ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

20.10.2025 Справа № 914/620/25

Суддя Манюк П.Т., розглянувши

матеріали заяви: Товариства з обмеженою відповідальністю «Монді Груп», м. Львів

про ухвалення додаткового рішення

у справі № 914/620/25

за позовом: Львівської міської ради, м. Львів,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Монді Груп», м. Львів

про стягнення пені у розмірі 2 180 594, 16 грн

встановив:

У провадженні Господарського суду Львівської області перебувала справа № 914/620/25 за позовом Львівської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Монді Груп» про стягнення пені у розмірі 2 180 594, 16 грн за несвоєчасне виконання зобов`язання по сплаті вартості земельної ділянки згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 18.08.2022 № 239.

22.09.2025 Господарським судом Львівської області у справі № 914/620/25 прийнято рішення, яким позовні вимоги задоволенні частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Монді Груп» на користь Львівської міської ради 363 145, 14 грн пені та 5 560, 53 грн судового збору, повний текст рішення виготовлено 30.09.2025. Рішення доставлено до електронного кабінету відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Монді Груп» - 30.09.2025.

На адресу Господарського суду Львівської області через систему Електронний суд 16.10.2025 надійшла заява представника відповідача про поновлення строку на подання заяви про надання доказів правничих витрат та про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу.

У поданій заяві представник відповідача просить суд стягнути із позивача на свою користь 50 000, 00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Положеннями пункту 3 частини першої статті 244 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно з частиною першою статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, відповідно до пункту 1 частини третьої зазначеної статті, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 ГПК України).

Частиною 8 статті 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, за змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 ГПК України, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Аналогічні висновки, викладено у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Враховуючи, що за результатами розгляду справи № 914/620/25 було ухвалено рішення від 22.09.2025, тому докази на підтвердження розміру судових витрат, які заявник поніс у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, відповідно до частини восьмої статті 129 ГПК України мали бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Однак, відповідач лише 16.10.2025 направив до господарського суду заяву про розподіл судових витрат у справі з доказами понесених витрат разом із заявою про поновлення строку на таке подання, тобто з пропуском встановленого частиною восьмою статті 129 ГПК України строку.

В обґрунтування поважності причин пропуску процесуального строку, встановленого законом, заявник вказує, що його представник перебував у відпусті з 15.09.2025 по 15.10.2025.

У розгляді даного питання суд відзначає, що згідно з частиною четвертою статті 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 119 ГПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Вирішення питання щодо поновлення строку перебуває в межах дискреційних повноважень суду, який за заявою сторони чи з своєї ініціативи може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і поновити пропущений строк, крім випадків, передбачених Господарським процесуальним кодексом України. Отже, вирішуючи це питання, суд з урахуванням конкретних обставин справи має оцінити на предмет поважності причини пропуску встановленого законом процесуального строку, і в залежності від встановленого - вирішити питання про поновлення або відмову у поновленні цього строку.

Із правового контексту наведеної норми слідує, що законодавець не передбачив обов`язку суду автоматично поновлювати пропущений строк за наявності відповідного клопотання заявника, оскільки у кожному випадку суд має чітко визначити, з якої саме поважної причини такий строк було порушено заявником, та чи підлягає він поновленню. Тому, суд може поновити пропущений процесуальний строк лише у виняткових випадках.

Для поновлення процесуального строку суд має встановити відповідні обставини, для чого заявник має довести суду їх наявність та непереборність, у зв`язку з тим, що фактично норма про можливість поновлення процесуальних строків є, по суті, пільгою, яка може застосовуватись як виняток із загального правила, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого визначення законодавцем кожного з процесуальних строків.

Отже, підстави пропуску строку на звернення до суду можуть бути визнані поважними, строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, у встановлений законом процесуальний строк подання заяви. Тобто, тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо звернення до суду у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку з поважних причин.

Як роз`яснив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 03.04.2008 зі справи "Пономарьов проти України", заява № 3236/03, вирішення питання щодо поновлення строку перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, 08.09.2025 через систему Електронний суд від представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи, з огляду на хворобу, та зазначено, що представник буде перебувати у відпустці у період 24.09.2025 по 15.10.2025. Суд беручи до уваги вказане клопотання, ухвалою від 08.09.2025 відклав розгляд справи по суті на 22.09.2025.

18.09.2025 представник відповідача надіслав заяву про продовження перерви судового засідання, призначеного на 22.09.2025, у зв`язку з його перебуванням у відпустці, та долучив копію рішення адвоката від 12.09.2025 № 1/25, про перебування у відпустці з 15.09.2025 по 15.10.2025 року.

Зважаючи на повторну неявку представника відповідача, керуючись п. 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України, господарським судом в судовому засіданні 22.09.2025 справу розглянуто по суті.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 22.12.2023 у справі № 480/5377/22 перебування адвоката у відпустці не може бути визнано поважною причиною пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто, такою, що не залежала від волевиявлення особи, яка подає апеляційну скаргу. Суд зазначив, що позивач міг доручити ведення справи іншому адвокату.

Наведені обставини свідчать про те, що позивач та його представник мали об`єктивну можливість реалізувати свої процесуальні права, які визначені частиною восьмою статті 129 ГПК України, в порядку і строки встановлені цією нормою.

Оцінюючи доводи заявника, наведені в обґрунтування поважності пропуску процесуального строку, враховуючи те, що суд взяв до уваги клопотання відповідача подане 08.09.2025 та відклав розгляд справи, суд не вбачає об`єктивно непереборних обставин, які б унеможливлювали заявнику надати необхідні докази суду в межах усього п`ятиденного строку, визначеного положеннями ч. 8 ст. 129 ГПК України.

Отже, суд вважає, що заявником не доведено обставин, які не залежали від його волевиявлення та пов`язані із істотними перешкодами чи труднощами для вчинення відповідної процесуальної дії (подання заяви та доказів в межах 5 днів), тому суд визнає причини пропуску строку неповажними.

Враховуючи, що відповідач не дотримався вимог частини 8 статті 129 ГПК України щодо строку подання доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу, а причини пропуску строку визнано судом неповажними, суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку слід відмовити, а заяву про розподіл судових витрат у справі необхідно залишити без розгляду на підставі абзацу 3 частини 8 статті 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 118, 129, 234, 244 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ухвалив:

1. У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Монді Груп» про поновлення пропущеного строку для подання заяви про розподіл судових витрат у справі № 914/620/25 - відмовити.

2. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Монді Груп» про розподіл судових витрат у справі № 914/620/25 - залишити без розгляду.

Суддя Манюк П.Т.