво може бути матеріальне та процесуальне.

Процесуальне правонаступництво є похідним від матеріального та випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони у матеріальному правовідношенні її правонаступником). Процесуальне правонаступництво фактично слідує за матеріальним. У кожному конкретному випадку для вирішення питань можливості правонаступництва господарському суду слід аналізувати відповідні фактичні обставини, передбачені нормами матеріального права (постанова Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 13.04.2021 року у справі № 910/11702/18, постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.04.2022 у справі №910/2615/18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 911/3411/14 викладено висновок, що правонаступництво як інститут цивільного процесуального права нерозривно пов`язане з правонаступництвом як інститутом цивільного права, адже зміни у матеріально-правових відносинах зумовлюють необхідність привести процесуальний стан осіб як учасників таких матеріально-правових відносин у відповідність з їх дійсною юридичною зацікавленістю у перебігу та результаті судового провадження, в тому числі у виконанні рішення суду.

Процесуальне правонаступництво в розумінні статті 52 ГПК України допускається на будь-якій стадії судового провадження, включаючи стадію виконання судового рішення. Питання про заміну сторони її правонаступником вирішується виключно судом у порядку, передбаченому положеннями зазначеної статті.

У відповідності до ч.1 ст. 334 ГПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець.

Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що коли кредитор у спірному матеріальному зобов`язанні (цивільному, господарському тощо) відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України замінений внаслідок відступлення права вимоги, то суд в порядку процесуального правонаступництва замінює такого учасника справи, виконавчого провадження його правонаступником, про що постановляє ухвалу. Внаслідок цього процесуальні права та обов`язки у справі, виконавчому провадженні, які мав такий учасник переходять до його процесуального правонаступника.

Таким чином, заміна сторони виконавчого провадження правонаступником у виконавчому провадженні, тобто здійснення процесуального правонаступництва після набрання судовим рішенням законної сили, полягає в поширенні на правонаступників законної сили судового рішення. При цьому, на правонаступників законна сила судового рішення поширюється усіма своїми правовими наслідками - незмінністю, неспростовністю, виключністю, преюдиційністю, виконуваністю ( див. постанову ВС від 15.01.2025 у cправі №902/884/21).

Колегія суддів враховує, що кредитор може уступити своє право вимоги правонаступнику, який не є стороною відкритого виконавчого провадження, на підставі правочину, який не залежить від факту відкритого виконавчого провадження. Разом з тим до моменту прийняття судового рішення про заміну первинного кредитора його правонаступником у відкритому виконавчому провадженні процесуальне правонаступництво не відбувається (п.98 постанови Велика Палата Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №2-7763/10).

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Водночас, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, а тому заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається, на підставі рішення суду є фактично стадією виконання судового рішення, а тому не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин на передання права вимоги за судовим рішенням, у тому числі і судових витрат, які визначені за рішенням суду.

Враховуючи викладене, а також встановлений факт нездійснення судом заміни стягування у виконавчому провадженні №67924244 у порядку ст.52, 334 ГПК України, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність процесуального правонаступництва у відповідному виконавчому провадженні в частині стягувача за наказом №906/282/16 від 05.10.2021.

Окрім того, із врахуванням обов`язковості судових рішень, передбачених ст.129 Конституції України, ст.326 ГПК України, ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", рішення Господарського суду Житомирської області від 07.09.2021, яке набрало законної сили, поширюється на сторін виконавчого провадження, зокрема, боржника ФОП Дубини Р.М. з усіма своїми правовими наслідками - незмінністю, неспростовністю, виключністю, преюдиційністю, виконуваністю.

Сутність процедури визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, полягає насамперед у встановленні обставин та фактів, що підтверджують відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого документа (подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 24.06. 2020 у справі № 520/1466/14-ц, від 09.09.2021 у справі № 824/67/20, від 09.02.2023 у справі № 824/85/21, від 21.12.2023 року у справі № 824/2/22).

Апеляційний суд враховує, що заява боржника про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню не мотивована помилковістю видання наказу №906/282/16 від 05.10.2021, а також тим, що обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою, що свідчить про відсутність підстав для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню у відповідності до ч.2 ст.328 ГПК України.

Щодо словосполучення "або з інших причин", передбаченого вказаною статтею, суд першої інстанції вірно вказав, що законодавець не дав чіткого визначення "інших причин" для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. При цьому, словосполучення "або з інших причин" не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад: в апеляційному чи касаційному порядку скасовано або змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий документ ще не виконаний.

Зважаючи на викладене, враховуючи відсутність процесуального правонаступництва у виконавчому провадженні в частині стягувача, а також відсутність встановлених обставин чи фактів, які б свідчили про припинення матеріального обов`язку боржника, що виник після ухвалення судового рішення, або про наявність процесуальних підстав, які б підтверджували помилкову видачу судового наказу чи інші обставини, що могли б впливати на можливість його виконання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви боржника про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

Із урахуванням положень ч.1 ст. 334 ГПК України щодо переліку суб`єктів, які мають право на подання заяви про заміну сторони її правонаступником, а також ч.1 ст.45 ГПК України, яка визначає, що сторонами в судовому процесі є позивач та відповідач, апеляційний суд вважає безпідставними та необґрунтованими доводи апелянта про те, що подання такої заяви можливе виключно стягувачем.

Таким чином, враховуючи факт укладення додаткової угоди №7, якою передбачено реструктуризацію заборгованості за кредитним договором, боржник після виконання вимог ст.52, 334 ГПК України, не позбавлений права звернутись до суду щодо відстрочення/розстрочення виконання судового рішення у порядку ст.331 ГПК України, або щодо затвердження мирової угоди згідно ст.192 ГПК України, ст.37 Закону України "Про виконавче провадження".

Вказане свідчить про безпідставність доводів апелянта про відсутність процесуальних можливостей боржника у виконавчому провадженні, а також те, що наявність оскаржуваного судового наказу, порушує права боржника, та в подальшому може призвести до подвійного стягнення.

Окрім того, однією з підстав для закінчення виконавчого провадження згідно з п.1 ч.1 ст.39 Закону України "Про виконавче провадження" є визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення. Відтак, таке право зберігається за фізичною особою Музичук І.М. за умови дотримання ст.52, 334 ГПК України щодо процесуального правонаступництва.

У силу приписів ч.1 ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваної ухвали судом апеляційної інстанції, апелянт не подав належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та досліджені судом апеляційної інстанції в розумінні ст.73, 76-79, 86 ГПК України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення ухвали Господарського суду Житомирської області від 01.09.2025 без змін, з огляду на що апеляційна скарга фізичної особи-підприємця Дубини Р.М. задоволенню не підлягає.

Оскільки відсутні підстави для скасування ухвали суду першої інстанції, судовий збір за подачу апеляційної скарги покладається на скаржника згідно з ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. 269, 271, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

Ухвалу Господарського суду Житомирської області від 01.09.2025 у справі №906/282/16 залишити без змін, апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Дубини Руслана Миколайовича - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена "16" жовтня 2025 р.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Петухов М.Г.