ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 року

м. Київ

Справа № 911/2308/23 (911/518/24)

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

головуючого - Пєскова В. Г., суддів: Жукова С. В., Огородніка К. М.,

за участю секретаря судового засідання Багнюка І. І.,

представники учасників справи:

позивача ОСОБА_1 - адвокат Тарасов С. О.;

відповідача ОСОБА_2 - адвокат Осадчий С. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 (вх.№6193/2025)

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2025,

додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.07.2025

та на рішення Господарського суду Київської області від 05.02.2025

у справі № 911/2308/23 (911/518/24)

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні позивача: 1) керуючий реструктуризацією майна ОСОБА_1 - арбітражний керуючий Приходько Дмитро Володимирович,

2) ОСОБА_3 , 3) ОСОБА_4 ,

4) ОСОБА_5 , 5) ОСОБА_6 ,

6) ОСОБА_7 , 7) ОСОБА_8 ,

8) ОСОБА_9 , 9) ОСОБА_10 ,

10) ОСОБА_11 , 11) ОСОБА_12 ,

12) ОСОБА_13 , 13) ОСОБА_14 ,

14) ОСОБА_15 , 15) ОСОБА_16 ,

16) ОСОБА_17 , 17) ОСОБА_18 ,

18) ОСОБА_19 , 19) ОСОБА_20 ,

20) ОСОБА_21 , 21) ОСОБА_22 ,

22) ОСОБА_23 , 23) ОСОБА_24 ,

24) ОСОБА_25 ,

про стягнення грошових коштів

в межах справи №911/2308/23

про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

Обставини справи

1. У провадженні Господарського суду Київської області перебуває справа № 911/2308/23 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 у процедурі реструктуризації боргів; керуючим реструктуризацією майна ОСОБА_1 призначено арбітражного керуючого Приходька Д. В.

2. У лютому 2024 року в межах справи про неплатоспроможність ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в сумі 8 011 529 грн, інфляційних в сумі 3 218 929,23 грн, три відсотки річних в сумі 675 338,13 грн, а всього 11 904 796,36 грн.

3. Позов обґрунтований тим, що відповідач як повірений позивача укладав від імені останнього попередні договори купівлі-продажу квартир та отримував від покупців авансові платежі, які не передав довірителю. Оскільки відповідач не передав грошові кошти позивачу та утримує їх, то позивач нарахував та заявив до стягнення інфляційні втрати та відсотки річних відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України за період з 16.05.2021 до 22.02.2024.

4. Відповідач проти позову заперечував. Згідно з поясненнями ОСОБА_2 , він був представником декількох осіб, включаючи ОСОБА_1 , проте після завершення роботи на забудовника усі довіреності були повернуті в офіс забудовника, надати підтвердження щодо достовірності залученої позивачем копії довіреності він не може, оскільки не пам`ятає належним чином її змісту, ніколи не бачився і не зустрічався із ОСОБА_1 . Довіреність була підписана без жодного контакту з довірителем і була в подальшому передана ОСОБА_2 іншою особою. Такі довіреності були передані в офісі забудовника, а реальною особою, яка керувала усіма процесами був син позивача - ОСОБА_26 (далі - ОСОБА_26 ) і лише з ним був знайомий ОСОБА_2 .

5. ОСОБА_2 виконував лише робочі інструкції забудовника ОСОБА_26 в рамках трудових відносин з ним. Жодних договорів доручення між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не існувало та не могло існувати у зв`язку із обставинами зазначеними вище.

6. ОСОБА_2 протягом деякого часу працював на забудовника, за що отримував невелику оплату. Під забудовником мається на увазі ОСОБА_26 та його довірені особи працівники офісу. Саме вони вирішували усі питання і лише з ними ОСОБА_2 контактував.

7. Від імені ОСОБА_26 , ОСОБА_1 були надані довіреності ОСОБА_2 на укладання договорів купівлі-продажу належного їм нерухомого майна. Довіреності були надані приблизно в один період часу для подальшого виконання трудової діяльності на забудовника. Довіреності були видані не довірителями, а іншими людьми - ОСОБА_26 або його довіреними особами. Відповідно до домовленості з цими людьми, уповноважені ними особи здійснювали пошук покупців, визначали з ними ціну та технічні характеристики квартири, отримували грошові кошти, а ОСОБА_2 мав лише їздити до нотаріуса, підписувати договори купівлі-продажу належного позивачу нерухомого майна та попередні договори, після чого одразу передавав їх вказаним особам, а саме ОСОБА_26 , його працівникам, але не самій позивачці з якою не спілкувався і не бачив її. Інколи через ОСОБА_2 могли передавались грошові кошти. Одразу після їх отримання ОСОБА_2 надавалась адреса, куди саме їх потрібно завезти. Грошові кошти, що могли передаватися через ОСОБА_2 , він одразу передавав за вказівкою представників забудовника, не залишаючи у себе та не розпоряджаючись ними. Проте часто кошти були отримані особисто, ще до підписання договорів самим забудовником.

8. За доводами відповідача, в будь-якому випадку стороною договору була виключно позивач, саме забудовник отримував кошти та брав на себе зобов`язання перед покупцями. ОСОБА_2 ніколи навіть не був на ділянці забудови і йому не було відомо чи реально здійснюється будівництво, і на якому етапі. Це не входило в коло його робочих обов`язків. Головним забудовником по низці квартир мав бути саме ОСОБА_26 , і саме він відповідальний за ключові процеси, залучення «покупців» та здійснював загальне керівництво усіма особами.

9. В період 2021 року вказаними особами, які виконували роль забудовників було знайдено покупців, відбулись домовленості щодо усіх умов договору, а ОСОБА_2 повинен був приїжджати до нотаріуса, підписувати договори в інтересах вказаних осіб та привозити і передати їм ці договори, а інколи могли передаватись і грошові кошти.

10. Саме ці особи визначали ціну та технічні характеристики квартири та отримували грошові кошти від покупців, напряму або через представника, але кошти надходили виключно цим особам, крім випадків коли відбулась фактична переуступка щодо покупки квартири, коли кошти передавались одразу в цей же день попереднім «покупцям» квартир, які знаходились в сусідньому кабінеті нотаріуса.

11. Тобто, відбувалось декілька варіантів передачі коштів покупцями - забудовнику (іколи ОСОБА_2 здійснював таку передачу коштів) або попереднім «покупцям», тобто людям які раніше укладали такий же договір щодо тієї ж квартири, і які хотіли повернути свої кошти.

12. У цих випадках забудовник знаходив нових покупців, які підписували такий же договір, і їх грошові кошти одразу були передані попереднім покупцям.

13. Жодна із сторін попередніх договорів не зверталась до ОСОБА_2 з будь-якими претензіями, оскільки був лише працівником, а усі договірні відносини та будь-які питання щодо договору вирішувались безпосередньо із забудовниками, і можливо й з іншими особами, в офісі продажу забудовника або в інших місцях.

14. Цей позов ОСОБА_2 вважає продовженням протиправної поведінки позивача та способом перекладення своїх зобов`язань на інших осіб, включаючи і відповідача.

15. Третя особа ОСОБА_12 пояснила, що у день укладення попереднього договору із позивачем, її представник за довіреністю ОСОБА_2 отримав аванс в сумі 409850 грн (14996 доларів США). Основний договір не було укладено і отриманий відповідачем аванс не було повернуто ОСОБА_12 .

16. Третя особа ОСОБА_18 зазначив, 30.03.2021 між ним та ОСОБА_2 (який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_27 ) було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального органу Київської області Михальченко М.М. та зареєстрований за № 652. У цей же день, особисто ОСОБА_2 було отримано від ОСОБА_18 аванс у сумі 696 774 грн.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

17. ОСОБА_1 на праві власності належать три земельні ділянки, що знаходяться в селі Софіївська Борщагівка, Бучанського району (раніше Києво-Святошинського району) Київської області: із кадастровим номером :03:006:0021, площею 0,1009 га, із кадастровим номером :03:006:0020, площею 0,1002 га, із кадастровим номером :03:006:0019, площею 0,1079 га.

18. На вказаних земельних ділянках позивачем здійснювалося будівництво багатоквартирних житлових будинків для подальшого продажу квартир третім особам.

19. 19.02.2021 позивач видала на ім`я відповідача довіреність, посвідчену 19.02.2021 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н. В., зареєстрована за реєстровим номером 109.

20. Цією довіреністю ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 (відповідача) на: отримання грошових коштів (готівкою, або з використанням банківських карток, або іншим способом) за результатами відчуження нерухомого майна; вчинення таких дій, як: розписуватися за неї, підписувати договори купівлі-продажу нерухомого майна, а у разі необхідності попередні договори, договори про внесення змін і доповнень до таких договорів, договори про розірвання договорів, отримувати авансові платежі згідно з попередніми договорами, отримувати належні їй гроші від продажу нерухомого майна тощо. Строк дії довіреності визначено до 19.02.2023.

21. ОСОБА_2 , діючи на підставі довіреності від імені ОСОБА_1 , уклав із третіми особами 13 попередніх договорів про укладення договору купівлі-продажу квартири.

22. За умовами попередніх договорів продавцем є ОСОБА_1 , а покупцями є треті особи, а саме: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 .

23. За умовами пункту 4 попереднього договору про укладання договору купівлі-продажу квартири від 15.05.2021, реєстровий номер 509, укладеного відповідачем від імені позивача з ОСОБА_17 , при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу у сумі 483 250 грн, що на момент укладення договору було еквівалентно 17 496 доларів США.

24. За умовами пункту 4 попереднього договору купівлі-продажу квартири від 12.05.2021, реєстровий номер 1147, укладеного відповідачем від імені позивача з ОСОБА_9 , при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу у сумі 746 180 грн, що на момент укладення договору було еквівалентно 26 996 доларів США.

25. За умовами пункту 4 попереднього договору про укладання договору купівлі-продажу квартири від 18.03.2021, реєстровий номер 632, укладеного відповідачем від імені позивача з ОСОБА_3 , при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу у сумі 470 290 грн, що на момент укладення договору було еквівалентно 16 996 доларів США.

26. За умовами пункту 4 попереднього договору про укладання договору купівлі-продажу квартири від 25.06.2021, реєстровий номер 1908, укладеного відповідачем від імені позивача з ОСОБА_5 , при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу у сумі 602 700 грн, що на момент укладення договору було еквівалентно 21 996 доларів США.

27. За умовами пункту 4 попереднього договору про укладання договору купівлі-продажу квартири від 30.03.2021, реєстровий номер 652, укладеного відповідачем від імені позивача з ОСОБА_18 , при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу у сумі 696 674 грн, що на момент укладення договору було еквівалентно 24 996 доларів США.

28. За умовами пункту 4 попереднього договору про укладання договору купівлі-продажу квартири від 27.02.2021, реєстровий номер 483, укладеного відповідачем від імені позивача з ОСОБА_19 , при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу у сумі 574 125 грн, що на момент укладення договору було еквівалентно 20 496 доларів США.

29. За умовами пункту 4 попереднього договору про укладання договору купівлі-продажу квартири від 07.07.2021, реєстровий номер 2033, укладеного відповідачем від імені позивача з ОСОБА_20 , при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу у сумі 967 630 грн, що на момент укладення договору було еквівалентно 35 496 доларів США.

30. За умовами пункту 4 попереднього договору про укладання договору купівлі-продажу квартири від 30.03.2021, реєстровий номер 643, укладеного відповідачем від імені позивача з ОСОБА_8 , при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу у сумі 468 284 грн, що на момент укладення договору було еквівалентно 16 796 доларів США.

31. За умовами пункту 4 попереднього договору про укладання договору купівлі-продажу квартири від 21.05.2021, реєстровий номер 1255, укладеного відповідачем від імені позивача з ОСОБА_21 , при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу у сумі 780 332 грн, що на момент укладення договору було еквівалентно 28 396 доларів США.

32. За умовами пункту 4 попереднього договору про укладання договору купівлі-продажу квартири від 01.06.2021, реєстровий номер 1431, укладеного відповідачем від імені позивача з ОСОБА_22 , при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу у сумі 367 596 грн, що на момент укладення договору було еквівалентно 13 396 доларів США.

33. За умовами пункту 4 попереднього договору про укладання договору купівлі-продажу квартири від 03.04.2021, реєстровий номер 727, укладеного відповідачем від імені позивача з ОСОБА_29, при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу у сумі 697 400 грн, що на момент укладення договору було еквівалентно 24 996 доларів США.

34. За умовами пункту 4 попереднього договору про укладання договору купівлі-продажу квартири від 23.02.2021, реєстровий номер 406, укладеного відповідачем від імені позивача з ОСОБА_30, при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу у сумі 710073 грн, що на момент укладення договору було еквівалентно 25 496 доларів США.

35. За умовами пункту 4 попереднього договору про укладання договору купівлі-продажу квартири від 08.07.2021, реєстровий номер 2042, укладеного відповідачем від імені позивача з ОСОБА_31, при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу у сумі 445 995 гривень, що на момент укладення договору було еквівалентно 16 396 доларів США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

36. 05.02.2025 рішенням Господарського суду Київської області у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 в доход Державного бюджету України 178 571,95 грн судового збору.

37. Рішення суду обґрунтоване тим, що матеріали справи не містять доказів укладення між сторонами договору доручення, довіреність від 19.02.2021 не містить обов`язку відповідача, як повіреного, передавати грошові кошти, звітувати та надавати підтверджуючі документи про це на вимогу довірителя, натомість його лише уповноважено (надано право) займатись продажем нерухомого майна за ціну та на умовах на свій розсуд без покладення на нього будь-яких обов`язків щодо передачі авансових платежів, отриманих за попередніми договорами купівлі-продажу, у майбутньому позивачу, у зв`язку з чим не можна вважати, що діями або бездіяльністю відповідача були порушені права та інтереси позивача.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

38. 08.07.2025 постановою Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Господарського суду Київської області від 08.03.2024 у справі № 911/2308/23 (911/518/24) залишено без змін.

39. 23.07.2025 додатковою постановою Північного апеляційного господарського суду у справі № 911/2308/23 (911/518/24) стягнуто з ОСОБА_1 в дохід Державного бюджету України 214 286,34 грн Видачу відповідного наказу доручено Господарському суду Київської області.

40. Північний апеляційний господарський суд зазначив, що між сторонами укладений договір доручення в усній формі та на його виконання ОСОБА_1 як довірителем видана ОСОБА_2 як повіреному довіреність від 19.02.2021, посвідчена приватним нотаріусом Дудкіною Н.В. та зареєстрована в реєстрі за № 109.

41. Суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків:

- аналіз змісту договорів свідчить про те, що аванс передався покупцями безпосереднього продавцеві в день укладення договору, а не його повіреному - ОСОБА_2 Будь-які докази отримання безпосередньо ОСОБА_2 від покупців грошових коштів як аванс за спірними попередніми договорами матеріали справи не містять;

- заяви ОСОБА_2 про отримання грошових коштів від ОСОБА_32, ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_28 не підтверджують отримання грошових коштів саме за спірними договорами, на підставі яких заявлений позов, відтак не можуть братись до уваги як належні докази.

42. За висновком суду, оскільки відсутні докази на підтвердження отримання ОСОБА_2 грошових коштів, то відсутні підстави для зобов`язання його як повіреного передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення на підставі пункту 3 частини першої статті 1006 ЦК України.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

А. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

43. У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2025, додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.07.2025 та рішення Господарського суду Київської області від 05.02.2025 у справі № 911/2308/23 (911/518/24); ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю.

44. Касаційне провадження відкрито на підставах, визначених у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України.

45. ОСОБА_1 стверджує, що суд апеляційної інстанції не врахував висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25.03.2024 у справі № 458/229/18 щодо застосування статей 244, 1006, 530 ЦК України; у постановах Верховного Суду від 18.04.2024 у справі № 921/644/21 щодо застосування статті 79 ГПК України; від 21.09.2022 у справі № 904/3469/21 щодо застосування пункту 4 частини третьої статті 2, частини четвертої статті 74, статті 86 ГПК України.

46. На переконання скаржника, суди попередніх інстанцій дійшли передчасних висновків, що видана позивачем довіреність від 19.02.2021 за реєстровим номером 109 на ім`я відповідача на підставі усного договору доручення не є підтвердженням укладання договору доручення між позивачем та відповідачем, а укладені відповідачем в інтересах позивача попередні договори не є доказами отримання коштів повіреним, у яких стоїть підпис відповідача.

47. У касаційній скарзі зазначено, що відповідач, будучи повіреним, на виконання виданої позивачем довіреності, і вимог пункту 3 частини першої статті 1006 ЦК України зобов`язаний був діяти добросовісно, розуміючим наслідки здійсненого ним представництва, зокрема, негайно передати ОСОБА_1, все одержане у зв`язку з виконанням доручення, а саме авансу за наявними у справі попередніми договорами у сумі 8 011 529 грн. Проте Відповідач станом на 23.10.2023 оригінали договорів та гроші позивачу не передав.

48. ОСОБА_1 також наголошує, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження добросовісності своїх дій щодо виконання договору доручення, на виконання якого позивач надала відповідачу довіреність від 19.02.2021 зареєстровану у реєстрі за № 109, в якій містилося права відповідача отримувати кошти.

49. Скаржник зазначає, що апеляційний господарський суд та місцевий господарський суд були не справедливими, допустили істотне порушення вимог процесуального закону, принципу верховенства права, принципу змагальності сторін та поклали надмірний тягар доказування на позивача, якій не було відомо про підписання відповідачем вказаних договорів (у тому числі їх умов), як і не передано оригінал довіреності, оригінали договорів та гроші у сумі 8 011 529, що були отримані відповідачем під час підписання договорів.

Б. Доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу

50. У відзиві ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін. Вважає, що доводи ОСОБА_1 не відповідають виключним підставам частиною другою статті 287 ГПК і виходять за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначені у статті 300 ГПК України. На переконання відповідача, позивач зазначає про загальну практику судів відносно доказування, яка є абсолютно нерелевантною у даному випадку, навіть навпаки повністю доводить безпідставність позову.

51. У відзиві третя особа ОСОБА_3 підтримав доводи касаційної скарги. Зазначає, що оскаржувані рішення впливають на його права, оскільки від результату розгляду справи, чи зможе він як ошуканий покупець повернути свої кошти.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

А. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій

52. Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що згідно зі статтею 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

53. У цій справі предметом спору була вимога позивача про стягнення з відповідача коштів, які останній отримав від третіх осіб, укладаючи від імені та в інтересах позивача правочини.

54. Позивач стверджувала, що відповідач не передавав їй отримані від третіх осіб кошти.

55. Натомість відповідач, як вбачається із наданих у судах попередніх інстанцій пояснень, заперечував обставини утримання (збереження) ним будь-яких коштів, переданих третіми особами на виконання укладених із позивачем правочинів.

56. Відповідно до частини першою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

57. Згідно з частинами першою та третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

58. За договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії (частина перша статті 1000 ЦК України).

59. У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України).

60. Повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення (частина перша статті 1004 ЦК України).

61. Повірений зобов`язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення (стаття 1006ЦК України).

62. Довіритель зобов`язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення (частина перша статті 1007ЦК України).

63. У постанові від 25.03.2024 у справі № 458/229/18 Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду сформував такі висновки, які, за твердженнями скаржника, не врахував суд апеляційної інстанції:

- традиційно в доктрині приватного права виокремлюють договірне представництво або добровільне, що виникає на підставі договору. Цим договором, зокрема, є договір доручення (глава 68 ЦК України);

- довіреність видається однією особою іншій особі, тому видача довіреності є одностороннім правочином. Для цього не потрібна наявність волі іншої особи, тобто другої сторони договору доручення. Довіреність видається на підставі договору доручення (стаття 1003 ЦК України), при чому це робиться обов`язково (частина перша статті 1007 ЦК України). Це означає, що наявність довіреності свідчить про договірне представництво;

- глава 68 ЦК України не містить спеціальних вимог до форми договору доручення, тому й не виключається вчинення договору доручення в усній формі. Формулювання, які вживаються в статті 1003 ЦК України і сутність правовідносин представництва, вимагають фіксації його повноважень, що може бути здійснено в договорі та/або в довіреності. Натомість в статті 1007 ЦК України міститься вимога видати довіреність повіреному і це означає, що вона є обов`язковою. Але можливо вчинити договір доручення в усній формі, й у цьому разі довіреність слугуватиме підтвердженням його укладання;

- з урахуванням змісту статті 244 ЦК України та принципу розумності, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Тобто довіреність має містити повноваження представника необхідні для представництва довірителя перед третіми особами, а не обов`язки представника перед особою, яку він представляє (довірителем). Тим паче конструкція договірного представництва апріорі виключає можливість вчинення довіреності, яка містить можливість представника розпоряджатися коштами на власний розсуд, оскільки це суперечить конструкції цивілістичного представництва;

- видача довіреності на підставі усного договору доручення є підтвердженням укладання договору доручення, і очевидно, що на такі правовідносини поширюються положення, зокрема, статті 1006 ЦК України. У разі відсутності домовленості між повіреним та довірителем про встановлення строку (терміну) передачі одержаного у зв`язку з виконанням доручення, така передача має відбуватися негайно. При цьому для довірителя не потрібно пред`являти вимогу про передачу одержаного у зв`язку з виконанням доручення, оскільки пункт 3 частини першої статті 1006 ЦК України є виключенням, що допускається частиною другою статті 530 ЦК України.

64. У цій справі суди встановили та визнається сторонами, що 19.02.2021 позивач видала на ім`я відповідача нотаріально посвідчену довіреність.

65. Цією довіреністю ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 (відповідача) на: отримання грошових коштів (готівкою, або з використанням банківських карток, або іншим способом) за результатами відчуження нерухомого майна; вчинення таких дій, як: розписуватися за неї, підписувати договори купівлі-продажу нерухомого майна, а у разі необхідності попередні договори, договори про внесення змін і доповнень до таких договорів, договори про розірвання договорів, отримувати авансові платежі згідно з попередніми договорами, отримувати належні їй гроші від продажу нерухомого майна тощо. Строк дії довіреності визначено до 19.02.2023.

66. З огляду на ці обставини та враховуючи наведені вище правові висновки Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, між позивачем та відповідачем виникли правовідносини за договором доручення, укладеного в усній формі, а тому протилежний висновок суду першої інстанції є помилковим.

67. Разом з тим, у касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначила, що відповідних висновків Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду не врахував саме суд апеляційної інстанції, що не відповідає дійсності, оскільки у мотивувальній частині оскаржуваної постанови суд апеляційної інстанції спростував висновки суду першої інстанції про відсутність факту укладення договору доручення. Так, суд зазначив про те, що з матеріалів справи вбачається, що між сторонами укладений договір доручення в усній формі та на його виконання ОСОБА_1 як довірителем видана ОСОБА_2 як повіреному довіреність від 19.02.2021, посвідчена приватним нотаріусом Дудкіною Н. В. та зареєстрована в реєстрі за № 109.

68. Отже, необґрунтованими є доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25.03.2024 у справі № 458/229/18.

69. Крім того, скаржник зазначила, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 18.04.2024 у справі № 921/644/21 щодо застосування статті 79 ГПК України; від 21.09.2022 у справі № 904/3469/21 щодо застосування пункту 4 частини третьої статті 2, частини четвертої статті 74, статті 86 ГПК України.

70. Усі зазначені норми розміщені у главі 5 "Докази та доказування" ГПК України, а саме параграфі 1 "Основні положення про докази", тобто позивач фактично стверджує, що судами порушені правила оцінки доказів та доказування.

71. Колегія суддів враховує, що хоча суди обох інстанцій щодо певних фактичних обставин дійшли різних висновків, зокрема факту укладення договору доручення, однак спільним є висновок про відмову у позові з підстав недоведеності позивачем порушення відповідачем її прав.

72. У постанові Верховного Суду від 18.04.2024 у справі № 921/644/21, на яку посилається скаржник, зазначено про те, що відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 29.01.2021 у справі №922/51/20, 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).

73. У постанові від 21.09.2022 у справі № 904/3469/21 Верховний Суд зазначив таке: "…Законодавець як одну із засад (принципів) господарського судочинства визначив змагальність сторін (п.4 ч.3 ст.2 ГПК). Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення своїх вимог (ч.3 ст.13 ГПК).

74. Велика палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (п.81) зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона, якщо інша сторона не надала доказів протилежного. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18 (п.41). Тобто "концепція негативного доказу", закріплена у ч.10 ст.81 ГПК, не може тлумачитися так, що певна обставина вважається доведеною, допоки інша сторона її не спростувала, оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Про це зазначено у п.43 постанови Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №917/1307/18. За загальним правилом, тягар доведення обставин, які є підставою позову, покладається на позивача.

75. Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує. Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 904/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

76. При цьому Верховний Суд звертає увагу, що до надання оцінки відповідним доказам у справі в порядку ст.86 ГПК суд у першу чергу повинен визначити факти, які необхідно встановити для вирішення спору, а також які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню (тобто встановити факти, які входять в предмет доказування)".

77. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23.08.2016 у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

78. Як зазначалося вище, суди попередніх інстанцій встановили, що у лютому 2021 року позивач видала відповідачу нотаріальну посвідчену довіреність зі строком дії до 19.02.2023, якою уповноважила останнього на вчинення певних дій.

79. А саме: отримання грошових коштів (готівкою, або з використанням банківських карток, або іншим способом) за результатами відчуження нерухомого майна; вчинення таких дій, як: розписуватися за неї, підписувати договори купівлі-продажу нерухомого майна, а у разі необхідності попередні договори, договори про внесення змін і доповнень до таких договорів, договори про розірвання договорів, отримувати авансові платежі згідно з попередніми договорами, отримувати належні їй гроші від продажу нерухомого майна тощо.

80. Усі зазначені у позові попередні договори купівлі-продажу майна відповідач уклав від імені позивача протягом лютого - липня 2021 року.

81. У позовній заяві зазначалося, що 01.10.2023 позивач направила відповідачу вимогу про повернення довіреності та грошових коштів.

82. Тобто протягом більше двох років після видачі довіреності та підписання договорів позивач не вчиняла жодних дій, спрямованих на оспорювання дій повіреного чи стягнення коштів, не зверталася з вимогою про надання звіту щодо вчинених за довіреністю дій.

83. При цьому вказаною довіреністю було передбачено вчинення повіреним конкретних дій: підписання договорів купівлі-продажу нерухомого майна, а у разі необхідності попередніх договорів та отримання грошових коштів.

84. Варто зауважити, що у позовній заяві ОСОБА_1 не оспорює правомірності дій відповідача щодо укладення спірних договорів. Натомість у касаційній скарзі зазначає, що їй не було відомо про підписання відповідачем вказаних договорів (у тому числі їх умов).

85. У світлі тривалої пасивної поведінки та власне суперечливої позиції позивача щодо охоплення її волею укладення спірних правочинів суд критично оцінює доводи позивача про збереженням (не переданням) відповідачем коштів, враховуючи, що такі доводи позивач обґрунтовує самим лише фактом видачі довіреності та підписанням з третіми особами договорів.

86. Верховний Суд зазначає, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

87. Учасники цивільних правовідносин повинні діяти послідовно і не вправі посилатися на власну суперечливу поведінку для одержання вигоди чи уникнення наслідків ухвалених рішень та вчинених дій.

88. У касаційній скарзі ОСОБА_1 стверджує, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження добросовісності своїх дій щодо виконання договору доручення, на виконання якого позивач надала відповідачу довіреність.

89. Проте, суд наголошує, що за загальним правилом, тягар доведення обставин, які є підставою позову, покладається саме на позивача.

90. Так, позивач у судах першої та апеляційної інстанцій не навела аргументів та не надала жодних доказів, які б свідчили про недобросовісну поведінку відповідача.

91. У свою чергу, Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 ГПК України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18).

92. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).

93. Тож за сукупності встановлених у цій справі обставин та позицій сторін, з врахуванням такого стандарту доказування як «вірогідність доказів», касаційний суд погоджується із судами попередніх інстанцій про те, що позивач не довела факту збереження (не передання) повіреним коштів за підписаними ним від імені позивача договорами купівлі-продажу.

94. З огляду на зазначене, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

95. Доводи скаржника щодо неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду, відхиляються колегією суддів, оскільки у цій справі та у справах, на які посилається скаржник, суди зробили відповідні висновки у зв`язку з наявністю різних обставин справ, що формують зміст правовідносин, та їх різної оцінки судами у кожному конкретному випадку, тому відсутні підстави вважати, що висновки суду апеляційної інстанції у справі, що розглядається, зроблені без урахування висновків Верховного Суду.

96. Верховний Суд зазначає, що наведені у касаційній скарзі доводи фактично спрямовані на доведення необхідності переоцінки доказів та встановленні інших обставин, у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для задоволення позову.

Б. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

97. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

98. За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

99. За таких обставин, перевіривши застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін з мотивів викладених у цій постанові.

В. Розподіл судових витрат

100. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК покладається на скаржника.

101. Оскільки ухвалою від 25.08.2025 Верховний Суд відстрочив ОСОБА_1 за її клопотанням сплату судового збору до закінчення перегляду в касаційному порядку оскаржуваних судових рішень, судовий збір у сумі 357 143,90 грн слід стягнути з скаржника в дохід Державного бюджету.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 315 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2025, додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.07.2025 та рішення Господарського суду Київської області від 05.02.2025 у справі № 911/2308/23 (911/518/24) залишити без змін.

3. Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) в дохід Державного бюджету України 357 143,90 грн (триста п`ятдесят сім тисяч сто сорок три гривні 90 коп.) судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Пєсков

Судді С. Жуков

К. Огороднік