ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" вересня 2025 р. Справа№ 910/2211/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Сибіги О.М.

Тищенко О.В.

за участю секретаря судового засідання Кузьмінській О.Р.,

за участю представника (-ів) згідно протоколу судового засідання від 17.09.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "МФК ГУД Лайф"

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2025 (повний текст складено 05.06.2025)

у справі № 910/2211/25(суддя - Кирилюк Т.Ю.)

за позовом Київської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "МФК ГУД Лайф"

про стягнення 2 329 972,73 грн,

ВСТАНОВИВ:

Київська міська рада звернулася до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "МФК ГУД Лайф" про стягнення 2 329 972,73 грн. неправомірно збережених грошових коштів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.06.2025 позов задовольнити повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "МФК ГУД Лайф" на користь Київської міської ради 2 329 972,73 грн безпідставно збережених грошових коштів та 27 959,67 грн витрат зі сплати судового збору.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, 18.06.2025 (згідно дати звернення до системи "Електронний суд") Товариство з обмеженою відповідальністю "МФК ГУД Лайф" звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2025 у справі № 910/2211/25, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2025 по справі № 910/2211/25 та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Київської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "МФК ГУД Лайф" про стягнення коштів у повному обсязі.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив, що Київською міською радою прийнято Рішення № 4159/4200 без обов`язку сплатити кошти за користування земельною ділянкою з моменту набуття права власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані на ній, до моменту реєстрації права оренди. Таким чином, звертаючись із даним позовом до суду відповідний структурний підрозділ Київської міської ради перевищив свої повноваження та, відповідно, діє всупереч волевиявленню Київської міської ради.

Апелянт вказує, що сума, яка підлягає стягненню в межах даної справи на думку Позивача складає 2 329 972,73 грн (2 829 383,37 - 499 410,64).

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу скаржник вказує, що Київська міська рада в порушення законодавчих норм включила до стягнення період з 01.03.2022 до 06.07.2022 за яким не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки, що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, а суд першої інстанції безпідставно погодився з таким включенням.

Скаржник зазначає, що як положення ПК України, так і законодавство про оцінку земель визнають належними доказами на обґрунтування оцінки землі довідку, витяг з Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки, яка є об`єктом плати за землю, та технічну документацію на земельну ділянку, виготовлену компетентним органом.

Скаржник вказує, що з огляду на вищевикладене, сума, яка підлягає стягненню в межах даної позовної заяви складає 720 816, 34 грн - 499 410,64 грн = 221405,70 грн., замість 2 329 972,73 грн заявлених до стягнення Київською міською радою.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.06.2025, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Гончаров С.А., судді Тищенко О.В., Сибіга О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.06.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "МФК ГУД Лайф" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2025 у справі № 910/2211/25. Витребувано матеріали справи № 910/2211/25 у Господарського суду міста Києва. Призначено до розгляду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "МФК ГУД Лайф" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2025 у справі № 910/2211/25 у судовому засіданні 23.07.2025.

03.07.2025 (згідно дати звернення до системи «Електронний суд») від Київської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, який вмотивований тим, що як вбачається зі змісту пояснювальної записки до проєкту рішення, включення підпункту 3.7 пункту 3 проєкту запропоновано з урахуванням існуючої судової практики (постанови Верховного Суду від 18.06.2020 у справі № 925/449/19, від 27.01.2021 у справі № 630/269/16, від 10.02.2021 у справі № 200/8930/18). У розрізі правової позиції Верховного Суду (зокрема, постанови Верховного Суду від 18.06.2020 у справі № 925/449/19, від 27.01.2021 у справі № 630/269/16, від 10.02.2021 у справі № 200/8930/18 та інші, зазначені в позовній заяві) питання, порушене позивачем в позові, має вирішуватися шляхом вжиття заходів претензійнопозовного характеру та законодавство, зокрема ст. 1212 Цивільного кодексу України не містить обов`язку врегулювання цього питання в добровільному порядку.

Київська міська рада у відзиві вказує, що нею правомірно включено період з 01.03.2022 по 06.07.2022 (як і до 31.12.2022, про який помилково зазначає відповідач) до своїх розрахунків суми, яка підлягає стягненню в межах даної справи, адже відповідач в цей період не являвся власником, постійним користувачем або орендарем Земельної ділянки.

Відзив також вмотивовано тим, що положення пункту 19.13 рішення Київської міської ради від 09.12.2021 № 3704/3745 (в редакції рішенням Київської міської ради від 13.09.2022 № 5449/5490) застосовується лише до орендарів земельних ділянок в розумінні земельного та податкового законодавства та не може бути застосоване до відповідача

Судове засідання призначене до розгляду 23.07.2025 не відбулось, у зв`язку з перебуванням членів колегії суддів у відпустках.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.08.2025 призначено до розгляду у судовому засіданні справу № 910/2211/25 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "МФК ГУД Лайф" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2025 на 17.09.2025.

У судове засідання, що відбулось 17.09.2025 з`явились представники обох сторін, надали свої пояснення щодо суті спору та просили задовольнити вимоги викладені в їх процесуальних документах.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідачем набуто у власність за договорами купівлі-продажу від 23.11.2021 дві будівлі загальними площами 6 287,3 квадратних метрів та 56,8 квадратних метрів.

Рішенням Київської міської ради №4159/4200 від 16.12.2021 затверджено проект землеустрою та передано в користування відповідачу на умовах оренди на 15 років земельну ділянку площею 1,4054 га з кадастровим номером :79:045:0007 у місті Києві по Новопечерському провулку 5.

Сторонами у справі укладено договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :79:045:0007 лише 07.07.2022.

Таким чином, з моменту набуття у власність нерухомого майна (23.11.2021) до моменту укладення договору оренди (07.07.2022) відповідач фактично використовував земельну ділянку без відповідної правової підстави (право власності, право оренди тощо).

Відповідно до доданої до позовної заяви копії витягу з Державного земельного кадастру №НВ-021 від 30.11.2021 земельну ділянку з кадастровим номером :79:045:0007 зареєстровано 12.08.2021 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури. Нормативно-грошова оцінка земельної ділянки визначена у розмірі 84 407 431,98 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано фактичним безоплатним використанням відповідачем земельної ділянки територіальної громади.

Розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "МФК ГУД Лайф" колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

За позитивно-правовими приписами статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка.

Таким чином, у даному випадку відповідач мав обов`язок оплачувати використання земельної ділянки з кадастровим номером :79:045:0007 з моменту набуття права власності на розташовані на ній будівлі.

Частинами першою та другою статті 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Наведеною правовою нормою суттєвою обставиною визнається факт збереження чужого майна незалежно від наявності або відсутності складу правопорушення.

Відповідно, з огляду на правове регулювання частини другої статті 1212 Цивільного кодексу України судом також відхилено і доводи відповідача в частині ухилення позивачем від своєчасного укладення договору оренди.

Позивач як представницький орган територіальної громади, у власності якої перебуває використовувана відповідачем земельна ділянка, у даному випадку має право отримати від відповідача плату за користування земельною ділянку за період часу з набуття права власності на будівлі до моменту укладення договору оренди.

Як вбачається зі змісту пояснювальної записки до проєкту рішення, включення підпункту 3.7 пункту 3 проєкту запропоновано з урахуванням існуючої судової практики (постанови Верховного Суду від 18.06.2020 у справі № 925/449/19, від 27.01.2021 у справі № 630/269/16, від 10.02.2021 у справі № 200/8930/18).

У розрізі правової позиції Верховного Суду (зокрема, постанови Верховного Суду від 18.06.2020 у справі № 925/449/19, від 27.01.2021 у справі № 630/269/16, від 10.02.2021 у справі № 200/8930/18 та інші, зазначені в позовній заяві) питання, порушене позивачем в позові, має вирішуватися шляхом вжиття заходів претензійнопозовного характеру та законодавство, зокрема ст. 1212 Цивільного кодексу України не містить обов`язку врегулювання цього питання в добровільному порядку.

З врахуванням судової практики, Київська міська рада виключила вказаний пункт із рішення, яке було прийнято в подальшому. В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідачів лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності».

Однак, за змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіюваної шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Аналогічні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц та від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, а також у постановах Верховного Суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20, від 13.07.2022 у справі № 922/246/21, від 30.11.2016 у справі № 922/1008/15, від 07.12.2016 у справі № 922/1009/15, від 12.04.2017 у справах № 922/207/15, № 922/5468/14, від 16.09.2020 у справі № 922/3361/19, від 24.06.2020 у справі № 922/2414/19, від 17.03.2020 у справі № 917/353/19, від 09.04.2019 у справі № 922/652/18.

Враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що що підпункт 3.7 пункту 3 проєкту рішення Київської міської ради від 01.12.2021 № 08/231-4325/ПР «Про передачу ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «МФК ГУД ЛАЙФ» в оренду земельної ділянки для реконструкції будівель і споруд під багатофункціональний житловий комплекс, експлуатації та обслуговування багатофункціонального житлового комплексу у пров. Новопечерському, 5 у Печерському районі міста Києва» (далі - Проєкт рішення) щодо обов`язку сплатити кошти за користування земельною ділянкою з моменту набуття права власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані на ній, до моменту реєстрації права оренди на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно з розрахунком, який є невід`ємною частиною договору оренди земельної ділянки, було виключено за зверненням Відповідача, як необґрунтований та безпідставний.

Судом першої інстанції правомірно відхилено посилання відповідача до нормативно-правових актів, якими встановлювались пільги для землекористувачів на час воєнного стану (у тому числі і рішення Київської міської ради від 09.12.2021 №3704/3745 в частині застосування нульової ставки орендної плати з 01.03.2022 до 31.05.2022), оскільки ці пільги розповсюджено виключно на коло осіб, які використовували майно на відповідній правовій підставі. Відповідач у даному випадку з початку періоду воєнного стану до 07.07.2022 використовував земельну ділянку без належної правової підстави.

Відповідно до положень абзацу 1 підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу "Інші перехідні положення" розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України за період з 01.03.2022 року по 31.12.2022 року не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної форми власності) за земельні ділянки, що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих російською федерацією територіях України та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, юридичних осіб та фізичних осібпідприємців.

Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, який затверджений наказом Міністерства розвитку громад та територій України 28 лютого 2025 року № 376, вся територія міста Києва (код території UA0093317) включена до п. 2.11 підрозділу 2 "Території активних бойових дій" розділу І Переліку № 376 із зазначенням дати початку бойових дій 24.02.2022 та дати завершення бойових дій 30.04.2022.

Щодо періоду, який має бути застосований до орендарів земельних ділянок, що розташовані у м. Києві, неодноразово висловлював свою позицію Верховний Суд у постановах від 07 листопада 2023 року у cправі № 910/3733/23, від 06 лютого 2024 року у справі № 910/14086/22, від 23 квітня 2024 року у cправі № 910/14473/22, де, зокрема суд зазначає про таке: колегія суддів ураховує, що Законом України від 15.03.2022 № 2120-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану", який набрав чинності з 17.03.2002, пункт 69 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України доповнено підпунктом 69.14 такого змісту: "Тимчасово, на період з 1 березня 2022 року по 31 грудня року, наступного за роком, у якому припинено або скасовано воєнний, надзвичайний стан, не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях, на яких ведуться (велися) бойові дії, або на територіях, тимчасово окупованих збройними формуваннями Російської Федерації, та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних або юридичних осіб, а також за земельні ділянки (земельні частки (паї), визначені обласними військовими адміністраціями як засмічені вибухонебезпечними предметами та/або на яких наявні фортифікаційні споруди.

Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих збройними формуваннями Російської Федерації, визначається Кабінетом Міністрів України".

В свою чергу, абзацами 1, 3, 4 підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України (в редакції, чинній з 06.05.2023) передбачено, що за період з 1 січня 2022 року до 31 грудня 2022 року не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, та перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних осіб, та за період з 1 березня 2022 року до 31 грудня 2022 року - в частині земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Дати початку та завершення активних бойових дій або тимчасової окупації визначаються відповідно до даних Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією. Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, визначається у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 06.12.2022 № 1364, яка набрала чинності з 25.12.2022 (далі - постанова КМУ № 1364), установлено, що: перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією (далі - перелік), затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони з урахуванням пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій; до територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, включаються території можливих бойових дій та території активних бойових дій; у переліку визначаються дата початку та дата завершення бойових дій (дата виникнення та припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації.

На виконання постанови КМУ № 1364 Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України наказом від 22.12.2022 № 309 (втратив чинність на підставі наказу Міністерства розвитку громад та територій України 28 лютого 2025 року № 376) затвердило Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією (далі - Перелік № 309), з первісної редакції підпункту 2.10 пункту 2 (Території активних бойових дій) розділу І (Території, на яких ведуться (велися) бойові дії) якого вбачається, що в період з 24.02.2022 по 30.04.2022 вся територія міста Києва визначалася як територія активних бойових дій.

Таким чином, станом на час прийняття Київрадою рішення від 13.09.2022 № 5449/5490, яким Товариство обґрунтовує позовні вимоги, в спірний період (з 01.03.2022 по 31.05.2022) вся територія міста Києва визначалася як територія активних бойових дій.

Враховуючи викладене, доводи скаржника, що для застосування вказаної пільги у 2022 році необхідно застосовувати весь період з 01.03.2022 по 31.12.2022 року, в даному випадку з 01.03.2022 по 06.07.2022, не відповідає положенням законодавства та практиці Верховного Суду, а тому відхиляються судом апеляційної інстанції, як безпідставні.

У вказаних постановах Верховного Суду вказаний в підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу "Інші перехідні положення" розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України з врахуванням Переліку, пільговий період застосовувався виключно до суб`єктів господарювання, у яких на момент настання цього періоду був укладений та чинний договір оренди земельної ділянки.

Чинним законодавством розмежовано поняття «земельний податок» і «орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності».

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України у вказаній редакції).

Власником земельної ділянки, що є предметом спору в цій судовій справі, являється територіальна громада м. Києва в особі Київської міської ради.

Вичерпний перелік юридичних осіб, які можуть бути постійними користувачами земель комунальної власності, визначений ч. 2 ст. 92 Земельного кодексу України. До них відносяться органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; релігійні організації України; заклади освіти незалежно від форми власності; співвласники багатоквартирного будинку та ін.

Решта землекористувачів можуть набути права користування землею на умовах оренди відповідно до ст. 93 Земельного кодексу України.

Таким чином, відповідно до положень земельного та податкового законодавства відповідач не може бути платником земельного податку, а тому при розрахунку суми безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою було використано розмір орендної плати, яку відповідач мав би сплатити за умови оформлення земельних правовідносин в установленому законом порядку.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.04.2021 у справі № 922/2378/20 викладений висновок про застосування норм права, відповідно до якого: « 49. З урахуванням системного аналізу змісту пункту 10.1.1. статті 10, підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14, статей 40, 41, пункту 265.1.3. статті 265 ПК України та встановлених судами фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені норми у подібних правовідносинах слід застосовувати таким чином: "власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) і постійні землекористувачі є платниками земельного податку, а орендарі земель державної та комунальної власності - орендної плати за такі земельні ділянки, однак особа, яка є фактичним користувачем земельної ділянки, не маючи права власності або постійного користування на неї і використовуючи її без укладення договору оренди землі, не підпадає під правове регулювання наведених норм ПК України".

У розумінні положень підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1, пункту 269.2 статті 269, підпунктів 270.1.1, 270.1.2 пункту 270.1 статті 270, пункту 287.7 статті 287 ПК України платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права. Якщо певна фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Отже, власники і землекористувачі земельних ділянок сплачують плату за землю (в т.ч. земельний податок) з дня виникнення права власності, права постійного користування земельною ділянкою, тому, оскільки за відповідачем будь-яке право на спірну земельну ділянку не зареєстровано у встановленому законодавством порядку, у контролюючого органу в силу вимог пункту 287.1 ст. 287 ПК України відсутні обов`язки та, відповідно, повноваження на стягнення у судовому порядку податкових зобов`язань зі сплати земельного податку.

Власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) і постійні землекористувачі є платниками земельного податку, а орендарі земель державної та комунальної власності - орендної плати за такі земельні ділянки, однак особа, яка є фактичним користувачем земельної ділянки, не маючи права власності або постійного користування на неї і використовуючи її без укладення договору оренди землі, не підпадає під правове регулювання наведених норм ПК України.

Подібні правові висновки містяться в постановах Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2025 у справі № 910/11558/24, від 03.04.2025 у справі № 910/13062/24, від 19.03.2025 № 910/13042/24, від 10.04.2025 № 910/6404/24.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що Київська міська рада правомірно включила період з 01.03.2022 по 06.07.2022 (як і до 31.12.2022, про який помилково зазначає відповідач) до своїх розрахунків суми, яка підлягає стягненню в межах даної справи, адже відповідач в цей період не являвся власником, постійним користувачем або орендарем Земельної ділянки.

Пункт 19.13 рішення Київської міської ради від 09.12.2021 № 3704/3745 з урахуванням змін, внесених рішенням Київської міської ради від 13.09.2022 № 5449/5490, набув такого змісту: «Установити мінімальні розміри орендної плати за земельні ділянки комунальної власності міської територіальної громади міста Києва при укладанні та внесенні змін до договорів оренди земельних ділянок згідно з додатком 11 до цього рішення. Установити, що з 01 березня 2022 року по 31 травня 2022 року застосовується ставка орендної плати за земельні ділянки комунальної власності територіальної громади міста Києва (у відсотках від нормативної грошової оцінки) в розмірі 0 відсотка.».

Тобто, Київська міська рада вирішила застосувати 0 відсоток щодо орендної плати за земельні ділянки комунальної власності міської територіальної громади міста Києва при укладанні та внесенні змін до договорів оренди земельних ділянок згідно з додатком 11 до цього рішення у визначений період. Водночас договір оренди Земельної ділянки між позивачем та відповідачем був укладений пізніше, а саме 07 липня 2022 року, і тому не поширюється на правовідносини у даній справі.

Орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону (частини 1, 5 статті 6 Закону України «Про оренду землі»).

Наведене узгоджується з положеннями статей 125 та 126 Земельного кодексу України, якими унормовано, що право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права та оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 906/961/17).

Згідно зі ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до пункту 288.1 ст. 288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Таким чином, положення пункту 19.13 рішення Київської міської ради від 09.12.2021 № 3704/3745 (в редакції рішенням Київської міської ради від 13.09.2022 № 5449/5490) застосовується лише до орендарів земельних ділянок в розумінні земельного та податкового законодавства та не може бути застосоване до відповідача.

Судом першої інстанції правомірно залишено поза увагою посилання відповідача до індивідуальної податкової консультації від 10.08.2023, оскільки наведене у цьому листі правове регулювання (відповідно до абзацу 2 сторінки 1) є відповіддю, наданою платнику податків, який використовує земельні ділянки на правах оренди.

Статтею 19 Закону України "Про оренду землі" право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації такого права.

Відсутність доказів державної реєстрації права оренди земельної ділянки протягом спірного періоду часу зумовлює єдиний можливий висновок - відповідач не мав прав оренди відносно земельної ділянки з кадастровим номером :79:045:0007 до 07.07.2022.

Доводи скаржника про те, що при здійсненні розрахунків Київська міська рада мала застосовувати 3 відсотки від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, колегією суддів відхиляється з огляду на нвступне.

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 30.11.2021 № НВ-021, земельна ділянка з кадастровим номером :79:045:0007 належить до земель з видом цільового призначення - 02.10 Для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури.

Ставка орендної плати визначається за період 23.11.2021-31.12.2021 -відповідно до Додатка 11 до рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2021 рік» від 24.12.2020 № 24/24; 01.01.2022-06.07.2022 - відповідно до Додатка 11 до рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2022 рік» від 09.12.2021 № 3704/3745, де визначені розміри орендної плати за земельні ділянки комунальної власності територіальної громади міста Києва (у відсотках від нормативної грошової оцінки). До земель з видом цільового призначення - 02.10 Для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торговорозважальної та ринкової інфраструктури (нежитлове використання), застосовується ставка орендної плати - 5%.

Згідно з інформаційною довідкою від 24.02.2025 № 414849699 (міститься в матеріалах позовної заяви) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на Земельній ділянці розташоване нерухоме майно, що з 23.11.2021 перебуває у приватній власності ТОВ «МФК ГУД ЛАЙФ», а саме: нежитловий будинок (в літ. Б`) загальною площею 194,9 кв.м (на підставі договору купівлі-продажу нежитлового будинку від 23.11.2021 №2197 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000); будівля контрольно-пропускного пункту (літ. «К») загальною площею 56,8 кв.м (на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 23.11.2021 №2198 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 0); будівля головного корпусу (літ. «Б») загальною площею 6287,3 кв.м (на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 23.11.2021 №2199 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 0).

Таким чином, Київською міською радою було вірно застосовано відсоткову ставку відповідно до нежитлового використання земельної ділянки.

В свою чергу, доводи скаржника, що ним здійснюються дії з метою проведення реконструкції будівель і споруд під багатофункціональний житловий комплекс, тобто, триває період будівництва, не підтверджується доказами та протирічить інформації, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає що Київська міська рада, з врахуванням положень законодавства, надала розрахунок суми, яка підлягає стягненню в межах даної позовної заяви з врахуванням всіх обставин, що мають значення для здійснення правильного обрахунку суми безпідставно збережених коштів за користування відповідачем Земельною ділянкою.

Щодо наданого скаржником розрахунку колегія суддів зазначає наступне.

Посилання Відповідача на п. 3.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 905/1680/20 щодо застосування ст. 288 Податкового кодексу України не може бути застосовано до спірних правовідносин у цій справі, адже стосуються орендної плати, яка встановлюється у договорі оренди земельної ділянки, тобто правовідносини, що досліджувались у вищезазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду не є релевантними до тих, що виникли в цій справі (що було обґрунтовано вище).

Посилання відповідача на пункт 5.3 Додатку 3 до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві», згідно якого ставка земельного податку за земельні ділянки (крім земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир багатоквартирного будинку), які використовуються юридичними і фізичними особами (крім підприємств державної та комунальної власності), в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено, встановлюється у розмірі 3 відсотків від нормативної грошової оцінки земельних ділянок звертаємо увагу на таке.

Вказаний пункт додатку 3 до рішення стосується земельних ділянок, яка перебуває (перебувала у попереднього власника) у власності чи постійному користуванні і щодо якої відповідно до положень податкового законодавства необхідно сплачувати його власником чи постійним користувачем земельний податок.

З Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо Земельної ділянки, що надавався позивачем в додатках до позову, випливає, що Земельна ділянка передавалася в орендне користування відповідачу із земель комунальної власності. Отже, пункт 5.3 Додатку 3 до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629 не може бути застосований у цих правовідносинах.

Як положення ПК України, так і законодавство про оцінку земель визнають належними доказами на обґрунтування оцінки землі довідку, витяг з Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки, яка є об`єктом плати за землю, та технічну документацію на земельну ділянку, виготовлену компетентним органом звертаємо увагу на таке.

Позивачем надано в додатках до позову витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 30.11.2021 №НВ-021, відповідно до якого нормативна грошова оцінка земельної ділянки на дату проведення - 30.08.2021 становить 84 407 431,98 грн.

Також було надано витяг із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 17.02.2022 № 1359/86-22, де зазначено, що вартість земельної ділянки з кадастровим номером :79:045:0007 в 2022 році становить 92 848 175,18 грн.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 09.11.2021 року у справі № 905/1680/20 зазначено, що як положення ПК України, так і законодавство про оцінку земель визнають належними доказами на обґрунтування оцінки землі довідку, витяг з Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки, яка є об`єктом плати за землю, та технічну документацію на земельну ділянку, виготовлену компетентним органом.

Таким чином, суд першої інстанції вірно вказав, що відповідачем не доведено суду поза розумним сумнівом належними доказами наявність у нього права на нарахування плати за землю за ставкою 3%, яка встановлена рішенням позивача на час здійснення будівництва багатоквартирних житлових будинків з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури.

Враховуючи наведені вимоги процесуального Закону суд першої інстанції законно та правомірно погодився з доводами позивача, що з моменту придбання нежитлових будівель, які розташовані на сформованій земельній ділянці з кадастровим номером :79:045:0007, до моменту врегулювання земельних відносин договором оренди відповідачем фактично збережено грошові кошти, які мали бути направлені на оплату землекористування.

Інші доводи, на які посилалися сторони під час розгляду даної справи, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги, як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду щодо задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Судом враховується, що Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про задоволення позовних вимог Київської міської ради щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "МФК ГУД Лайф" 2 329 972,73 грн безпідставно збережених грошових коштів.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "МФК ГУД Лайф" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2025 у справі № 910/2211/25 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281 - 282 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "МФК ГУД Лайф" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2025 у справі № 910/2211/25 - залишити без змін.

Судові витрати, за перегляд рішення у суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.

Матеріали справи повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 21.10.2025

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді О.М. Сибіга

О.В. Тищенко