ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2025 року Справа № 902/541/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуюча суддя Коломис В.В., суддя Саврій В.А. , суддя Крейбух О.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику представників сторін апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Піскун Людмили Василівни на рішення Господарського суду Вінницької області від 07 липня 2025 року у справі №902/541/25 (суддя Маслій І.В.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Шевчук Наталі Іванівни

до Фізичної особи-підприємця Піскун Людмили Василівни

про стягнення 24 518,90 грн

Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до частин 2, 10 статті 270 та частини 13 статті 8 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 07 липня 2025 року у справі №902/541/25 позов задоволено. Присуджено до стягнення з Фізичної особи-підприємця Піскун Людмили Василівни на користь Фізичної особи-підприємця Шевчук Наталії Іванівни 20000,00 грн суми основного боргу, 1017,74 грн 3 % річних, 3501,16 грн - інфляційне збільшення та 2422,40 грн витрат зі сплати судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, ФОП Піскун Л.В. звернулася до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задоволити частково, стягнувши з ФОП Піскун Л.В. на користь ФОП Шевчук Н.І. 8000,00 грн суми основного боргу, в задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення Господарським судом Вінницької області норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 19.08.2025 апеляційну скаргу ФОП Піскун Л.В. на рішення Господарського суду Вінницької області від 07 липня 2025 року у справі №902/541/25 залишено без руху. Запропоновано скаржнику протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки шляхом надання суду доказів сплати судового збору в установленому законом порядку і розмірі.

21 серпня 2025 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшла заява ФОП Піскун Л.В. про усунення недоліків, встановлених при поданні апеляційної скарги.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.08.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Піскун Людмили Василівни на рішення Господарського суду Вінницької області від 07 липня 2025 року у справі №902/541/25. Встановлено позивачу строк для подання до суду відзиву на апеляційну скаргу та доказів надсилання (надання) апелянту копії відзиву та доданих до нього документів протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження, з урахуванням положень статті 263 Господарського процесуального кодексу України. Роз`яснено учасникам справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до абз. 1 ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За приписами ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи (абз. 2 ч. 10 ст. 270 ГПК України).

Враховуючи те, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, колегія суддів дійшла висновку, що розгляд апеляційних скарг підлягає здійсненню у порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу вважає оскаржуване рішення місцевого господарського суду законним та обгрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційну скаргу слід задоволити, рішення місцевого господарського суду скасувати частково, прийнявши нове рішення, яким позов задоволити частково.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 вересня 2022 року між Фізичною особою-підприємцем Шевчук Наталею Іванівною (митний брокер/позивач) та Фізичною особою-підприємцем Піскун Людмилою Василівною (замовник/відповідач) був укладений договір на надання брокерських послуг та декларування товарів №В-028/22 (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого митний брокер від імені, за дорученням, та за рахунок замовника, керуючись законодавством України, надає послуги, пов`язані з декларуванням товарів, які належать замовнику та переміщуються через митний кордон України (далі - товари), та надає митно-брокерські та консультаційні послуги у сфері митного законодавства.

Згідно з п. 2.3 договору замовник своєчасно сплачує вартість виконаних митним брокером робіт (послуг) у розмірі та строки передбачені цим договором, а також завчасно до початку митного оформлення товарів сплачує митні податки та збори на відповідний рахунок митниці. Надає документи, які підтверджують оплату вказаних платежів, митному брокеру.

У відповідності з п. 6.1 договору замовник сплачує вартість узгоджених з митним брокером робіт та послуг до початку митного оформлення товарів шляхом перерахувань відповідно наданих рахунків.

Час дії договору встановлюється з дати підписання обома сторонами до 31.12.2022 р. Договір автоматично продовжується на кожний наступний календарний рік, без підписання додаткової угоди про пролонгацію даного Договору, якщо ні одна зі сторін за один місяць до закінчення дії договору не надішле письмове повідомлення другій стороні про його розірвання (п. 11.1 договору).

Позивач зазначає, що на виконання умов договору було надано послуг на загальну суму 24 200,00 грн, про що складено Акти надання послуг №177 від 02.12.2022 на суму 1200,00 грн, №232 від 21.04.2023 на суму 1000,00 грн, №242 від 05.05.2023 на суму 1000,00 грн, №259 від 09.06.2023 на суму 1000,00 грн, №342 від 29.09.2023 на суму 5000,00 грн, №327 від 08.09.2023 на суму 2500,00 грн, №297 від 11.08.2023 на суму 5000,00 грн, №288 від 04.08.2023 на суму 2500,00 грн, №263 від 16.06.2023 на суму 5000,00 грн.

Натомість, відповідач оплату за надані послуги здійснив частково на загальну суму 4200,00 грн, що підтверджується відповідними платіжними інструкціями.

Внаслідок таких неправильних дій відповідача, останнім створена заборгованість в розмірі 20 000,00 грн.

На претензію вих. №11/02/25 від 11.02.2025 з вимогою в добровільному порядку ліквідувати наявний борг, відповідач відповіді не дав, розрахунків не здійснив.

Враховуючи викладене, ФОП Шевчук Н.І. звернулася до суду з позовом про стягнення ФОП Піскун Л.В. основного боргу у розмірі 20000,00 грн, а також 1017,74 грн 3% річних та 3501,16 грн інфляційних нарахувань.

Місцевий господарський суд, розглянувши подані позивачем документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому, суд першої інстанції зазначив в оскаржуваному рішенні, що доказів оплати заборгованості відповідач не надав, проти наявності заборгованості з основного боргу не заперечував, а відтак вимога про стягнення основної заборгованості у розмірі 20000,00 грн, як і нараховані на неї 3% річних та інфляційних втрат підлягають задоволенню в повному обсязі.

Натомість, з такими доводами та власне висновками місцевого господарського суду колегія суддів погодитись не може з огляду на таке.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Судом встановлено, що правовідносини між сторонами виникли на підставі договору на надання брокерських послуг та декларування товарів №В-028/22 від 28.09.2022, який за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Згідно ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

У відповідності до ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

У постанові Верховного Суду від 07.07.2022 у справі №910/1801/21 вказано, що положення глави 63 ЦК України можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Відтак для кваліфікації послуги головним є предметний критерій: предметом договору про надання послуг є процес надання послуги, що не передбачає досягнення матеріалізованого результату, але не виключає можливість його наявності. Якщо внаслідок надання послуги й створюється матеріальний результат, то він не є окремим, віддільним від послуги як нематеріального блага, об`єктом цивільних прав, через що відповідний результат не є обігоздатним сам по собі. Близька за змістом правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.01.2022 у справі №761/16124/15-ц.

Отже, предметом договору про надання послуг є вчинення виконавцем певних дій або здійснення певної діяльності.

Договір про надання послуг є двостороннім, оскільки виконавець і замовник наділені як правами, так і обов`язками. На виконавця покладено обов`язок надавати послугу і надано право одержувати відповідну плату. Замовник, у свою чергу, зобов`язаний оплатити послугу і наділений правом вимагати належного надання послуг з боку виконавця. Тобто замовник здійснює оплату фактично наданих послуг, якщо сторони не домовилися про інше.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження надання послуг згідно договору на загальну суму 24 200,00 грн надано:

- копії Актів надання послуг №177 від 02.12.2022 на суму 1200,00 грн, №232 від 21.04.2023 на суму 1000,00 грн, №242 від 05.05.2023 на суму 1000,00 грн, №259 від 09.06.2023 на суму 1000,00 грн, №342 від 29.09.2023 на суму 5000,00 грн, №327 від 08.09.2023 на суму 2500,00 грн, №297 від 11.08.2023 на суму 5000,00 грн, №288 від 04.08.2023 на суму 2500,00 грн, №263 від 16.06.2023 на суму 5000,00 грн.

- копії митних декларацій 23UA99U1, 23UA31U0, 23UA53U1, 23UA17U0, 23UA93U5, 23UA44U2, 22UA52U2, 23UA92U0, 23UA80U4, 23UA96U6, 23UA87U3, 23UA56U9;

- копії ВДМ 23UA99U1, ВДМ 23UA31U0, ВДМ 23UA53U1, ВДМ 23UA17U0, ВДМ 23UA93U5, ВДМ 23UA44U2, ВДМ 22UA52U2, ВДМ 23UA92U0, ВДМ 23UA80U4, ВДМ 23UA96U6, ВДМ 23UA87U3, ВДМ 23UA56U9;

- копії рахунків на оплату №327 від 08.09.2023, №342 від 29.09.2023, №263 від 16.06.2023, №288 від 04.08.2023, №297 від 11.08.2023.

Разом з тим, колегією суддів встановлено, що вказані Акти надання послуг підписані лише виконавцем - ФОП Шевчук Н.І., підпису замовника ФОП Піскун Л.В. дані Акти не містять.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, та які повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо).

Зазначений перелік обов`язкових реквізитів первинних документів кореспондується з пунктом 2.3. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995.

Отже, за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" та пункту 2.3. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та відображають реальні господарські операції.

Відповідно до п. 6.5 договору, послуга митного брокера за даним договором вважається виконаною з моменту підписання замовником акту про виконання робіт (далі - Акт). Замовник підписує Акт протягом 3 (трьох) робочих днів після його отримання або надає заперечення у письмовій формі. Після закінчення зазначеного терміну акт вважається затвердженим за умовчанням.

Отже, з урахуванням положень укладеного між сторонами договору, документом, який підтверджує факт виконання позивачем зобов`язання з надання послуг, є Акт про виконання робіт, який має бути сторонами належним чином оформлений та підписаний без будь - яких зауважень/заперечень.

Тобто, саме ці документи є первинними бухгалтерськими документами, які засвідчують здійснення господарських операцій і містять інформацію про вартість наданих послуг.

Таким чином, підписання та узгодження замовником (відповідачем) Актів про виконання робіт, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і які відповідають вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за №168/174, та фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, виходячи з приписів чинного законодавства та умов договору є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за надані позивачем послуги.

Водночас, відповідач звертаючись до суду з апеляційною скаргою та заперечуючи проти заборгованості в сумі 20 000,00 грн, надав суду копії Актів надання послуг №177 від 02.12.2022 на суму 500,00 грн, №232 від 21.04.2023 на суму 1000,00 грн, №242 від 05.05.2023 на суму 1000,00 грн, №259 від 09.06.2023 на суму 1000,00 грн, №342 від 29.09.2023 на суму 2000,00 грн, №327 від 08.09.2023 на суму 1000,00 грн, №297 від 11.08.2023 на суму 2000,00 грн, №288 від 04.08.2023 на суму 1000,00 грн, №263 від 16.06.2023 на суму 2000,00 грн.

Вказані Акти містять підписи обох сторін та скріплені їх печатками.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Наведені положення передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи" і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою) (постанова Верховного Суду від 13.04.2021 у справі №909/722/14).

Відповідно до ч. 3 ст. 80 ГПК України, відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 178 ГПК України, у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову.

Системний аналіз статей 80, 178, 269 ГПК України свідчить про те, що докази, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на відповідача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з відзивом на позовну заяву. Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи (у даному випадку - відповідача).

Надання судом апеляційної інстанції оцінки доказам, які були подані стороною у справі лише до суду апеляційної інстанції (додані до апеляційної скарги) без дослідження причин неподання цих доказів до суду першої інстанції є порушенням вимог статей 80 та 269 ГПК України. Вказане з урахуванням положеньстатті 282 ГПК України означає, що суд апеляційної інстанції, приймаючи додаткові докази, має викладати мотивувальну частину своєї постанови із зазначенням відповідного обґрунтування заявником неможливості їх подання до суду першої інстанції та з оцінкою апеляційною інстанцією такого обґрунтування.

Апеляційний суд зазначає, що обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Згідно зі статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У розумінні положень наведеної норми на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Апеляційний господарський суд зазначає, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів звертає увагу, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів, що запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч.2 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 7, 13 ГПК України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Враховуючи викладене, з метою всебічного, вірного та повного встановлення всіх обставин справи, а також зважаючи на те, що спір має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення, колегія суддів вважає, що додаткові докази, а саме, Акти надання послуг, слід прийняти на підставі положень ст. 269 ГПК України, як такі, що не були подані апелянтом з причин, що об`єктивно не залежали від нього, беручи до уваги той факт, що ФОП Піскун Л.В. не брала участі у справі в суді першої інстанції, та надати їм належну правову оцінку під час розгляду апеляційної скарги.

Як вже зазначалося вище, відповідачем до апеляційної скарги додано Акти надання послуг №177 від 02.12.2022 на суму 500,00 грн, №232 від 21.04.2023 на суму 1000,00 грн, №242 від 05.05.2023 на суму 1000,00 грн, №259 від 09.06.2023 на суму 1000,00 грн, №342 від 29.09.2023 на суму 2000,00 грн, №327 від 08.09.2023 на суму 1000,00 грн, №297 від 11.08.2023 на суму 2000,00 грн, №288 від 04.08.2023 на суму 1000,00 грн, №263 від 16.06.2023 на суму 2000,00 грн.

Дослідивши додані відповідачем до апеляційної скарги акти надання послуг, колегія суддів зазначає, що вказані акти містять всі передбачені законодавством реквізити первинного документу та відповідають вимогам Закону, зокрема статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" та пункту 2.3. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському облік, а саме, містять назву документа (форми), дату складання, зміст та обсяг господарської операції, підписані обома сторонами договору на надання брокерських послуг та декларування товарів №В-028/22 від 28.09.2022 та скріплені їхніми печатками, а тому з урахуванням ст.ст. 76, 77 ГПК України приймаються судом як належні та допустимі докази у спірних правовідносинах у підтвердження надання митно-брокерських послуг.

При цьому, доводи позивача про те, що Акти надання послуг, які долучені до апеляційної скарги, нею не підписувались та суми за надані послуги, зазначені в них, стронами не погоджувалися, колегією суддів до уваги не беруться, оскільки Акти надання послуг містять, як підпис ФОП Шевчук Н.І., так і її печатку, тоді як матеріали справи не містять доказів того, що печатка була загублена позивачкою, викрадена або в інший спосіб вибула з її володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа. Позивач не надав суду доказів звернення до правоохоронних органів із заявами про викрадення чи підробки його печатки.

Колегія суддів зазначає, що печатка відноситься до даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних правовідносин; особа несе повну відповідальність за законність використання її печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на документи, що фіксують здійснення господарських операцій (такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04.07.2024 у справі №911/2502/22, від 17.12.2024 у справі №911/700/24).

Наявність печатки на Актах, за умови відсутності доказів протиправності використання печатки чи доказів її втрати та/або доказів звернення до правоохоронних органів у зв`язку з втратою чи викраденням печатки, є додатковим аргументом на користь того, що підписання таких Актів відповідало волі особи, від імені якої підписано документ та проставлено печатку.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 23.07.2019 №918/780/18, від 23.07.2019 у справі №918/780/18, від 03.02.2020 у справі №909/1073/17, від 07.11.2019 у справі №754/15193/16-ц, від 29.01.2020 у справі №916/922/19.

У цій справі, встановивши наявність відбитку печатки позивачки на спірних документах, враховуючи, що остання несе повну відповідальність за законність використання її печатки при нанесенні відбитків на документи, що фіксують здійснення господарських операцій, та відсутності доказів втрати печатки, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що відтиск печатки ФОП Шевчук Н.І. на спірних Актах надання послуг є підтвердженням факту здійснення господарської операції - надання послуг з оформлення та митного декларування.

Також безпідставними є доводи позивача, що надані відповідачем акти не містять посилання на договір №В-028/22 від 28.09.2022 та митні декларації, за якими надавались послуги, що на її думку свідчить про їх неукладеність, оскільки зазначені в акті послуги "оформлення ВМД типу ЕК10АА..." відповідають виду послуг, які передбачені умовами договору (послуги, пов`язані з декларуванням товарів, які належать замовнику та переміщуються через митний кордон України), а також наявним в матеріалах справи (доданими позивачем) копіям митних декларацій, а в матеріалах справи відсутні інший договір про надання послуг та митні декларації, яким би відповідали вказані Акти.

Отже, колегією суддів встановлено, що відповідно до умов договору сторонами складено Акти надання послуг №177 від 02.12.2022 на суму 500,00 грн, №232 від 21.04.2023 на суму 1000,00 грн, №242 від 05.05.2023 на суму 1000,00 грн, №259 від 09.06.2023 на суму 1000,00 грн, №342 від 29.09.2023 на суму 2000,00 грн, №327 від 08.09.2023 на суму 1000,00 грн, №297 від 11.08.2023 на суму 2000,00 грн, №288 від 04.08.2023 на суму 1000,00 грн, №263 від 16.06.2023 на суму 2000,00 грн.

При цьому, відповідачем здійснено оплату оплату за надані послуги згідно Актів надання послуг №177 від 02.12.2022, №232 від 21.04.2023, №242 від 05.05.2023, №259 від 09.06.2023, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними інструкціями №4 від 01.05.2023 та №№ 49, 50, 51 від 28.10.2023.

Отже, неоплаченими залишились послуги, надані позивачем згідно Актів надання послуг №263 від 16.06.2023, №288 від 04.08.2023, №297 від 11.08.2023, №327 від 08.09.2023, №342 від 29.09.2023 на загальну суму 8 000,00 грн.

Відповідно до ст. 530 ЦК Україги, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 2.3. договору, замовник своєчасно сплачує вартість виконаних митним брокером робіт (послуг) у розмірі та строки, передбачені цим договором.

Згідно 6.1. договору замовник сплачує вартість узгоджених з Митним брокером робіт та послуг до початку митного оформлення товарів шляхом перерахувань відповідно наданих рахунків.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, надання послуг, які не оплачені відповідачем, відбулося у червень-вересень 2023 року, що підтверджено обопільно підписаними актами надання послуг.

Поряд з цим, умовами договору передбачено сплату узгоджених з митним брокером робіт та послуг до початку митного оформлення товарів, тобто передбачено надання послуг позивачем на умовах 100% передоплати.

Колегія суддів зазначає, що якщо виконавець надав послугу, а замовник її прийняв, виконавець має право вимагати оплату за фактично виконані зобов`язання відразу після надання послуги та її прийняття замовником. Навіть якщо договір передбачав попередню оплату, невиконання цього зобов`язання замовником не звільняє його від обов`язку оплатити отриману послугу.

Враховуючи викладене та зважаючи на те, що договором не встановлено чіткого строку виконання відповідачем зобов`язання у спірних правовідносинах, застосуванню в даному випадку підлягають приписи ст. 530 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, з вимогою про сплату заборгованості за надані послуги вих. №11/02/2025 від 11 лютого 2025 року позивач звернувся до відповідача 12.02.2025, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями накладної Укрпошти №186 на відправку цінного листа, опису вкладення у цінний лист та фіскального чеку від 12.02.2025.

При цьому, матеріали справи не містять, а позивачем не надано доказів вручення/причини невручення поштового відправлення №186.

Разом з тим, в накладній Укрпошти №186 міститься відмітка РДД (рекомендована дата доставки) 18.02.2025.

Отже, відповідач, як боржник, повинен був виконати зобов`язання у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, тобто до 25.02.2025.

Оскільки, як встановлено судом апеляційної інстанції, існує заборгованість відповідача перед позивачем в сумі 8000,00 грн, вказана заборгованість підтверджується матеріалами справи та відповідачем не оспорюється, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для її стягнення з відповідача. При цьому, у стягненні 12000,00 грн основного боргу слід відмовити, оскільки його нараховано та пред`явлено до стягнення безпідставно.

Окрім основного боргу позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних в сумі 1017,74 грн та інфляційне збільшення у розмірі 3501,16 грн.

Як встановлено фактичними обставинами справи, відповідач є боржником, що прострочив, позаяк не здійснив остаточний розрахунок за надані послуги за спливом 7-денного терміну з дня отримання вимоги.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Колегія суддів, здійснивши перерахунок інфляційних втрат та 3 % річних за допомогою інтегрованого в Інформаційно-правову систему ЛІГА:ЗАКОН калькулятора, враховуючи суму основного боргу, який підлягає стягненню з відповідача, а також беручи до уваги вищевикладені обставини щодо періоду прострочення оплати (зобов`язання є простроченим з 26.02.2025 за спливом 7-денного терміну з дня отримання вимоги) встановила, що розмір обґрунтованих відсотків річних становить 38,79 грн при заявленому 1017,74 грн, розмір інфляційних втрат становить 101,50 грн при заявленому 3501,16 грн.

За таких обставин, вимога позивача до відповідача про стягнення 3% річних в сумі 1017,74 грн та інфляційних втрат в сумі 3501,16 грн підлягає частковому задоволенню в розмірі 38,79 грн відсотків річних та 101,50 грн інфляційних втрат. В решті позовних вимог в частині стягнення трьох відсотків річних в сумі 978,95 відсотків річних та 3399,66 грн інфляційних втрат слід відмовити, оскільки їх нараховано та відповідно пред`явлено до стягнення безпідставно.

Щодо доводів скаржника про те, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану він у відповідності п.18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України, то колегія суддів зазначає, що вказані положення стосуються правовідносин, що виникли з договору позики або кредитного договору, тоді як у даній справі предметом спору є стягнення заборгованості за надані послуги згідно договору на надання брокерських послуг та декларування товарів №В-028/22 від 28.09.2022.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Згідно частини 1 статті 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що рішення Господарського суду Вінницької області прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а висновки, викладені в ньому, не відповідають обставинам справи, з огляду на що, апеляційну скаргу відповідача слід задоволити частково, рішення місцевого господарського суду - скасувати частково, прийнявши нове рішення, яким позов задоволити частково.

При цьому, судові витрати, передбачені ст. 123 ГПК України, у відповідності до вимог ст. 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Піскун Людмили Василівни задоволити частково.

2. Рішення Господарського суду Вінницької області від 07 липня 2025 року у справі №902/541/25 скасувати частково.

Резолютивну частину рішення викласти в наступній редакції:

"Позов задоволити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Піскун Людмили Василівни ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Шевчук Наталі Іванівни ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 8000,00 грн суми основного боргу, 38,79 грн 3 % річних, 101,50 грн інфляційних втрат та 2 422,40 грн витрат зі сплати судового збору.

В частині стягнення 12 000,00 грн основного боргу, 978,95 грн відсотків річних та 3 399,66 грн інфляційних втрат відмовити.

Видати наказ."

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Шевчук Наталі Іванівни ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Фізичної особи-підприємця Піскун Людмили Василівни ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) 3 633,60 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Місцевому господарському суду суду видати відповідні накази.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуюча суддя Коломис В.В.

Суддя Саврій В.А.

Суддя Крейбух О.Г.