ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" жовтня 2025 р. м. Рівне Справа № 918/781/25

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Пашкевич І.О., за участю секретаря судового засідання Ярощук О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ХІМЗАХІД" (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 23Б; )

до Приватного підприємства "Рівне Приват- Плюс" (33027, Україна, м. Рівне, вул. Д.Галицького, буд. 25; )

про стягнення 3 379 565 грн 89 коп.

учасники справи не забезпечили явку уповноважених представників у судове засідання

Згідно з ч. 3 ст. 222 ГПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.

ВСТАНОВИВ:

Процесуальні рішення, заяви і клопотання сторін, результати їх розгляду.

20 серпня 2025 року через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС до Господарського суду Рівненської області від Товариства з обмеженою відповідальністю "ХІМЗАХІД" надійшов позов Приватного підприємства "Рівне Приват- Плюс" про стягнення 3 379 565 грн 89 коп., з яких: 2 365 610,00 грн. основний борг, 208 951,41 грн. пеня, 45 092,77 грн. інфляційні втрати, 168 509,21 грн. - 25% річних, 591 402,50 грн. - штраф 25 % згідно п. 6.3 Договору, у зв`язку із невиконанням відповідачем зобов`язань за Договором поставки нафтопродуктів № 28/04/2025АЧ від 28.04.2025.

Ухвалою від 25.08.2025 позовну заяву залишено без руху. Встановлено Товариству з обмеженою відповідальністю "ХІМЗАХІД" строк на усунення недоліків позовної заяви - 10 днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху шляхом подання до суду доказів оплати судового збору у розмірі 40 554 грн 79 коп.

Позивачем усунуто недоліки позовної заяви в межах процесуального строку, встановленого судом.

Ухвалою від 01.09.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 918/781/25. Постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 30.09.2025. Запропоновано сторонам подати заяви по суті спору та встановлено процесуальні строки для подання таких заяв.

03 вересня 2025 року через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС від позивача надійшла заява про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать відповідачу у розмірі заявлених позовних вимог в сумі 3 379 565 грн 89 коп.

Ухвалою від 04.09.2025 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ХІМЗАХІД" про забезпечення позову у справі № 918/781/25 задоволено. Постановлено вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать Приватному підприємству "Рівне Приват- Плюс", які знаходяться на рахунках в банківських установах у межах суми позову 3 379 565 грн 89 коп.

Ухвалою від 30.09.2025 закрито підготовче провадження у справі № 918/781/25. Призначено справу № 918/781/25 до судового розгляду по суті на 09.10.2025. Постановлено провести судове засідання з розгляду справи по суті із представником позивача адвокатом Петрушиною Олександрою Ігорівною в режимі відеоконференції.

09 жовтня 2025 року судом встановлено, що позивач та відповідач не забезпечили явку уповноважених представників у судове засідання, про час дату та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином шляхом доставлення ухвали про відкриття провадження у справі до їх електронних кабінетів у підсистемі Електронний суд ЄСІТС 02.10.2025 після 17:00 год.

Згідно з п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є, серед іншого, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Відповідно до абз 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Відтак позивач та відповідач вважаються такими, що отримали ухвалу від 30.09.2025 - 03.10.2025.

Позивач скористався правом, передбаченим ч. 3 ст. 196 ГПК України та подав через систему Електронний суд 09.10.2025 заяву про проведення судового засідання 09.10.2025 за відсутності його представника Петрушиної Олександри Ігорівни.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Зважаючи на те, що явка представників учасників справи у судове засідання не визнавалася обов`язковою та з огляду на наявність вищевказаної заяви позивача, суд дійшов висновку про можливість проведення підготовчого засідання без участі представників позивача та відповідача.

Разом з тим, як вбачається із матеріалів справи, ухвалою від 01.09.2025 серед іншого, запропоновано:

- відповідачу у строк протягом 15-ти днів з дня отримання даної ухвали подати до суду відзив з урахуванням вимог ст. 165 ГПК України; у строк протягом 5-ти днів з дня отримання відповіді на відзив подати до суду заперечення на відповідь на відзив з урахуванням вимог ст. 167 ГПК України;

- позивачу - у строк протягом 5-ти днів з дня отримання відзиву подати до суду відповідь на відзив з урахуванням вимог ст. 166 ГПК України.

Враховуючи, що відповідач отримав ухвалу про відкриття провадження у справі 02.09.2025, строк на подання відзиву тривав до 17.09.2025 включно та наразі сплинув.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач не скористався процесуальним правом на подання відзиву у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 9 ст. 165 ГПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 2 ст. 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що справа може бути розглянута за наявними у ній матеріалами відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв`язку, оцінивши подані докази, суд установив таке.

28 квітня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ХІМЗАХІД» (далі постачальник) та Приватним підприємством «РІВНЕ ПРИВАТ-ПЛЮС» (далі - покупець) було укладено Договір поставки нафтопродуктів №28/04/2025АЧ (далі - Договір).

Згідно п. 1.1 Договору в порядку та на умовах визначених цим Договором, постачальник зобов`язується поставляти окремими партіями та передавати у власність покупцю нафтопродукти (далі - товар) в узгодженому сторонами асортименті та кількості, вартості, а покупець зобов`язаний приймати товар, та оплачувати його в порядку, та на умовах, визначених сторонами в даному Договорі.

Розділом 4 Договору передбачено, що оплата вартості товару здійснюється покупцем у безготівковій формі в українській національній валюті - гривні, на підставі відповідної видаткової накладної, яка підписується покупцем, шляхом перерахування покупцем грошових коштів на рахунок постачальника протягом 2 (двох) банківських днів з моменту отримання покупцем товару, якщо сторони не домовилися про інше в Специфікації.

Зобов`язання покупця щодо оплати товару вважаються виконаними в повному обсязі та належним чином в момент надходження на рахунок Постачальника грошових коштів в розмірі вартості партії Товару, що підлягає оплаті. Часткова оплата Товару не вважається належним виконанням зобов`язання і не звільняє Покупця від відповідальності за неналежне виконання прийнятих на себе зобов`язань по оплаті Товару.

Пунктами 3.4 та 5.4 Договору відповідно визначено, що перехід права власності на товар: право власності на товар переходить до покупця з моменту передачі товару покупцю. Датою передачі товару покупцю є дата видаткової накладної або у випадку, якщо сторони про це домовились товарно-транспортна накладна.

Постачальник несе всі ризики втрати чи пошкодження товару до моменту доставки його до місця призначення (вивантаження). Передача товару постачальником покупцю засвідчується видатковими накладними або товарно-транспортними накладними.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору відповідачу за замовленими ним партіями товару були здійснені наступні поставки товару:

1. 28.04.2025 - на суму 1 291 290,00 грн. (специфікація від 28.04.2025 , видаткова накладна №535 від 28.04.2025, товарно-транспортна накладна на відпуск нафтопродуктів (нафти) №535 від 28.04.2025, податкова накладна 230 від 28.04.2025, Акцизна накладна форми «П» №587 від 28.04.2025);

2. 28.04.2025 - на суму 1 351 600,00 грн. (специфікація від 28.04.2025, видаткова накладна №536 від 28.04.2025, товарно-транспортна накладна на відпуск нафтопродуктів (нафти) №536 від 28.04.2025, податкова накладна 231 від 28.04.2025, акцизна накладна форми «П» №588 від 28.04.2025;

3. 29.04.2025 - на суму 1 354 500,00 грн. (видаткова накладна №548 від 29.04.2025, товарно-транспортна накладна на відпуск нафтопродуктів (нафти) №548 від 29.04.2025, податкова накладна 254 від 29.04.2025 р., акцизна накладна форми «П» №597 від 29.04.2025;

4. 29.04.2025 - на суму 1 373 400,00 грн. (специфікація від 29.04.2025, видаткова накладна №549 від 29.04.2025, товарно-транспортна накладна на відпуск нафтопродуктів (нафти) №549 від 29.04.2025, податкова накладна 253 від 29.04.2025, акцизна накладна форми «П» №296 від 29.04.2025;

5. 30.04.2025 - на суму 457 364,00 грн. (специфікація від 30.04.2025, видаткова накладна №580 від 30.04.2025, товарно-транспортна накладна на відпуск нафтопродуктів (нафти) №183 від 30.04.2025, податкова накладна 275 від 30.04.2025, акцизна накладна форми «П» №619 від 30.04.2025;

6. 30.04.2025 - на суму 893 146,00 грн. (специфікація від 30.04.2025, видаткова накладна №581 від 30.04.2025, товарно-транспортна накладна на відпуск нафтопродуктів (нафти) №184 від 30.04.2025 р., податкова накладна 276 від 30.04.2025, акцизна накладна форми «П» №620 від 30.04.2025.

Так, 29.04.2025, 30.04.2025 позивачем було поставлено та передано у власність відповідачу товар вартістю 1 373 400,00 грн., 457 364,00 грн. та 893 146,00 грн. відповідно.

Зокрема, згідно з видатковою накладною №581 від 30.04.2025, відповідачу було поставлено паливо дизельне ULSD 10PPM EN 590 ) у фактичному обсязі 20 485 літрів за ціною з ПДВ 43,60 грн. за літр на загальну суму з ПДВ 893 146,00 грн.

У свою чергу, у Специфікації від 30.04.2025 до Договору передбачені наступні умови оплати, а саме: протягом 7 (семи) календарних днів після отримання товару.

Відповідно постачальником товар був поставлений та переданий у власність покупцеві, а останнім фактично отриманий та прийнятий.

Як вбачається, в подальшому після 30.04.2025 поставки товару відповідачу не здійснювались.

Із картки рахунку 361 за 01.01.2025 20.08.2025 вбачається, що відповідачем проводились часткові розрахунки за отриманий товар на загальну суму 4 355 690 грн 00 коп., в той же час з моменту укладення Договору відповідач не дотримувався умов Договору щодо своєчасної та повної оплати товару. Як вбачається з даних картки, у відповідача постійно була наявна заборгованість, тоді як часткові надходження грошових коштів від відповідача на банківський рахунок позивача зараховувались в якості оплати за попередні партії замовленого та поставленого товару, оплата за які була прострочена покупцем.

Судом встановлено, що заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений та прийнятий товар, із врахуванням часткових оплат, складає 2 365 610,00 грн.

Норми права, що підлягають до застосування, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів, наведених сторонами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються аргументи позивача, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Судом встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі укладеного правочину, який за своєю правовою природою є договорам поставки.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 2 ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом ч. 1 ст. 612 ЦК України - боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, при цьому ст. 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За результатами дослідження наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що постачальник поставив для покупця передбачений Договором товар на загальну суму 6 721 300 грн 00 коп, а покупець в свою чергу розрахувався лише частково на суму 4 355 690 грн 00 коп, при тому із простроченням.

Залишок неоплаченого товару складає 2 365 610 грн 00 коп. Доказів оплати відповідачем не надано.

З урахуванням викладеного, суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення основного боргу на суму 2 365 610 грн 00 коп.

Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 546, ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Як вбачається із т. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Неустойка має подвійну правову природу - є одночасно способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі, у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Законодавець пов`язує можливість застосування штрафних санкцій за порушення строків виконання зобов`язань саме з умовами їх встановлення у договорі за відсутності законодавчого врегулювання розміру таких санкцій.

Водночас ч. 6 ст. 231 ГК України передбачено можливість встановлення санкції за порушення грошових зобов`язань у відсотках до облікової ставки НБУ як одиниці вимірювання такої санкції. Однак саме зобов`язання зі сплати пені має визначатися згідно з укладеним сторонами договором, інакше буде порушуватися принцип свободи договору, оскільки сторони мають право і не встановлювати жодних санкцій за порушення строків розрахунку.

З аналізу чинних норм законодавства вбачається, що неустойка може бути договірною та позадоговірною (законною). Умову про договірну неустойку має бути зазначено в договорі (ч. 1 ст. 547 ЦКУ). Недотримання письмової форми зазначення в договорі умови про сплату неустойки робить його нікчемним (ч. 2 ст. 547 ЦКУ).

Стосовно позадоговірної неустойки відповідно до ч. 1 ст. 231 ГК України законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначено розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України встановлюється законом. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі.

Господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір (подібний висновок міститься у пункті 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18; п. 37 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.01.2024 у справі № 914/2994/22).

Отже, якщо сторони не передбачили умовами договору можливість сплати пені за порушення строків виконання зобов`язань та не визначали її розміру, то немає підстав для стягнення пені у розмірі, не погодженому в договірному порядку та прямо не встановленому законом.

Судом встановлено, що сторони на підставі вільного волевиявлення та свободи договору узгодили між собою та зафіксували у Договорі відповідальність у вигляді пені та штрафу, а також визначили їх розмір.

У п. 4.4 Договору сторони погодили, що при надходженні грошових коштів від покупця, постачальник матиме право при наявності заборгованості, або порушенні покупцем умов Договору, провести зарахування здійснених платежів в такій послідовності:

4.4.1. для відшкодування збитків та компенсації витрат, понесених постачальником у зв`язку з невиконанням покупцем своїх обов`язків за Договором;

4.4.2. для покриття будь-яких видів неустойки, штрафів, пені, якщо це передбачено цим Договором або законодавством України;

4.4.3. для оплати вартості партій товару, оплата яких була прострочена покупцем;

4.4.4. для оплати нової партії товару, яку замовив покупець.

Згідно п. 6.3 Договору, у випадку не проведення розрахунків покупцем згідно умов Розділу 4 даного Договору, покупець зобов`язується на користь постачальника сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення, а у випадку непогашення заборгованості протягом більш як 7 (сім) календарних днів з закінчення строку оплати, покупець додатково, на вибір постачальника, крім пені, сплачує на користь постачальника штраф в розмірі 25 % від суми заборгованості.

Також, у випадку не проведення розрахунків покупцем згідно умов Розділу 4 даного Договору, покупець зобов`язується сплатити на користь постачальника річні відсотки з розрахунку 25 % річних від простроченої суми (п. 6.4 Договору).

Так, Розділом 6 Договору визначено, що у випадку порушення зобов`язання, що виникає з цього Договору, Сторона несе відповідальність, визначену цим Договором та чинним в Україні законодавством. Порушенням Договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього Договору.

Оскільки сторони, укладаючи Договір, погодили відповідальність за несвоєчасне виконання зобов`язань по поставці товару у вигляді неустойки то вимоги позивача про стягнення з відповідача пені та штрафу підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняться через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Як вбачається із розрахунків, доданих до позовної заяви, позивач просить суд стягнути з відповідача неустойку вигляді пені у розмірі 208 951,41 грн. та штраф у розмірі 591 402,50 грн. - 25 % згідно п. 6.3 Договору, у зв`язку із невиконанням відповідачем зобов`язань за Договором поставки нафтопродуктів № 28/04/2025АЧ від 28.04.2025.

Судом перевірено розрахунки пені та штрафу долучені позивачем до матеріалів справи за допомогою Системи комплексного інформаційного забезпечення ЛІГА:ЗАКОН ENTERPRISE, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу та встановлено, що останні є арифметично вірними, а обґрунтований розмір стягнення з відповідача пені за період з 08.05.2025 до 19.08.2025 становить 208 951,41 грн., а штрафу - 591 402,50 грн.

Розрахунок суми пені: 08.05.2025 - 19.08.2025 : 15.5000 (облікова ставка НБУ). Період прострочення грошового зобов`язання: 104 дні. Відтак 2 365 610.00 (Сума боргу) x (2 x 15.5000 : 365) x 104 днів (прострочення) : 100 = 208 951.41 грн.

Відтак суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення пені та штрафу у розмірі, правомірно визначеному позивачем.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається, сторони в п. 6.4. Договору визначили, що у випадку не проведення розрахунків покупцем згідно умов Розділу 4 даного Договору, покупець зобов`язується сплатити на користь постачальника річні відсотки з розрахунку 25 % річних від простроченої суми. Тобто сторони Договору погодили зміну розміру процентної ставки, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України і встановили її в розмірі 25 % річних від несплаченої загальної вартості товару.

Судом перевірено розрахунки 25 % річних долучені позивачем до матеріалів справи за допомогою Системи комплексного інформаційного забезпечення ЛІГА:ЗАКОН ENTERPRISE, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу та встановлено, що останні є арифметично вірними, а обґрунтований розмір стягнення з відповідача 25 % річних за період з 08.05.2025 до 19.08.2025 становить 168 509 грн 21 коп.

Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат суд зазначає наступне.

У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч. 2 ст. 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму "інфляційних втрат" як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

У кредитора згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 07.04.2020 по справі №910/4590/19, зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (п. 43 мотивувальної частини постанови).

З огляду на викладене суд констатує, що зобов`язання з оплати інфляційних втрат у випадку прострочення боржником зобов`язання випливає в силу ч.2 ст. 625 ЦК України, а тому для виникнення у боржника даного зобов`язання позивачу немає необхідності спочатку звертатися до відповідача із вимогою про оплату вказаних сум, а вже у зв`язку із їх неоплатою - до суду за захистом своїх прав.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Судом перевірено розрахунки інфляційних втрат долучені позивачем до матеріалів справи за допомогою Системи комплексного інформаційного забезпечення ЛІГА:ЗАКОН ENTERPRISE, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу (із 08.05.2025 до 19.08.2025 - 104 дні) та встановлено, що останні не є арифметично вірними, адже позивач не врахував, що у серпні 2025 року була дефляція, врахувавши лише показники інфляції за травень, червень і липень 2025.

Так, суд зауважує, що при розрахунку інфляційних втрат позивач не врахував індекс інфляції за серпень 2025 року, який становив 99.80.

Верховний Суд у складі колегії Касаційного господарського суду у постанові від 25.08.2020 № 924/534/19 зробив наступний висновок. Статтею 625 ЦК України передбачено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому характеристику - "дефляція, то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошві доходів населення, затвердженим постановою КМУ №1078 від 17.07.2003. Отже, у розрахунок інфляційних втрат мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Враховуючи вищенаведене, а також той факт, що протягом серпня 2025 (місяць у якому мало місце порушення грошового зобов`язання за договором поставки), індекс інфляції становив 99,8 відповідно, то у даному випадку інфляційне збільшення має інше числове значення, а розрахунок повинен бути наступним:

Індекс інфляції: Травень 2025 - 101.30; Червень 2025 - 100.80; Липень 2025 - 99.80; Серпень 2025 - 99.80.

Отже, за період (08.05.2025 - 19.08.2025, 104 дні): IIc = (101.30000000 : 100) x (100.80000000 : 100) x (99.80000000 : 100) x (99.80000000 : 100) = 1.01702367. Інфляційне збільшення: 2365610 x 1.01702367 - 2365610 = 40 271.36 грн.

Із урахуванням викладеного, позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат задовольняються судом частково на суму 40 271,36 грн.

В решті позовних вимог про стягнення 4 821 грн 41 коп. інфляційних втрат суд відмовляє.

Суд підсумовує, що оскільки при розрахунку інфляційних втрат позивач не бере до уваги індекс інфляції за серпень 2025 року, хоча з розрахунку долученого до позовної заяви випливає, що період нарахування інфляційних втрат позивач вказує з 08.05.2025 до 19.08.2025 (включаючи серпень 2025), - отже позивач неправомірно збільшив розмір інфляційних втрат, уникнувши включення в періоди розрахунків індекс інфляції за місяць, в якому була дефляція. Такий умовивід підкріплюється й тим фактом, що розрахунок пені та 25 % річних здійснювався позивачем саме до 19.08.2025 включно.

За результатами з`ясування обставин, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були дослідженні, і з наданням оцінки всім аргументам учасників справи у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами ст. 75-79, 86 ГПК України, суд дійшов висновку про порушення майнових прав позивача та про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача 2 365 610 грн 00 грн. основного боргу, 208 951 грн 41 коп. пені, 40 271.36 грн. інфляційних втрат, 168 509 грн 21 коп. - 25% річних, 591 402 грн 50 коп. - штрафу.

У задоволенні позовних вимог про стягнення 4 821 грн 41 коп. інфляційних втрат суд відмовляє.

Розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (ч. 1 ст. 124 ГПК України).

У позовній заяві позивачем зазначено попередній розрахунок судових витрат, що складаються із судового збору.

Частиною 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» розмір прожиткового мінімуму на одну працездатну особу з 1 січня складає 3 028 грн. 00 коп.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Законом 2147 до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» включено ч. 3, відповідно до якої при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору (підп. «б» підпункту 1 п. 17 § 1 розділу 4).

Особи, які після 04.10.2021 подають до суду документи через підсистему «Електронний суд», мають правомірні очікування, що розмір судового збору буде розрахований із застосуванням понижуючого коефіцієнта 0,8. (Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 916/228/22, Провадження № 12-26гс22).

За таких обставин, враховуючи, що позивачем заявлено вимоги майнового характеру на загальну суму 3 379 565 грн 89 коп. та позовну заяву подано через підсистему "Електронний суд", відповідно останній зобов`язаний був сплатити, при поданні позову до суду, судовий збір у розмірі 40 554 грн 79 коп. так як у даному випадку застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору від 50 693.49 грн.

Судом встановлено, що позивачем сплачено судовий збір у необхідному розмірі, що підтверджується платіжною інструкцією № 1259 від 20.08.2025 на суму 40 554 грн 79 коп.

Окрім цього, за подання заяви про забезпечення позову, котра задоволена судом ухвалою від 04.09.2025, сплачено судовий збір у розмірі 1 514 грн 00 коп.

Судовий збір за заяву про забезпечення позову становить - 0,5 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 1 514 грн 00 коп., однак враховуючи що позивач звернувся із заявою через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС, розмір судового збору слід розраховувати із застосуванням коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Тому судовий збір за заяву про забезпечення позову становить 1 211 грн 20 коп.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду, зокрема, в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

За таких обставин, у зв`язку із внесенням судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, - суд дійшов висновку, що сума судового збору яка підлягає поверненню Товариству з обмеженою відповідальністю "ХІМЗАХІД" з Державного бюджету України становить 302 грн 80 коп.

Відтак суд роз`яснює позивачу Товариству з обмеженою відповідальністю "ХІМЗАХІД" про його можливість звернення до суду із письмовим клопотанням про повернення з Державного бюджету України 302 грн 80 коп. у зв`язку із сплатою судового збору за подання заяви про забезпечення позову із надлишком.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення на загальну суму 3 374 744 грн 48 коп, відтак судовий збір в розмірі 41 706 грн 41 коп. покладається на відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Решта судового збору у розмірі 59 грн 58 коп. залишається за позивачем.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 130, 185, 191, 192, 202, 233, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ХІМЗАХІД" до Приватного підприємства "Рівне Приват- Плюс" про стягнення 3 379 565 грн 89 коп. задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства "Рівне Приват- Плюс" (33027, Україна, м. Рівне, вул. Д.Галицького, буд. 25; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ХІМЗАХІД" (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 23Б; ) 2 365 610 (два мільйони триста шістдесят п`ять тисяч шістсот десять) грн 00 грн. основного боргу, 208 951 (двісті вісім тисяч дев`ятсот п`ятдесят одна) грн 41 коп. пеня, 40 271 (сорок тисяч двісті сімдесят одна) грн 36 коп. інфляційні втрати, 168 509 (сто шістдесят вісім тисяч п`ятсот дев`ять) грн 21 коп. - 25% річних, 591 402 (п`ятсот дев`яносто одна тисяча чотириста дві) грн 50 коп. - штраф 25 %, 41 706 (сорок одна тисяча сімсот шість) грн 41 коп. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

4. У задоволенні позовних вимог про стягнення 4 821 грн 41 коп. інфляційних втрат - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно - західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення у порядку визначеному ст. 257 ГПК України.

Повне рішення складене та підписане "16" жовтня 2025 року.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Суддя І.О. Пашкевич