ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________________ У Х В А Л А
22.10.2025 Справа № 905/1090/25
Господарський суд Донецької області у складі судді Аксьонової К.І., розглянувши заяву
стягувача Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-дослідний інститут металургії і матеріалознавства», м. Дніпро, Дніпропетровська область,
до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничий завод ОТМ», м. Добропілля, Донецька область,
За результатом розгляду та часткового задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-дослідний інститут металургії і матеріалознавства» суд, керуючись ст. ст. 11, 525, 526, 625, 629 Цивільного кодексу України, ст. ст. 4, 20, 147-151, 154-156, 159 Господарського процесуального кодексу України, видав судовий наказ від 20.10.2025 про стягнення з боржника на користь заявника заборгованості за договором про надання поворотної фінансової допомоги (позики) №2501/2023 від 25.01.2023 у сумі 150000,00 грн та витрат заявника зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених вимог у сумі 191,44рн.
Відповідно до ч. 3 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог.
За приписами ч. 2 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.
Відповідно до ч.2 ст.12 Господарського процесуального кодексу України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.
Судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 148 цього Кодексу (ч.1 ст.147 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно зі ст. 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Згідно з ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 Цивільного кодексу України).
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (абз. 1 ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України).
Отже з аналізу положень п.5.2 договору №2501/2023 від 25.01.2023 вбачається встановлення неустойки у вигляді штрафу, що розраховується у розмірі відсотка (0,1%) від суми неповернутої фінансової допомоги.
Натомість заявник наводить наступний розрахунок неустойки: 150 000,00 грн (борг) *0,1% (розмір пені) * 264 (дні прострочення з 23.01.2025 по 14.10.2025) = 39 600,00грн, тобто при розрахунку неустойки заявник застосовує формулу, що не відповідає методиці розрахунку неустойки, встановленої п.5.2 договору №2501/2023 від 25.01.2023.
При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що законом не передбачено обов`язку суду при видачі судового наказу здійснювати самостійний розрахунок встановленого умовами договору розміру неустойки, штрафу, пені тощо. Протилежне суперечить як цільовому призначенню інституту наказного провадження, яким є стягнення неоспорюваної грошової заборгованості за договором незначного розміру, так і такому загальному принципу господарського судочинства як диспозитивність.
Щодо вимог заявника про видачу судового наказу в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничий завод ОТМ» поштових витрат у розмірі 205,50грн, судом встановлено, що ця вимога обґрунтована понесенням заявником витрат на поштові послуги, що виникли у зв`язку з направленням боржнику засобами поштового зв`язку листа-вимоги про повернення коштів №029/112-01 від 23.05.2025 та претензії щодо сплати заборгованості №039/112-01 від 23.07.2025.
Тобто ці вимоги заявника не узгоджуються з положеннями ст. 148 Господарського процесуального кодексу України щодо видачі судового наказу виключно про стягнення неоспорюваної грошової заборгованості незначного розміру за письмовими договорами.
Наведене зумовлює висновок суду, що вимога в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничий завод ОТМ» поштових витрат у сумі 205,50грн не підлягає розгляду в порядку наказного провадження.
Згідно з п.3 ч.1 ст.152 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо, зокрема, заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам ст. 148 цього Кодексу.
При цьому слід зауважити, що заявлені до стягнення поштові витрати у сумі 205,50грн суд не розцінює як заявлені стягувачем до розподілу понесені ним судові витрати в розумінні ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, оскільки такі обґрунтування в заяві про видачу судового наказу заявником не наведені.
Керуючись ст.ст. 2, 12, 148, 152, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд
Повний текст ухвали суд склав та підписав 22.10.2025.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Суддя К.І. Аксьонова