ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" жовтня 2025 р. Справа№ 920/816/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яценко О.В.

суддів: Тищенко О.В.

Гончарова С.А.

за участю секретаря судового засідання: Антонюк А.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 21.10.2025 (в матеріалах справи)

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Громадської організації «Мисливці Глухівщини»

на рішення Господарського суду Сумської області від 12.09.2025 (повний текст складено 12.09.2025)

у справі № 920/816/25 (суддя Джепа Ю.А.)

за позовом Громадської організації «Мисливці Глухівщини»

до Приватного підприємства «Аграрні Інвестиції»

про припинення дій, які порушують право на ведення мисливського господарства

ВСТАНОВИВ:

У червні 20025 року Громадська організація «Мисливці Глухівщини» звернулась до Господарського суду Сумської області з позовом до Приватного підприємства «Аграрні Інвестиції» у якому просило припинити дії щодо порушення права Громадської організації «Мисливці Глухівщини» на ведення мисливського господарства на земельних ділянках, які перебувають в користуванні Приватного підприємства «Аграрні Інвестиції» загальною площею 2195 га, шляхом зобов`язання Приватного підприємства «Аграрні Інвестиції» надати письмове погодження Громадській організації «Мисливці Глухівщини» на надання у користування мисливських угідь на земельних ділянках площею 2195 га, для ведення мисливського господарства в межах території Шалигинської селищної ради Сумської області.

У обґрунтування позовних вимог позивач послався на наступне:

- позивач, з метою реалізації завдань визначених Статутом та права передбаченого ст. 11 Закону України «Про мисливське господарство та полювання», листом № 07 від 03.04.2025 звернувся до відповідача з листом про погодження надання у користування мисливських угідь позивачу загальною площею 2195,0 га, за рахунок земель сільськогосподарського призначення, які знаходиться у користуванні відповідача на території Шалигинської селищної ради, проте відповідач листом № 04/04-25 від 08.04.2025 відмовив у наданні погодження про передачу у користування казаних мисливських угідь, зазначивши, що ним надано погодження на передачу у користування зазначених мисливських угідь Товариству з обмеженою відповідальністю «Глухівське Українське товариство мисливців та рибалок», яке звернулося до підприємства про надання погодження набагато раніше, та повідомив, що Законом України «Про мисливське господарство та полювання» не передбачено щоб одні і ті саме мисливські угіддя одночасно перебували в користуванні двох чи більше користувачів мисливських угідь;

- вказані дії відповідача є такими, що порушують (обмежують) право позивача на спеціальне використання природних ресурсів (ведення мисливського господарства), на участь у діяльності щодо охорони навколишнього природного середовища, на здійснення громадського контролю за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища на території мисливських угідь, які знаходиться у користуванні відповідача та розташовані на території Шалигинської селищної ради;

- відмова відповідача про погодження надання позивачу в користування мисливських угідь за рахунок земель сільськогосподарського призначення загальною площею 2 195 гектар, які розташовані на території Шалигинської селищної ради суперечить вимогам ч.6 ст. 41 Конституції України, ч.2 ст. 13 Цивільного кодексу України, ст. ст. 11, 21 Закону України «Про мисливське господарство та полювання», ст. ст. 9, 10, 38, 39 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» в частині надання погоджень користувачам мисливських угідь, які мають намір вести мисливське господарство на підвідомчій території, як одного з обов`язкових етапів по наданню мисливських угідь для ведення мисливського господарства у користування та є формою реалізації його цивільних обов`язків;

- стаття 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» викладена таким чином, що: не встановлює будь-яких обмежень щодо кількості погоджень для користування мисливськими угіддями; не розкриває значення наявності погодження як відповідної перешкоди для інших претендентів на користування угіддями ; не визначає порядку відкликання чи скасування вже наданого погодження; передбачає випадки переважного права на користування мисливськими угіддями (найбільш подібні правові висновки, до даних правовідносин були зроблені та викладені в пунктах 40-43 постанови Верховного Суду від 14.11.2023 по справі № 140/6122/22). Вказане свідчить про те, що при вирішенні питання про надання мисливських угідь у користування допускається наявність кількох претендентів, які можуть мати відповідні погодження від власників або користувачів земельних ділянок, а відтак надання мисливських угідь Товариству з обмеженою відповідальністю «Глухівське Українське товариство мисливців та рибалок» для ведення мисливського господарства на території Шалигинської селищної ради не перешкоджає надання такого погодження і позивачу, оскільки, остаточне рішення про надання чи відмову в надання мисливських угідь буде приймати Сумська обласна рада як визначений законом орган;

- в свою чергу дії відповідача в частині безпідставного непогодження останнім заяви позивача, унеможливлює подальшу реалізацію його права на звернення до Сумської обласної ради для остаточного ухвалення рішення про надання чи відмову у наданні в користування мисливських угідь та є свідченням порушення у забезпеченні рівних прав усім бажаючим в доступі до користування мисливськими угіддями та порушує його право на можливість здійснювати ведення мисливського господарства;

- надання відповідачем погодження позивачу на надання у користування мисливських угідь жодним чином не порушує його права власності, не припиняє його права власності (користування) земельними ділянками, не змінює їх цільового призначення, не впливає на їх використання та не створює будь-яких обмежень щодо їх подальшого використання, натомість відмова в наданні погодження на надання у користування мисливських угідь безпосередньо порушує права та охоронювані інтереси позивача на участь в отриманні у користування мисливських угідь для ведення мисливського господарства та спеціального використання природних ресурсів (диких тварин мисливського фонду) на загальних підставах і відповідно потребує захисту;

- організація користувачем мисливських угідь діяльності щодо ведення мисливського господарства на певних територіях, в тому числі і на території ведення бойових дій чи можливих бойових дій, є правом користувача мисливських угідь, та відповідно саме він буде нести відповідальність за настання всіх ймовірних негативних наслідків та ризиків від цієї діяльності.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, пославшись на те, що:

- позивач не обґрунтував свої позовні вимоги та не послався на жодний нормативно-правовий акт, який би зобов`язував відповідача надати погодження на передачу мисливських угідь у користування та не послався на жодну постанову Верховного Суду чи Верховного Суду України у побідних правовідносинах, якім би було зобов`язано юридичну особу приватного права надати погодження на передачу мисливських угідь в користування майбутньому користувачу такими угіддями;

- правові висновки щодо застосування статті 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання», які викладені в постанові Верховного Суду від 14.11.2023 по справі № 140/6122/22 та на які посилається позивач, свідчать про право відповідача на надання погодження та не є його обов`язком;

- в свою чергу, відповідно до приписів ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї;

- надання погодження свідчить про те, що у разі надання мисливських угідь обласною радою в користування позивачу потребуватиме укладення договору для врегулювання відносин між користувачем (власником) земельної ділянки (відповідачем) та користувачем мисливського угіддя (позивачем). Проте за змістом положень чинного законодавства сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, а відтак відповідач має право, а не обов`язок при вирішенні питання про надання погодження щодо передачі мисливських угідь в користування;

- відповідач орендує спірні землі сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що означає використання землі на власний ризик для вирощування та продажу сільськогосподарської продукції, з метою отримання прибутку. Таким чином, відповідач при вчиненні будь-яких дій повинен прораховувати свої ризики. В свою чергу в відповідно до наданого позивачем витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач не має статутного фонду, він не визначений і в Статуті, а ТОВ «Глухівське Українське товариство мисливців та рибалок» має статутний фонд в розмірі 10 000,00 грн., це означає, що у разі виникнення цивільних правовідносин з цим товариством, ризики відповідача будуть захищені;

- відповідач ніяким чином не порушив право позивача на отримання в користування мисливських угідь, позивач сам собі визначив площу і місце їх розташування, він має право визначити і інше місце розташування, або зменшити площу. Так, відповідно до картографічних матеріалів позивач визначив площу мисливських угідь 5474,6787 га в яку врахував і 2195,0 га земель сільськогосподарського призначення які знаходяться в користуванні відповідача. 5474,6787 - 2195,0 = 3 279,6787 га мисливських угідь він може отримати в користування і без погодження відповідача;

- на момент ведення бойових дій розпорядженням Сумської обласної військової адміністрації № 302-ОД від 10.07.2023 «Про введення в дію рішення ради оборони Сумської області від 05.07.2023 року» на території Шалигинської селищної ради не можливо ведення мисливського господарства, а перебувати на території, який планує позивач вести мисливське господарство є небезпечним. З огляду на вказане відповідач не проводив весняно-польові роботи 2025 року на орендованих земельних ділянках на території Шалигинської селищної ради.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 12.09.2025 у справі № 920/816/25 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виснував, що у позові не доведено порушення відповідачем прав позивача, пославшись на тре, що:

- користування мисливським угіддям здійснюється з фактичним використанням території відповідної земельної ділянки, що, відповідно до наведеного положення законодавства, потребує укладення договору для врегулювання відносин між користувачем (власником) земельної ділянки та користувачем мисливського угіддя, а відтак надання погодження свідчить про те, що у разі надання мисливських угідь в користування позивачу потребуватиме укладення договору для врегулювання відносин між користувачем (власником) земельної ділянки - відповідачем та користувачем мисливського угіддя - позивачем;

- виходячи з системного аналізу положень Закону України «Про мисливське господарство та полювання», не вбачається встановлення безумовного обов`язку відповідача надавати погодження на використання мисливських угідь усім, хто звернувся для отримання їх у користування. Відповідно до вказаної диспозитивної норми власник або землекористувач, виходячи з обставин, має право надати погодження або не надати, тобто наявність відповідного обов`язку у відповідача імперативно не встановлена законом;

- слід врахувати, що відповідно до картографічних матеріалів позивач визначив площу мисливських угідь 5 474,6787 га, в яку врахував 2 195,0 га земель сільськогосподарського призначення, що знаходяться в користуванні відповідача. Вказане свідчить про те, що 3 279,6787 га (5 474,6787-2195,0) мисливських угідь позивач може отримати в користування і без погодження відповідача.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Громадська організація «Мисливці Глухівщини» звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 12.09.2025 у справі № 920/816/25 та ухвалити нове рішення, яким припинити дії щодо порушення права Громадської організації «Мисливці Глухівщини» на ведення мисливського господарства на земельних ділянках, які перебувають в користуванні Приватного підприємства «Аграрні Інвестиції» загальною площею 2195 га, шляхом зобов`язання Приватного підприємства «Аграрні Інвестиції» надати письмове погодження Громадській організації «Мисливці Глухівщини» на надання у користування мисливських угідь на земельних ділянках площею 2195 га, для ведення мисливського господарства в межах території Шалигинської селищної ради Сумської області.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, винесеним при неправильному застосуванні норм матеріального права та недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач послався на ті ж самі обставини, що і в суді першої інстанції, зауваживши на тому, що:

- вимогами ст. ст. 3, 21 Закону України «Про громадські об`єднання», вимогами ст. ст. 1, 11, 21 Закону України «Про мисливське господарство та полювання», ст. ст. 9, 10, 38, 39 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» гарантоване право позивачу як громадській організації на участь в отриманні мисливських угідь для ведення мисливського господарства, спеціального використання природних ресурсів на загальних підставах і вказане право позивача не може бути обмежене, і, відповідно, в разі його обмеження чи порушення підлягає судовому захисту, що відповідно, безпідставно не було зроблено судом першої інстанції;

- невмотивована відмова відповідача, як постійного користувача земельних ділянок про надання погодження на отримання в користування мисливських угідь суперечить організаційним засадам Закону України «Про мисливське господарство та полювання», оскільки, обмежує право позивача в порівнянні з ТОВ «Глухівське Українське товариство мисливців та рибалок» на отримання в користування мисливських угідь від Сумської обласної ради, що також не було враховано судом першої інстанції.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 24.09.2025 справа № 920/816/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Тищенко О.В., Гончаров С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.09.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Громадської організації «Мисливці Глухівщини» на рішення Господарського суду Сумської області від 12.09.2025 у справі № 920/816/25, постановлено розгляд справи здійснювати у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, справу № 920/816/25 призначено до розгляду на 21.10.2025 об 11:40 год., матеріали справи № 920/816/25 витребувано з Господарського суду Сумської області.

01.10.2025 до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, пославшись на ті ж самі обставини, що і в суді першої інстанції, додатково зауваживши на тому, що:

- ст. 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» не передбачає мотивів з яких може бути відмовлено орендарем земельних ділянок, або їх власником у надані погодження, а із змісту цієї правової норми вбачається, що погодження може бути надане, або не надане і їх кількість не обмежена, це вказує на право відповідача надати погодження чи не надати, а не на його обов`язок;

- позивач, як в позовній заяві, в листах та апеляційній скарзі посилається на те, що в нього площа (територія) запроектована для ведення мисливського господарства на території Шалигинської селищної ради, відповідач проти цієї обставини заперечує, ніякого проекту у позивача немає, до листа від 13.03.2025 № 05 позивач відповідачу в додатку надав картографічні матеріали на 1аркуші (надалі картографічні матеріали), суду він їх не надав, картографічні матеріали ні ким не підписані, відсутня дата їх складання, тобто вони не є документом і не можуть бути доказом;

- Законом України «Про мисливське господарство та полювання» не встановлено обов`язку відповідача надавати погодження на використання мисливських угідь всім бажаючим отримати їх у користування;

- Товариство з обмеженою відповідальністю «Глухівське Українське товариство мисливців та рибалок» з клопотанням про надання погодження звернулося до відповідача 17.03.2023, рішенням Сумської обласної ради від 24.07.2025, яке розміщене на офіційному сайті https://sorada.gov.ua/, йому надано у користування мисливські угіддя загальною площею 28588,36 га на території Шосткинського та Конотопського районів Сумської області терміном на 15 років у складі згідно з додатком 3. Відповідно до додатку 3 ПП «Аграрні Інвестиції» 7500 га. Таким чином, 2195,0 га мисливських угідь ПП «Аграрні Інвестиції», на які позивач просить суд зобов`язати відповідача надати погодження з 24.07.2025 перебувають в користуванні ТОВ «Глухівське Українське товариство мисливців та рибалок», а отже на даний час відсутній предмет спору.

06.10.2025 матеріали цієї справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

03.10.2025 представник позивача звернувся до суду з заявою про участь у судових засіданнях під час розгляду апеляційної скарги у справі № 920/816/25 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2025 вказану заяву задоволено.

Станом на 21.10.2025 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.

Відповідач представників в судове засідання не направив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників відповідача за наявними матеріалами апеляційного провадження

Під час розгляду справи представник позивача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає зміні або скасуванню, з наступних підстав.

Громадська організація «Мисливці Глухівщини» (далі позивач) звернулась до Приватного підприємства «Аграрні Інвестиції» (далі відповідач) з листом №05 від 13.03.2025 про надання інформації, в якому зазначено, що з метою охорони дикої природи, збереження популяцій мисливських тварин та середовищ їх існування, біологічного різноманіття, шляхом сталого використання і розвитку мисливської галузі, з дотриманням високих стандартів полювання і участі населення у заходах з питань збереження довкілля та відповідно до ст. 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» позивач просить надати інформацію щодо загальної площі земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у користуванні відповідача в межах території Шалигинської СТГ, в межах запроектованої території для ведення мисливського господарства визначеної на картографічних матеріалах.

Відповідач листом № 31/03-25 від 31.03.2025 повідомив позивача про те, що в нього у межах запроектованої території для ведення мисливського господарства на території Шалигинської селищної ради, станом на 31.03.2025 в оренді перебувають земельні ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 2 195 гектар.

Позивач звернувся до відповідача з листом №07 від 03.04.2025, в якому просив погодити надання йому у користування мисливських угідь загальною площею 2 195,0 га, за рахунок земель сільськогосподарського призначення, які знаходяться у користуванні відповідача на території Шалигинської СТГ.

Відповідач листом № 04/04-25 від 08.04.2025 повідомив позивача про те, що відмовляє йому у наданні погодження про передачу у користування мисливських угідь загальною площею 2195 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що розташовані на території Шалигинської селищної територіальної громади Шосткинського району Сумської області та перебувають у нього в користуванні.

Позивач вважає ці дії відповідача такими, що порушують (обмежують) його право на спеціальне використання природних ресурсів (ведення мисливського господарства), на участь у діяльності щодо охорони навколишнього природного середовища, на здійснення громадського контролю за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища на території мисливських угідь, які знаходиться у користуванні відповідача та розташовані на території Шалигинської селищної ради, та, з огляду на вказане, звернувся до суду з цим позовом у якому просить припинити дії щодо порушення права Громадської організації «Мисливці Глухівщини» на ведення мисливського господарства на земельних ділянках, які перебувають в користуванні Приватного підприємства «Аграрні Інвестиції» загальною площею 2195 га, шляхом зобов`язання Приватного підприємства «Аграрні Інвестиції» надати письмове погодження Громадській організації «Мисливці Глухівщини» на надання у користування мисливських угідь на земельних ділянках площею 2195 га, для ведення мисливського господарства в межах території Шалигинської селищної ради Сумської області.

Правові позиції сторін детально викладені вище.

Суд першої інстанції у задоволенні позовних вимог відмовив, що колегія суддів вважає вірним, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» користувачі мисливських угідь - спеціалізовані мисливські господарства, інші підприємства, установи та організації, в яких створені спеціалізовані підрозділи для ведення мисливського господарства з наданням в їх користування мисливських угідь; мисливські угіддя - ділянки суші та водного простору, на яких перебувають мисливські тварини і які можуть бути використані для ведення мисливського господарства.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» державне регулювання у галузі мисливського господарства та полювання здійснюють Кабінет Міністрів України, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері лісового та мисливського господарства, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, та інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх повноважень.

Органам місцевого самоврядування цим Законом та іншими законами України можуть бути надані окремі повноваження органів виконавчої влади у сфері державного регулювання мисливського господарства та полювання.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» до повноважень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських рад у галузі мисливського господарства та полювання належить: затвердження відповідних програм розвитку мисливського господарства; вирішення в установленому порядку питань надання в користування мисливських угідь; вирішення інших питань у межах своїх повноважень.

Статтею 10 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» передбачено, що до повноважень сільських, селищних і міських рад у галузі мисливського господарства та полювання належить: організація та здійснення заходів щодо охорони державного мисливського фонду, поліпшення середовища перебування мисливських тварин; вирішення відповідно до цього Закону питань, що стосуються надання у користування мисливських угідь; реалізація інших питань у межах своїх повноважень.

Згідно з ч.ч.1-3 ст. 21 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» ведення мисливського господарства здійснюється користувачами мисливських угідь. Не допускається користування мисливськими тваринами та ведення мисливського господарства без оформлення відповідних документів у встановленому цим Законом порядку. Умови ведення мисливського господарства визначаються у договорі, який укладається між центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, і користувачами мисливських угідь.

Порядок надання у користування мисливських угідь регламентовано приписами ст.22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання».

Так, за правилами ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» мисливські угіддя для ведення мисливського господарства надаються у користування Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами за поданням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, погодженим з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, а також власниками або користувачами земельних ділянок.

Мисливські угіддя надаються у користування на строк не менш як на 15 років (ч. 2 ст. 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання»).

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» переважне право на користування мисливськими угіддями мають: власники та постійні користувачі земельних ділянок; користувачі мисливських угідь, які продовжують строк користування цими угіддями.

Відповідно до приписів статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до приписів ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

У постановах від 08.11.2019 у справі № 910/21762/17, від 29.08.2019 у справі № 914/2331/17, від 22.08.2018 у справі № 910/23965/16 Верховний Суд дійшов правових висновків, що визначення мисливських угідь як певної ділянки суші та водного простору (а не земельної ділянки) має на меті чітке окреслення меж, кордонів певної території, на якій перебувають мисливські тварини і які можуть бути використані для ведення мисливського господарства. Таким чином, мисливські угіддя фактично є частиною земної (або водної) поверхні, з певним місцем розташування, а також з визначеними щодо нього правами, порядком їх надання і користування, отже мисливські угіддя не можуть існувати окремо від земельної ділянки та/або водного простору, в межах яких провадиться діяльність із ведення мисливського господарства. Враховуючи викладене, порядок і підстави надання у користування мисливських угідь мають визначатися з урахуванням положень законодавства України, що регулює земельні відносини.

Аналізуючи зміст поняття «землекористування» Верховний Суд в постанові від 08.11.2019 у справі № 910/21762/17 зазначив про те, що відповідно до ч. 1 ст. 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: а) самостійно господарювати на землі; б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; в) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди; д) користуватися іншими правами, передбаченими законом або договором.

Аналіз наведених положень законодавства свідчить про те, що змістом поняття «землекористування» є використання землевласником або землекористувачем певних властивостей (якостей) конкретної земельної ділянки.

З огляду на наведені положення законодавства суд першої інстанції цілком вірно виснував, що мисливські угіддя і земельна ділянка є різними об`єктами користування, при цьому, мисливське угіддя як ділянка суші має свою чітко окреслену територію на земельній ділянці, у зв`язку з чим права та інтереси землекористувачів, власників земельних ділянок та користувачів мисливських угідь перетинаються та тісно пов`язані.

Також, в цій постанові Верховний Суд зазначив, що статтею 21 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» передбачено, що ведення мисливського господарства здійснюється користувачами мисливських угідь.

Не допускається користування мисливськими тваринами та ведення мисливського господарства без оформлення відповідних документів у встановленому цим Законом порядку.

Умови ведення мисливського господарства визначаються у договорі, який укладається між центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, і користувачами мисливських угідь.

Форма договору встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері лісового та мисливського господарства, за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища.

Для потреб мисливського господарства користувачі мисливських угідь мають право у встановленому порядку, за згодою власників або користувачів земельних ділянок, будувати на мисливських угіддях необхідні будівлі та біотехнічні споруди, вирощувати кормові культури, створювати захисні насадження, проводити штучне обводнення, здійснювати інші заходи, пов`язані з веденням мисливського господарства, які не суперечать законодавству та інтересам власників або користувачів земельних ділянок.

Відносини між власниками або користувачами земельних ділянок і користувачами мисливських угідь регулюються відповідними договорами.

Таким чином, користування мисливським угіддям здійснюється з фактичним використанням території відповідної земельної ділянки, що, відповідно до наведеного положення законодавства, потребує укладення договору для врегулювання відносин між користувачем (власником) земельної ділянки та користувачем мисливського угіддя.

Водночас, як встановлено вище, за змістом положень ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання», мисливські угіддя для ведення мисливського господарства надаються у користування Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами за поданням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, погодженим з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, а також власниками або користувачами земельних ділянок.

З матеріалів справи слідує, що рішенням Сумської обласної ради від 24.07.2025 «Про мисливські угіддя» (розміщене на офіційному сайті Сумської обласної ради https://sorada.gov.ua/dokumenty-oblrady/rishennja-oblasnoji-rady/8-sklykannja/category/304-rishennja-27-sesiji-24072025.html), серед іншого, Товариству з обмеженою відповідальністю «Глухівське Українське товариство мисливців та рибалок» у користування мисливські угіддя загальною площею 28 588,36 га на території Шосткинського та Конотопського районів Сумської області терміном на 15 років у складі згідно з додатком 3. Відповідно до додатку 3 ПП «Аграрні Інвестиції» 7500 га.

Отже, станом на дату вирішення спору сторін по суті, мисливські угіддя отримання погодження на надання у користування якими є предметом цього спору вже передані у користування Товариству з обмеженою відповідальністю «Глухівське Українське товариство мисливців та рибалок».

Водночас чинним законодавством не передбачено можливість надання у користування мисливських угідь вже наданих у користування для ведення мисливського господарства, а відтак наявність чи відсутність письмового погодження відповідача на надання відповідачу у користування мисливських угідь на земельних ділянках площею 2195 га, для ведення мисливського господарства в межах території Шалигинської селищної ради Сумської області не порушує (обмежує) те право позивача за захистом якого він звернувся до суду з цим позовом (право на спеціальне використання природних ресурсів (ведення мисливського господарства), на участь у діяльності щодо охорони навколишнього природного середовища, на здійснення громадського контролю за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища на території мисливських угідь, які знаходиться у користуванні відповідача).

Вказане є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

При цьому колегія суддів враховує наступне.

Положеннями ч. 1 ст. 2 ГПК України до завдань господарського судочинства віднесено справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Порушенням уважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ГПК України).

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді із застосуванням способів захисту, які передбачені частиною другою статті 16 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 20 ГК України визначено способи захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18, пункт 5.5)). Тобто це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19, пункт 14) та від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункт 40)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18, пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18, пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19, пункт 48), від 09.02.2021 у справі № 381/622/17 (провадження № 14-98цс20, пункт 14) та від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 42).

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають враховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (такий висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20)).

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) виснував, що зазначена норма Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним».

Таким чином, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

В свою чергу, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Колегія суддів зазначає про те, що, з огляду на обставини, які встановлені вище, а саме те, що наявність чи відсутність письмового погодження відповідача на надання позивачу у користування мисливських угідь на земельних ділянках площею 2 195 га, для ведення мисливського господарства в межах території Шалигинської селищної ради Сумської області не порушує (обмежує) те право позивача за захистом якого він звернувся до суду з цим позовом, задоволення позовних вимог у цій справі не відновить такого права, що також свідчить про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Також колегія суддів зазначає про наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, з системного аналізу положень Закону України «Про мисливське господарство та полювання» не вбачається встановлення безумовного обов`язку відповідача надавати погодження на використання мисливських угідь усім, хто звернувся за таким погодженням, що, в свою чергу, свідчить про те, що власник або землекористувач, виходячи з обставин, має право надати відповідне погодження або не надати.

Вказане, на думку колегії суддів, підтверджується наступним.

Частиною 1 ст. 95 ЗК України встановлено, що якщо інше не передбачено законом або договором, землекористувачі мають право, зокрема, самостійно господарювати на землі.

Водночас виходячи з положень Закону України «Про мисливське господарство та полювання» у випадку надання мисливських угідь в користування позивачу відповідач буде мати обов`язок укласти з позивачем відповідний договір, який буде регулювати їх відносини як користувача земельних ділянок та користувача мисливських угідь.

В свою чергу, відповідно до ст. 627 ЦК України 627 та статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, з одного боку відповідач, як орендар земель сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, має право самостійно господарювати на вказаних землях, а з іншого - у випадку надання письмового погодження на надання позивачу у користування таких земель як мисливських угідь, відповідач буде мати обов`язок укласти з позивачем відповідний договір.

Тобто, наданням погодження на використання земель, які на відповідній правовій підставі перебувають у користуванні землекористувача, як мисливських угідь, останній фактично надає згоду і на укладення в подальшому з особою, якій він надав таке погодження відповідного договору.

Надання землекористувачем погоджень на використання земель, які на відповідній правовій підставі перебувають у його користуванні, як мисливських угідь всім особам, які за таким погодженням звернулись за відсутності у землекористувача права на відмову від надання такого погодження, порушує гарантовані законодавством право землекористувача самостійно господарювати на землі та принцип свободи договору.

В свою чергу ч. 1 ст. 19 Конституції України встановлює, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Слід врахувати і те, з матеріалів справи вбачається, що земельні ділянки площею 2195 га щодо яких позивач просить зобов`язати відповідача надати позивачу письмове погодження на надання у користування мисливських угідь для ведення мисливського господарства є землями сільськогосподарського призначення, які перебувають у відповідача в оренді і які останнім використовуються за їх цільовим призначенням, а відтак саме відповідач має право використовувати такі землі за їх цільовим призначенням та не зобов`язаний надавати згоду на надання таких земель у користування для ведення мисливського господарства.

Вказане не суперечить правовому висновку викладеному постанові Верховного Суду від 14.11.2023 у справі №140/6122/22 та на який посилається позивач.

Так у вказаній постанові Верховний Суд виснував, що:

- ст. 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» викладена таким чином, що: не встановлює будь-яких обмежень щодо кількості погоджень для користування мисливськими угіддями; не розкриває значення такого погодження як відповідної перешкоди для інших претендентів на користування угіддями; не визначає порядку відкликання чи скасування вже наданого погодження; передбачає випадки переважного права на користування мисливськими угіддями;

- така конструкція свідчить про те, що при вирішенні питання про надання мисливських угідь у користування допускається наявність кількох претендентів, які можуть мати відповідні погодження.

Колегія суддів зазначає про те, що у вказаній постанові не наведено правового висновку про обов`язковість надання землекористувачем погоджень на використання земель, які на відповідній правовій підставі перебувають у його користуванні, як мисливських угідь, всім особам які за таким погодженням звернулись та про відсутність у землекористувача права на відмову від надання такого погодження.

З огляду на викладене суд першої інстанції цілком вірно відмовив у задоволенні позовних вимог про припинення дій щодо порушення права Громадської організації «Мисливці Глухівщини» на ведення мисливського господарства на земельних ділянках, які перебувають в користуванні Приватного підприємства «Аграрні Інвестиції» загальною площею 2195 га, шляхом зобов`язання Приватного підприємства «Аграрні Інвестиції» надати письмове погодження Громадській організації «Мисливці Глухівщини» на надання у користування мисливських угідь на земельних ділянках площею 2195 га, для ведення мисливського господарства в межах території Шалигинської селищної ради Сумської області. Рішення суду першої інстанції залишається без змін.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Дослідивши матеріали, наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду Сумської області від 12.09.2025 у справі № 920/816/25, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Враховуючи вищевикладене та вимоги апеляційної скарги, апеляційна скарга Громадської організації «Мисливці Глухівщини» задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Громадської організації «Мисливці Глухівщини» на рішення Господарського суду Сумської області від 12.09.2025 у справі № 920/816/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 12.09.2025 у справі № 920/816/25 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 23.10.2025

Головуючий суддя О.В. Яценко

Судді О.В. Тищенко

С.А. Гончаров