ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2025 р. Справа№ 910/1581/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання: Ніконенко Ю.А.

за участю представників: згідно з протоколом судового засідання від 23.09.2025,

розглянувши апеляційну скаргу Київської міської прокуратури

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.05.2025 (дата складання та підписання повного рішення 09.06.2025)

у справі №910/1581/25 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури, в інтересах держави в особі Департаменту ресурсного забезпечення та управління майном Івано-Франківської обласної державної адміністрації

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Відео Маркет»

про визнання недійсним пункту договору в частині та стягнення 102 886,67 грн, -

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Заступник керівника Івано-Франківської обласної прокуратури (далі, прокурор) в інтересах держави в особі Департаменту ресурсного забезпечення та управління майном Івано-Франківської обласної державної адміністрації (далі, позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Відео Маркет» (далі, Товариство, відповідач), в якому просить суд:

1) визнати недійсним пункт 2.1. та специфікацію до Договору №115 від 22.04.2024, укладеного між Департаментом ресурсного забезпечення та управління майном Івано-Франківської обласної державної адміністрації та Товариством з обмеженою відповідальністю «Відео Маркет», в частині включення до загальної вартості договору податку на додану вартість в сумі 102 886,67 грн;

2) стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Відео Маркет» на користь Департаменту ресурсного забезпечення та управління майном Івано-Франківської обласної державної адміністрації кошти в сумі 102 886,67 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані безпідставним включенням до ціни Договору №115 від 22.04.2024, укладеного між Департаментом ресурсного забезпечення та управління майном Івано-Франківської обласної державної адміністрації та Товариством з обмеженою відповідальністю «Відео Маркет», податку на додану вартість, чим порушено пункт 32 підрозділу 2 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України та, як наслідок, завищено вартість товару на 102 886,67 грн.

Короткий зміст оскарженого рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.05.2025 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Приймаючи назване рішення, місцевий господарський суд наголосив на тому, що визначальним для звільнення від оподаткування ПДВ за підп. 5 п. 32 підрозділу 2 розділу XX ПК України є не лише категорія товарів та суб`єкт кінцевого отримувача таких товарів, а й документальне підтвердження особи такого суб`єкта відповідно до сертифікату кінцевого споживача або згідно з умовами договору, в якому визначено осіб, зазначених у підп. 5 п. 32 підрозділу 2 розділу XX ПК України, кінцевими отримувачами.

Однак, матеріали даної справи не містять сертифікату кінцевого споживача, в якому було б зазначено, що кінцевим отримувачем відповідних товарів буде будь-яка особа з переліку, визначеного підп. 5 п. 32 підрозділу 2 розділу XX ПК України. Умови укладеного між позивачем та відповідачем Договору також не визначають, що кінцевим отримувачем відповідних товарів буде будь-яка особа з переліку, визначеного підп. 5 п. 32 підрозділу 2 розділу XX ПК України, зокрема, військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Відсутність такого документального підтвердження суб`єкта кінцевого отримувача товарів відповідно до сертифікату кінцевого споживача або згідно з умовами договору свідчить про відсутність підстав для звільнення операцій з постачання таких товарів від оподаткування ПДВ, відповідно і про відсутність підстав стверджувати, що включення ПДВ до вартості (ціни) закуповуваних згідно з таким договором товарів та подальша його сплата постачальнику суперечить вимогам підп. 5 п. 32 підрозділу 2 розділу XX ПК України.

Отже, у спірному даному випадку прокурором не доведено підстав для визнання недійсним пункту 2.1. Договору в частині включення до загальної вартості товару податку на додану вартість в сумі 102 886,67 грн, у зв`язку з чим вказана позовна вимога задоволенню не підлягає.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів у вигляді податку на додану вартість у розмірі 102 886,67 грн на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України, то враховуючи, що підставою отримання відповідачем коштів податку на додану вартість у розмірі 102 886,67 грн є відповідний договір, який не був визнаний судом недійсним, суд зазначає, що відповідна підстава існує та не відпала, з огляду на що підстави для застосування статті 1212 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин відсутні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із прийнятим судовим рішенням, 27.06.2025 через підсистему «Електронний суд» Київська міська прокуратура звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.05.2025 у справі №910/1581/25 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокуратура посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, неповне встановлення обставин, що мають значення для справи.

Узагальнені доводи апеляційної скарги прокурора зводяться до такого:

- умовами закупівлі було визначено, що договір укладається для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, а отже операції з постачання товару за договором звільняються від оподаткування податком па додану вартість. У платіжній інструкції від 24.04.2024 № 182 про оплату вартості товару зазначено призначення платежу: п. 1 програми надання шефської допомоги ЗСУ. Таким чином, укладаючи Договір, ТОВ «Відео Маркет» не могло не знати про мету його укладення;

- за висновками Верховного Суду (постанова від 22.01.2025) у справі №908/2672/23 у подібних правовідносинах, ключовим критерієм для застосування нульової ставки ПДВ є не наявність суб`єкта як сторони договору, а передусім фактичне використання товару відповідно до визначеної державної мети. Нульова ставка ПДВ може бути застосована за умови документального підтвердження фактичного використання товару для забезпечення потреб національної безпеки та оборони. При цьому визначення кінцевого отримувача товару має значення виключно в контексті підтвердження його фактичного використання за призначенням. Враховуючи викладене, пункт 2.1. Договору щодо включення до ціни договору суми податку на додану вартість не відповідає вимогам чинного законодавства;

- з огляду на те, що відповідачем сума податку на додану вартість отримана за товар, який не підлягав оподаткуванню податком на додану вартість, дана сума коштів є перерахованою поза межами договірних платежів та має наслідком збагачення відповідача за рахунок позивача поза підставою, передбаченою законом. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10.02.2022 у справі № 916/707/21. Таким чином, отримання ТОВ «Відео Маркет» грошових коштів в рахунок суми податку на додану вартість, які не підлягали сплаті за наведених обставин, мало наслідком збагачення відповідача поза підставою, передбаченою законом, на суму 102 886, 67 грн, а тому останні підлягають стягненню з відповідача як безпідставно збережені кошти.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

19.08.2025 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить суд апеляційну скаргу прокуратури залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.

Відповідач наголошує, що у ТОВ «Відео Маркет» відсутній сертифікат кінцевого споживача, в якому одержувачем товару зазначено НОМЕР_2 , а також умовами Договору №115 від 22.04.2024 не передбачено, що кінцевим одержувачем товару є зазначена військова частина. Отже, спірна господарська операція оподатковувалася ПДВ у загальному порядку відповідно до пункту 185.1 статті 185 розділу V Податкового кодексу України, що чітко встановлено оскаржуваним рішенням суду. Судова практика, на яку посилається прокурор в апеляційній скарзі, не є релевантною до спірних правовідносин. Натомість, відповідач звертає увагу суду на постанови Верховного Суду від 26.02.2025 у справі №910/8235/24 та від 22.07.2025 у справі №925/696/24.

Також відповідач зазначив, що ним будуть понесені судові витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції (вартість 1 години послуг становить 2 000,00 грн). Документи, що підтверджують розмір витрат, будуть надані додатково при прийнятті додаткової постанови (рішення).

Позивач письмового відзиву на апеляційну скаргу суду не надав, що у відповідності до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно з витягом із протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.06.2025 апеляційну скаргу Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 26.05.2025 у справі №910/1581/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя ОСОБА_1, судді: Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2025 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/1581/25.

10.07.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/1581/25 та були передані судді-доповідачу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.07.2025 у справі №910/1581/25 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 26.05.2025 у справі №910/1581/25 та призначено справу до розгляду на 20.08.2025.

Розпорядженням керівника апарату суду №09.1-07/454/25 від 19.08.2025 у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_1 з посади судді Північного апеляційного господарського суду у відставку відповідно до підпункту 2.3.43, 2.3.44 пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/1581/25.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.08.2025 апеляційну скаргу Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 26.05.2025 у справі №910/1581/25 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Мальченко А.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.08.2025 апеляційну скаргу Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 26.05.2025 у справі №910/1581/25 прийнято до провадження колегією суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів: Тищенко А.І., Мальченко А.О., розгляд апеляційної скарги призначено на 23.09.2025.

У судовому засіданні 23.09.2025 суд оголосив вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників учасників справи

У судове засідання, призначене на 23.09.2025, з`явилися представник прокуратури та відповідача.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що у матеріалах справи містяться довідка про доставку ухвали суду від 25.08.2025 до електронного кабінету позивача у підсистемі «Електронний суд».

Згідно з частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на вказане колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника позивача.

Представник прокуратури у судовому засіданні просив задовольнити його апеляційну скаргу, рішення суду скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України звернулася до голови Івано-Франківської обласної державної адміністрації із листом від 06.02.2024 № 50/41-584, у якому просила розглянути питання щодо можливості забезпечення військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України матеріальними засобами, зокрема, тепловізійними бінокулярами AGM Voyage TB50-384 у кількості 5 шт.

На підставі вказаного листа Департаментом ресурсного забезпечення та управління майном Івано-Франківської обласної державної адміністрації вирішено здійснити закупівлю Тепловізійних бінокулярів AGM Voyage TB50-384 (або еквівалент) у кількості 5 шт, шляхом здійснення відкритих торгів з особливостями на веб-порталі публічних закупівель Prozorro (номер закупівлі - UA1383-a). Переможцем вказаної закупівлі стало Товариство з обмеженою відповідальністю «Відео Маркет».

22.04.2024 між Департаментом ресурсного забезпечення та управління майном Івано-Франківської обласної державної адміністрації (далі - Департамент, покупець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Відео Маркет» (надалі - ТОВ «Відео Маркет», постачальник, відповідач) укладено договір № 115 (далі - Договір), згідно з пунктом 1.1. якого відповідач зобов`язався в порядку та на умовах цього договору поставити та передати у власність позивача ДК 021:2015:38630000-0 - Астрономічні та оптичні прилади - Тепловізійний бінокуляр AGM Voyage TB50-384 - 5 шт (далі - товар), а позивач зобов`язався прийняти та оплатити вказаний товар.

Номенклатура, кількість та ціна товару визначаються Специфікацією, що є невід`ємною частиною Договору (пункт 1.2. Договору).

У пункті 2.1. Договору визначено його вартість - 617 320,00 грн, в т.ч. ПДВ - 102 886,67 грн.

Оплата здійснюється замовником за фактично отриманий належної якості товар шляхом безготівкового переказу коштів на поточний рахунок постачальника, протягом 14 робочих днів після підписання уповноваженими представниками сторін відповідної накладної на товар (пункт 2.2. Договору). Усі розрахунки між сторонами Договору здійснюються з урахуванням норм Бюджетного кодексу України, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений у Договорі, на підставі накладної, з урахуванням правових підстав щодо здійснення відповідних видатків органами Казначейства в умовах воєнного стану (пункт 2.3. Договору).

У пункті 3.2. Договору визначено адресу, за якою здійснюється поставка товару. Термін поставки товару - з моменту підписання Договору та до 31.05.2024.

Датою поставки товару вважається дата його отримання замовником та оформлення видаткової накладної на товар (пункт 3.5. Договору).

Договір діє з дати його підписання сторонами та скріплення печатками та до 31.12.2024 включно, а в частині проведення розрахунків - до повного їх здійснення (пункт 10.1. Договору).

Специфікацією, що є додатком №1 до Договору, сторони узгодили найменування товару, кількість, ціну та загальну вартість, яка разом з ПДВ склала 617 320,00 грн (ПДВ - 102 886,67 грн).

На виконання умов Договору відповідач поставив товар, а позивач, у свою чергу, прийняв вказаний товар, що підтверджується видатковою накладною від 24.04.2024 №10 на суму 617 320,00 грн, у тому числі ПДВ 20% - 102 886,67 грн, та здійснив оплату в повному обсязі, що підтверджується платіжною інструкцією від 24.04.2024 №182.

Наказом Департаменту від 25.04.2024 №136 «Про передачу майна» вирішено забезпечити в умовах правового режиму воєнного стану передачу з балансу департаменту на баланс Військової частини НОМЕР_1 матеріальні цінності, придбані на виконання заходів Регіональної цільової програми надання шефської допомоги військовим частинам Збройних Сил України, Національної гвардії України та Державної прикордонної служби України, військово-патріотичного виховання молоді на 2021-2025 роки, відповідно до акту передачі-приймання та згідно з переліком до вказаного наказу.

Згідно з актом прийому-передачі матеріальних цінностей від 25.04.2024 позивач передав, а військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України прийняла матеріальні цінності, які передані відповідно до листа від 06.02.2024 № 50/41-584, а саме: Тепловізійний бінокуляр AGM Voyage TB50-384 - 5 шт, загальною вартістю 617 320,00 грн, у т.ч. ПДВ - 102 886,67 грн.

Звертаючись до суду з позовом у даній справі, прокурор зазначив, що умови пункту 2.1. Договору в частині включення суми податку на додану вартість суперечать підпункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, оскільки визначена договором господарська операція мала здійснюватися без сплати податку на додану вартість, а тому умови Договору в частині включення до ціни товару цього податку мають бути визнані недійсними. Оскільки пункт 2.1. Договору у вказаній частині підлягає визнанню недійсним, прокурором заявлено також вимогу про стягнення з відповідача безпідставно отриманої ним суми ПДВ в розмірі 102 886,67 грн відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України.

Департамент підтримав у повному обсязі доводи позовної заяви, вказуючи про безпідставність включення до ціни Договору суми ПДВ у розмірі 102 886,67 грн.

Відповідач, у свою чергу, заперечував щодо задоволення позову, вказуючи про відсутність повноважень у прокурора на звернення із даним позовом до суду, оскільки, на його переконання, саме Департамент мав звертатися із таким позовом, враховуючи, що позовна давність на його подання закінчується аж у квітні 2027 року. При цьому, відповідач зазначив, що у даному випадку відсутнє порушення інтересів держави, оскільки сплата ним податку на додану вартість до Державного бюджету України, навпаки, таким інтересам відповідає. Крім того, ТОВ «Відео Маркет» вказав на помилкове визначення прокурором Департаменту в якості позивача, а не відповідача. Так, на переконання відповідача, прокурором та позивачем не враховано, що для звільнення від оподаткування ПДВ операції щодо постачання на митній території України товарів, визначених у пп. 5 п. 32 підрозділу 2 розділу ХХ Податкового кодексу України, визначальним є документальне підтвердження суб`єкта кінцевого отримувача таких товарів відповідно до сертифіката кінцевого отримувача або згідно з умовами договору, однак у даному випадку такий сертифікат відсутній, а умовами Договору не визначено, що військова частина НОМЕР_1 є кінцевим отримувачем товару. За таких підстав відповідач просив відмовити у задоволенні позову.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга прокуратури підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін із таких підстав.

Щодо підстав для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах в особі Департаменту ресурсного забезпечення та управління майном Івано-Франківської обласної державної адміністрації.

Питання щодо представництва прокурором інтересів громадянина або держави в господарському суді, а також особливості здійснення ним окремих форм представництва таких інтересів врегульовані положеннями Конституції України, Закону України «Про прокуратуру» та Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Частинами 3, 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

За положеннями статті 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Аналіз положень частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави для висновку, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

Звертаючись із даним позовом до суду, прокурор визначив позивачем Департамент ресурсного забезпечення та управління майном Івано-Франківської обласної державної адміністрації, як замовника закупівлі та розпорядника бюджетних коштів, за рахунок яких здійснювалась закупівля товару за Договором. При цьому, як зауважив прокурор, Департамент є юридичною особою, наділеною повноваженнями звертатися із позовом до суду, проте неналежним чином здійснює захист інтересів держави у спірних правовідносинах, що стало підставою для звернення прокурора із даним позовом.

Відповідно до частин 1-3 статті 1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» виконавчу владу в областях і районах, містах Києві та Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації. Місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.

Отже, Івано-Франківська обласна державна адміністрація є суб`єктом владних повноважень, який здійснює виконавчу владу на території Івано-Франківської області та реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.

Статтею 42 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» передбачено, що структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій здійснюють керівництво галузями управління, несуть відповідальність за їх розвиток. Структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій підзвітні та підконтрольні головам відповідних місцевих державних адміністрацій, а також органам виконавчої влади вищого рівня.

Департамент є структурним підрозділом Івано-Франківської обласної державної адміністрації, зі статусом юридичної особи публічного права (пункт 4 Положення про Департамент, що є додатком 2 до розпорядження Івано-Франківської обласної військової адміністрації від 19.10.2023 № 405, яке знаходиться у відкритому доступі в мережі Інтернет за посиланням - https://www.if.gov.ua/storage/app/sites/24/documentu-2024/pologenna%20reszabezp.pdf).

Згідно з пунктом 6 згаданого вище Положення, Департамент серед покладених на нього завдань, забезпечує ефективне та цільове використання бюджетних коштів; забезпечує ефективне збереження, використання та належне утримання державного майна тощо.

Відповідно до статті 22 Бюджетного кодексу України для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Пунктом 3 частини 2 статті 22 Бюджетного кодексу України головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути за бюджетними призначеннями, визначеними іншими рішеннями про місцеві бюджети, - місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників.

Згідно з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 16.05.2021 у справі №910/11847/19, правовий статус розпорядників бюджетних коштів, їх повноваження та відповідальність визначені положеннями Бюджетного кодексу України та підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України № 228 від 28.02.2002, якою затверджено Порядок складання, розгляду, затвердження та основні вимоги до виконання кошторисів бюджетних установ (надалі - Порядок).

Відповідно до пунктів 4, 7 частини 5 статті 22 Бюджетного кодексу України головний розпорядник бюджетних коштів затверджує кошторис розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плати використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством; здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень, забезпечуючи ефективне, результативне та цільове використання бюджетних коштів, організацію та координацію роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів у бюджетному процесі. Розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня - розпорядник, який у своїй діяльності підпорядкований відповідному головному розпоряднику та (або) діяльність якого координується через нього (абзац 3 пункту 7 Порядку).

За змістом абзацу 2 пункту 43 Порядку розпорядники мають право провадити діяльність виключно в межах бюджетних асигнувань, затверджених кошторисами, планами асигнувань загального фонду бюджету, планами надання кредитів із загального фонду бюджету, планами спеціального фонду.

При цьому, відповідно до положень пункту 6 частини 1 статті 7 Бюджетного кодексу України при складанні та виконанні бюджетів усі учасники бюджетного процесу мають прагнути досягнення цілей, запланованих на основі національної системи цінностей і завдань інноваційного розвитку економіки, шляхом забезпечення якісного надання публічних послуг при залученні мінімального обсягу бюджетних коштів та досягнення максимального результату при використанні визначеного бюджетом обсягу коштів, чим досягається дотримання принципів ефективності та результативності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 зазначено, що за певних обставин прокурор може звертатися до суду в інтересах держави і в особі органу місцевого самоврядування, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем. У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду.

Місцевий господарський суд зазначив, що прокурор у справі, яка розглядається, правильно визначив позивача - Департамент ресурсного забезпечення та управління майном Івано-Франківської обласної державної адміністрації, який є стороною оспорюваного правочину, а також юридичною особою, яка може від свого імені набувати майнові права та нести обов`язки та є розпорядником бюджетних коштів, здійснює процедуру закупівель товарів, робіт і послуг за рахунок бюджетних коштів згідно з законодавством України.

Такі висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2021 у справі №927/491/19.

Враховуючи викладене, а також те, що позов містить вимогу про стягнення надмірно сплачених бюджетних коштів за Договором на користь Департаменту, визначення цього органу, в особі якого подано позов в інтересах держави, є обґрунтованим.

Судом встановлено, що прокуратурою було скеровано лист від 14.10.2024 №15-840ВИХ-24 Департаменту, в якому повідомлено про протиправне включення до ціни Договору податку на додану вартість та безпідставне отримання ТОВ «Відео Маркет» цих коштів, запитано інформацію щодо вжиття відповідних заходів реагування. У відповідь Департамент направив лист від 15.11.2024 № 960/01-18/010, в якому повідомив прокуратуру про направлення, зокрема, до відповідача листа з вимогою вжиття заходів з коригування податкових зобов`язань зі сплати ПДВ відповідно до Договору, здійснення повернення сплачених Департаментом коштів ПДВ.

Надалі Івано-Франківська обласна прокуратура звернулася до Департаменту із листом від 10.12.2024 №15-986ВИХ-24, у якому відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру» просила повідомити, чи здійснене відповідачем повернення зайво сплачених Департаментом коштів ПДВ за Договором. Департамент листом від 24.12.2024 № 1094/01-18/010 повідомив про те, що ТОВ «Відео Маркет» не було здійснено повернення коштів ПДВ.

Листом від 04.02.2025 № 15-140ВИХ-35 прокуратурою повідомлено Департамент в порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру» про звернення із позовом до суду в інтересах держави в особі Департаменту до ТОВ «Відео Маркет» про визнання недійсним пункту 2.1. Договору в частині включення до вартості товару ПДВ в сумі 102 886,67 грн та стягнення коштів.

З урахуванням наведеного, прокурором доведено наявність підстав для представництва.

Заперечень із цього приводу відповідачем під час апеляційного перегляду справи не висловлювалось.

Щодо суті заявлених позовних вимог про визнання недійсним пункту 2.1. та специфікації до Договору №115 від 22.04.2024 і стягнення з ТОВ «Відео Маркет» на користь позивача коштів у сумі 102 886,67 грн.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зокрема, при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити ціну, яка є істотною умовою господарського договору (статті 628, 638 Цивільного кодексу України, статті 180, 189 Господарського кодексу України (тут і надалі, чинного станом на дату виникнення спірних правовідносин)).

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як передбачено частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Разом з тим, приписами частини 3 наведеної статті встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 203 Цивільного кодексу України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Частинами 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина 3); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5).

Із урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі №910/12787/17 викладено правову позицію, за змістом якої під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права; судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.

Статтею 217 Цивільного кодексу України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними (частина 5 статті 180 Господарського кодексу України).

За положеннями статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про ціни і ціноутворення» вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

Отже, сторони на договірних засадах передбачають формування ціни за договором.

Так, пунктом 2.1. Договору до договірної ціни було включено податок на додану вартість, з урахуванням якого замовником товару (позивачем) було сплачено відповідачу кошти.

Податок на додану вартість визначено у підпункті 14.1.178 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України як непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу. Об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку, зокрема з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу (п. «а» п. 185.1 статті 185 Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 188.1 статті 188 Податкового кодексу України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку, який нараховується відповідно до підп. 213.1.9 і 213.1.14 п. 213.1 ст. 213 цього кодексу, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

За своєю правовою сутністю ПДВ є часткою новоствореної вартості та сплачується покупцем товару (замовником послуг).

Пунктами 30.1-30.2 та 30.9 статті 30 Податкового кодексу України визначено, що податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених п. 30.2 цієї статті. Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат. Податкова пільга надається шляхом: а) податкового вирахування (знижки), що зменшує базу оподаткування до нарахування податку та збору; б) зменшення податкового зобов`язання після нарахування податку та збору; в) встановлення зниженої ставки податку та збору; г) звільнення від сплати податку та збору.

Відповідно до підп. 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України тимчасово, на період проведення антитерористичної операції та/або здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, та/або запровадження воєнного стану відповідно до законодавства, звільняються від оподаткування податком на додану вартість операції з ввезення на митну територію України та постачання на митній території України товарів, кінцевим отримувачем яких відповідно до сертифіката кінцевого споживача або згідно з умовами договору визначено правоохоронні органи, Міністерство оборони України, Збройні Сили України та інші військові формування, добровольчі формування територіальних громад, утворені відповідно до законів України, інші суб`єкти, що здійснюють боротьбу з тероризмом відповідно до закону та/або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації проти України, підприємства, які є виконавцями (співвиконавцями) державних контрактів (договорів) з оборонних закупівель, зокрема, тепловізійних біноклів, монокулярів та бінокулярів, приладів нічного бачення (біноклі та монокуляри), що класифікуються у товарних підкатегоріях 8525 89 00 10, 8525 89 00 90 згідно з УКТ ЗЕД.

У разі здійснення операцій, звільнених від оподаткування податком на додану вартість відповідно до підп. 4 і 5 цього пункту (в частині постачання товарів за державними контрактами (договорами) з оборонних закупівель), положення п. 198.5 статті 198 та статті 199 цього кодексу не застосовуються щодо таких операцій.

Таким чином, операції з ввезення на митну територію України та постачання на митній території України товарів підлягають звільненню від оподаткування ПДВ згідно з підп. 5 пунктом 32 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України за умови, якщо:

- товари, щодо яких здійснюються такі операції, належать до категорії товарів, які визначені у підп. 5 п. 32 підрозділу 2 розділу XX ПК України та класифікуються у товарних позиціях згідно з Українською класифікацією товарів зовнішньоекономічної діяльності (УКТ ЗЕД), визначеною Законом України «Про митний тариф України»;

- кінцевим отримувачем відповідно до сертифіката кінцевого споживача або згідно з умовами відповідного договору визначено суб`єктів, перерахованих у підп. 5 п. 32 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України.

У разі недотримання таких умов вказані операції підлягатимуть оподаткуванню ПДВ у загальновстановленому порядку.

Відповідно до частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 26.02.2025 у справі №910/8235/24, які були правомірно взяті до уваги судом першої інстанції, визначальним для звільнення від оподаткування ПДВ за вказаною нормою є не лише категорія товарів та суб`єкт кінцевого отримувача таких товарів, а й документальне підтвердження особи такого суб`єкта відповідно до сертифікату кінцевого споживача або згідно з умовами договору, в якому визначено осіб, зазначених у підп. 5 п. 32 підрозділу 2 розділу XX ПК України, кінцевими отримувачами.

Порядок оформлення сертифіката кінцевого споживача регламентовано Положенням про порядок надання гарантій та здійснення державного контролю за виконанням зобов`язань щодо використання у заявлених цілях товарів, які підлягають державному експортному контролю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 920 від 27.05.1999.

Пункт 5 цього Положення визначає, що з метою оформлення гарантій щодо кінцевого використання імпортованих в Україну товарів використовуються міжнародний імпортний сертифікат, сертифікат підтвердження доставки, сертифікат кінцевого споживача та інші документи, які містять державні гарантії та гарантії кінцевого споживача щодо використання товарів у заявлених цілях.

Відповідно до пункту 15 вказаного Положення сертифікат кінцевого споживача - це документ, яким кінцевий споживач вказує на місце встановлення (використання) і ціль кінцевого використання товару та гарантує, що цей товар не буде використаний в інших цілях, ніж зазначені в сертифікаті, не буде переданий іншому суб`єкту підприємницької діяльності на території України або реекспортований без дозволу Держекспортконтролю, а також бере на себе інші гарантії щодо імпортованого в Україну товару у разі, коли це передбачено умовами зовнішньоекономічного договору (контракту) згідно з вимогами держав-експортерів товарів (додаток 3).

Сертифікат кінцевого споживача оформляється у трьох примірниках. Перший і другий примірники направляються кінцевим споживачем імпортеру товару, який передає перший примірник іноземному експортеру, а другий примірник - Держекспортконтролю разом із заявою на видачу імпортного сертифіката або іншого документа. Третій примірник залишається у кінцевого споживача товарів (п. 16 Положення).

Отже, сертифікат кінцевого споживача - це документ, який надається, зокрема, з метою підтвердження суб`єкта кінцевого отримувача товарів, який гарантує, що переданий йому товар не буде використовуватися в інших цілях або не буде переданий іншому суб`єкту.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 26.02.2025 у справі №910/8235/24, визначення суб`єкта кінцевого отримувача товарів відповідно до сертифікату кінцевого споживача або згідно з умовами договору насамперед обумовлено необхідністю підтвердити особу такого кінцевого отримувача товарів, операції з ввезення на митну територію України та постачання на митній території України яких підлягають звільненню від оподаткування ПДВ згідно з підп. 5 п. 32 підрозділу 2 розділу XX ПК України, та не може бути формальністю, оскільки операції, зокрема, щодо постачання товарів, суб`єкт кінцевого отримувача яких не відповідає визначеному переліку, виключає можливість звільнення таких операцій від оподаткування ПДВ на підставі цієї норми. Тобто, за вказаною нормою для звільнення від оподаткування ПДВ операцій, зокрема, щодо постачання на митній території України товарів, визначених у підп. 5 п. 32 підрозділу 2 розділу XX ПК України, визначальним є документальне визначення суб`єкта кінцевого отримувача таких товарів відповідно до сертифікату кінцевого споживача або згідно з умовами договору.

Поряд з цим, матеріали даної справи не містять сертифікату кінцевого споживача, в якому було б зазначено, що кінцевим отримувачем відповідних товарів буде будь-яка особа з переліку, визначеного підп. 5 п. 32 підрозділу 2 розділу XX ПК України.

Умови укладеного між позивачем та відповідачем Договору також не визначають, що кінцевим отримувачем відповідних товарів буде будь-яка особа з переліку, визначеного підп. 5 п. 32 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України, зокрема, військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Відсутність такого документального підтвердження суб`єкта кінцевого отримувача товарів відповідно до сертифікату кінцевого споживача або згідно з умовами договору свідчить про відсутність підстав для звільнення операцій з постачання таких товарів від оподаткування ПДВ, відповідно і про відсутність підстав стверджувати, що включення ПДВ до вартості (ціни) закуповуваних згідно з таким договором товарів та подальша його сплата постачальнику суперечить вимогам підп. 5 п. 32 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України.

Стосовно посилань скаржника на правові висновки, наведені у постанові Верховного Суду від 22.01.2025 у справі №908/2672/23, то суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №696/1693/15-ц).

При цьому на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, і в у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (такий правовий висновок наведено в пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №233/2021/19).

У пункті 60 постанови від 26.02.2025 у справі №910/8235/24 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду, аналізуючи правовідносини в справі №908/2671/23, зазначив, що Верховний Суд у постанові від 22.01.2025 у справі №908/2672/23 виходив із того, що:

1) зміст преамбули договору поставки у взаємозв`язку з його предметом свідчить про те, що правочин укладено з метою реалізації Програми, спрямованої саме на забезпечення обороноздатності підрозділів Головного управління Національної поліції у Луганській області в умовах воєнного стану (пункт 5.28);

2) преамбула договору відіграє важливу роль у тлумаченні його змісту, оскільки не тільки відображає узгоджене волевиявлення сторін щодо прав і обов`язків, визначених договором, а також його цільове призначення (пункт 5.29);

3) включення до преамбули договору поставки посилання на відповідну Програму, спрямовану на забезпечення обороноздатності підрозділів Головного управління Національної поліції у Луганській області під час воєнного стану, є ключовим аспектом, який підкреслює специфіку поставленого товару та особливості відповідної господарської операції, а відповідач мав можливість врахувати зазначене ще при формуванні умов договору поставки (пункт 5.30);

4) за встановленими судами попередніх інстанцій обставинами Програма визначає цільове призначення товару, що постачається, та встановлює його використання виключно для потреб правоохоронних органів у період дії воєнного стану, що свідчить про його спеціальний статус та характер. Відтак наявність такого положення у преамбулі договору свідчить про узгоджену позицію сторін щодо спрямованості товару на забезпечення конкретних суспільно значущих потреб, що унеможливлює його використання для інших цілей. Таким чином включення до договору поставки положень щодо виконання Програми є достатнім свідченням спеціальної спрямованості товару, що постачається (пункт 5.31).

Крім того, в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2025 у справі №908/2672/23 міститься висновок щодо застосування принципу «substance over form» (превалювання суті над нормою), відповідно до якого юридична оцінка операції має ґрунтуватися на її реальному економічному змісті, а не виключно на формальних аспектах правочину. У зв`язку з цим суд має враховувати необхідність оцінки податкових наслідків з урахуванням реального змісту правовідносин, їх цільового спрямування та фактичних наслідків, а обґрунтування податкових зобов`язань повинно відбуватися з урахуванням не лише буквального тлумачення норми, а й мети, яку вона покликана забезпечити (пункти 5.21, 5.22 зазначеної постанови Верховного Суду).

Однак, колегія суддів наголошує на тому, що скаржник при цьому помилково не враховує змісту пунктів 58, 59 постанови від 26.02.2025 у справі №910/8235/24, в яких Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду зауважує на тому, що вказуючи на те, що до операції з постачання товару за договором поставки від 11.03.2022 повинен застосовуватися розмір ПДВ за нульовою ставкою, Верховний Суд у постанові від 22.01.2025 у справі №908/2672/23 виходив з того, що положення постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 №178 «Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану» (далі - постанова КМУ №178) підлягають застосуванню незалежно від того, що сторона договору поставки не є суб`єктом, визначеним у підпункті «г» підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 ПК та в постанові КМУ № 178, а у тексті договору узгоджено про спрямованість поставленого товару на задоволення потреб таких суб`єктів (див. пункт 5.32 зазначеної постанови).

У даній же справі підставою для звільнення операцій з постачання на митній території України закуповуваних за цим договором товарів прокурор визначає підпункт 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України, положення якого застосовуються лише за визначених у цій нормі умов, зокрема якщо кінцевим отримувачем відповідно до сертифіката кінцевого споживача або згідно з умовами відповідного договору визначено суб`єктів, перерахованих у підпункті 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України, що є відмінним від застосованих Верховним Судом у справі №908/2672/23 норм підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України та постанови КМУ №178, а саме у контексті визначення суб`єкта кінцевого отримувача відповідних товарів відповідно до сертифіката кінцевого споживача або згідно з умовами відповідного договору.

Отже, безпідставними є посилання прокурора в апеляційній скарзі на правові висновки, наведені у постанові суду касаційної інстанції у справі №908/2672/23.

Також суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги надані прокурором докази, а саме: лист командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 06.02.2024 № 50/41-584; наказ директора Департаменту від 22.04.2024 № 129 "Про придбання товарів для військової частини НОМЕР_1 "; наказ директора Департаменту від 25.04.2024 № 136 "Про передачу майна"; Акт № 42 передачі-приймання матеріальних цінностей від 25.04.2024, оскільки такі не є доказами, які відповідно до підп. 5 п. 32 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України визначають (підтверджують) кінцевого отримувача товарів, що мало б наслідком звільнення операцій щодо їх постачання від оподаткування ПДВ, внаслідок чого можна було б стверджувати про те, що включення ПДВ до вартості (ціни) закуповуваних згідно з цим договором товарів на момент його укладення суперечить вимогам підп. 5 п. 32 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України.

Крім того, жоден із перелічених доказів не містить посилання на укладений між Департаментом та ТОВ «Відео-Маркет» Договір, а власне Договір не містить зазначення, що обумовлений ним товар спрямовується саме на користь військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Посилання прокурора на умови Технічної специфікації, яка є додатком №2 до тендерної документації, де вказано, що придбання замовником товару здійснюється для потреб військових формувань, за їх запитом з подальшою передачею такого товару на облік запитувача, у зв`язку з чим відповідач не міг не знати про мету укладання Договору, суд також вважає необґрунтованими, оскільки обґрунтування закупівлі з посиланням на звернення командира військової частини без зазначення про відповідне у договорі, укладеному за результатами такої закупівлі, не є визначенням (підтвердженням) суб`єкта кінцевого отримувача товарів, операції щодо постачання товарів якому не оподатковуються ПДВ відповідно до згаданих положень ПК України.

За таких обставин, інші доводи та мотивування прокурора в обґрунтування заявлених позовних вимог та вимог апеляційної скарги судом розглянуто, однак, визнано необґрунтованими, оскільки лише визначене підп. 5 пунктом 32 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України документальне підтвердження суб`єкта кінцевого отримувача товарів відповідно до сертифікату кінцевого споживача або згідно з умовами договору є підставою для звільнення операцій щодо постачання таких товарів від оподаткування ПДВ, а отже виключно за наявності такого документального підтвердження визначення відповідачем вартості (ціни) закуповуваних згідно з договором товарів мало б бути здійснене без включення ПДВ.

Також відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 26.02.2025 у справі №910/8235/24, позивач як замовник відповідної закупівлі та суб`єкт, який відповідно до своїх повноважень здійснює у межах видатків місцевих бюджетів фінансування заходів з оборони, у тому числі військових частин, не був позбавлений можливості, як мінімум, якщо скорочені строки здійснення закупівлі та необхідності передачі товарів військовій частині не передбачали можливості отримати сертифікат кінцевого споживача від такої військової частини, ініціювати включення до договору умов щодо суб`єкта кінцевого отримувача товарів, операції щодо постачання яких підлягають звільненню від оподаткування ПДВ за вищенаведених умов, що, у свою чергу, давало б підстави при укладанні договору погодити з постачальником вартість (ціну) закуповуваних згідно з цим договором товарів без ПДВ або у випадку незгоди відповідача в подальшому оскаржувати таке включення, та, відповідно, не витрачати бюджетні кошти на покриття суми ПДВ.

З урахуванням встановлених судом обставин, прокурором не доведено підстав для визнання недійсним пункту 2.1. Договору в частині включення до загальної вартості товару податку на додану вартість в сумі 102 886,67 грн, у зв`язку з чим вказана позовна вимога задоволенню не підлягає, висновки суду першої інстанції з приводу чого є правильними та скаржником не спростовані.

Щодо вимоги про стягнення на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України з відповідача безпідставно набутих коштів у вигляді податку на додану вартість у розмірі 102 886,67 грн, то така вимога є похідною від вимоги про визнання недійсним пункту 2.1. Договору й оскільки суд не встановив підстав для її задоволення, підстава, на якій відповідач набув вказані кошти, існує та не відпала, з огляду на до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення статті 1212 Цивільного кодексу України.

Враховуючи наведене у сукупності, підстави для задоволення позову в даній справі відсутні.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Усі інші доводи та міркування скаржника, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 лютого 2010 року, пункт 58).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Доводи апеляційної скарги Київської міської прокуратури не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в даній справі.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Київської міської прокуратури є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.

Судовий збір за подання зазначеної апеляційної скарги згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 26.05.2025 у справі №910/1581/25 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 26.05.2025 у справі №910/1581/25 залишити без змін.

Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на Київську міську прокуратуру.

Матеріали справи №910/1581/25 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 21.10.2025.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

А.О. Мальченко