РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.09.2025Справа № 910/14797/24

Господарський суд міста Києва у складі:

Судді - Бондаренко-Легких Г. П.

за участю секретаря - Боровик В. В.

розглянувши у відкритому засіданні в залі суду в місті Києві матеріали господарської справи №910/14797/24

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Печерська Тераса» (02081, м. Київ, вул. Здолбунівська, буд. 7-д, корп. Г)

До 1) Товариства з обмеженою відповідальністю Комерційний Банк «Арма» (01033, м. Київ, вул. Жилянська, буд. 41-а)

2) Державної іпотечної установи (01133, м. Київ, вул. Жилянська, буд. 34)

За участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

про скасування державної реєстрації права іпотеки

За участі представників сторін:

Представник позивача: Ковальчук В. В. - адвокат, ордер №1501091 від 12.11.2024;

Представник відповідача-1: не прибув;

Представники відповідача-2: Тодосієнко В. М. - адвокат, довіреність №5904/15/7 від 27.12.2024; Подольна О. М. - адвокат, довіреність від 20.03.2023;

Представник третьої особи: не прибув.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В грудні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Печерська Тераса» (далі по тексту - Позивач, Товариство ) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Комерційний Банк «Арма» (далі по тексту - Відповідач-1, Банк) та до Державної іпотечної установи (далі по тексту Відповідач-2, ДІУ) про:

- скасування проведеної на підставі Іпотечного Договору №б/н від 19.12.2008 року державної реєстрації права іпотеки Державної іпотечної установи (01133, м. Київ, бул. Лесі Українки, 34, ) на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , (відомості з державного реєстру іпотек, реєстраційний номер обтяження: 8314550, тип обтяження: іпотека, зареєстровано 29.12.2008 підстава: Договір відступлення права вимоги №2507/08 ( ОСОБА_1 ), 3360, 29.12.2008, об`єкт обтяження: квартира, загальна площа 67,40 кв.м. адреса: АДРЕСА_2 , Іпотекодавець ОСОБА_1 , Іпотекодержатель Державна іпотечна установа, розмір основного зобов`язання : 1 000 000,00 грн., строк виконання 18.04.2025), припинивши в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно обтяження речового права на таке нерухоме майно (тип обтяження заборона на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження: 8313329, зареєстровано: 19.12.2008 за №8313329 реєстратором: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кабаєва А.А., об`єкт обтяження: квартира адреса: АДРЕСА_2 , власник: ОСОБА_1 , додаткові дані: заборона №3321, заявник: ОСОБА_2 ).

02.12.2024 до суду від позивача надійшло клопотання про витребування доказів.

10.12.2024 Господарський суд міста Києва, дослідивши матеріали позовної заяви, дійшов висновку про наявність підстав для залишення її без руху, про що постановив відповідну ухвалу та встановив позивачу п`ятиденний строк з дня вручення ухвали від 10.12.2024 для усунення недоліків позовної заяви.

13.12.2024 через систему «Електронний суд» від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, якою позивач усунув недоліки, встановлені ухвалою суду від 10.12.2024. В заяві позивач також виклав клопотання про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_1 як іпотекодавця.

Ухвалою від 08.01.2025 року було відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд справи у загальному позовному провадженні, підготовче засідання у справі призначено на 20.02.2025 року. Також даною ухвалою суд:

- задовольнив клопотання позивача та залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - ОСОБА_1 ;

- відмовив у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів, оскільки питання витребування оригіналів документів може бути вирішено на стадії дослідження доказів та позивач не звертався самостійно про отримання таких доказів до відповідача-2;

- роз`яснив відповідачу-2 в порядку статті 90 ГПК України про необхідність подання відповідей на поставлені питання позивача;

24.01.2025 до суду від відповідача-2 надійшов відзив.

27.01.2025 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

29.01.2025 до суду від третьої особи надійшли письмові пояснення у справі, в яких третя особа підтримала позицію позивача.

10.02.2025 до суду від відповідача-2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 20.02.2025 суд протокольною ухвалою задовольнив клопотання відповідача-2 про відкладення розгляду справи та відклав розгляд справи у підготовчому судовому засіданні на 01.04.2025.

У судовому засіданні 01.04.2025 суд на місці ухвалив оголосити перерву у підготовчому судовому засіданні до 13.05.2025 (з урахуванням ухвали суду від 02.04.2025 про виправлення описки).

09.04.2025 до суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів, а саме відповіді на адвокатський запит представника позивача від ДІУ, яка повідомила, що в ДІУ відсутня виписка по кредитному рахунку Позичальника ОСОБА_3 , оскільки така довідка мала виготовлятися Банком, та ДІУ не передана.

13.05.2025 до суду від відповідача-2 надійшла відповідь на письмове опитування, в якому відповідач-2 виклав аналогічні відомості щодо оригіналу виписки про рахунку позичальника як і у відповіді на адвокатський запит представника позивача, і вказав, що він не був присутнім при укладенні договору купівлі-продажу між позивачем та третьою особою, а також при укладенні кредитного договору та іпотечного договору між Банком та третьою особою, а тому не може надати відповіді про дії сторін таких договорів, стороною яких ДІУ не була, а також повідомила, що ДІУ зверталась до правоохоронних органів щодо можливих порушень в діях Банку при отриманні рефінансування та укладенні договору відступлення, але таких порушень не було виявлено та надав документи, які були надані Банком при відступленні права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, укладеними між Банком та ОСОБА_1 .

У судовому засіданні 13.05.2025 суд на місці ухвалив закрити підготовче провадження та призначити розгляд справи по суті на 10.06.2025.

06.06.2025 до суду від відповідача-2 надійшла заява про застосування строків позовної давності.

06.06.2025 суд відповідною ухвалою повідомив учасників справи про зняття з розгляду справи, судове засідання по якій призначалось на 10.06.2025 та про визначення нової дати розгляду справи по суті на 26.06.2025.

У судовому засіданні 26.06.2025 суд на місці ухвалив оголосити перерву у судовому засіданні по суті справи до 26.08.2025.

22.08.2025 до суду від відповідача-2 надійшли додаткові пояснення.

У судовому засіданні 26.08.2025 суд на місці ухвалив: (1) зобов`язати відповідача-2 надати суду оригінал договору іпотеки, кредитного договору та договору відступлення права вимоги для огляду; (2) витребувати від відповідача-2 інформацію чи відкривався позичковий рахунок ОСОБА_1 , а також довідку про стан заборгованості ОСОБА_1 від ТОВ «КБ «Арма» надати для огляду в оригіналі; (3) оголосити перерву у судовому засіданні по суті справи на 23.09.2025.

22.09.2025 до суду від відповідача-2 надійшли додаткові пояснення. 23.09.2025 до суду від відповідача-2 надійшло клопотання про долучення доказів направлення додаткових пояснень третій особі.

У судове засідання 23.09.2025 прибули представники позивача, відповідача-2. Інші учасники процесу в судове засідання не прибули. Відповідач-1 (Банк) протягом розгляду справи судом в судове засідання жодного разу не прибув, про причини не прибуття суд не повідомляв, правом на подання заяв по суті справи не скористався.

В судовому засіданні 23.09.2005 року було оглянуто оригінали договору про іпотечний кредит з додатками, іпотечного договору, договору відступлення права вимоги та довідку Банку про залишок заборгованості ОСОБА_1 на момент відступлення права виимоги.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду про відмову у задоволенні позову.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та заслухавши виступи у судових дебатах представників учасників справи, які підтримали власні позиції, що викладені у заявах по суті справи, Суд -

ВСТАНОВИВ:

1. Фактичні обставини, встановлені судом.

1.1.) 14.06.2007 між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (продавці) та ТОВ «Будівельна компанія «Печерська Тераса» (покупець, позивач) укладено Договір купівлі-продажу квартири (надалі - Договір купівлі-продажу від 14.06.2007), що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №2080.

Згідно пункту 1 Договору купівлі-продажу від 14.06.2007 продавці передають у власність, а покупець приймає і зобов`язується оплатити на нижче викладених умовах квартиру за номером АДРЕСА_3 (теперішня вулиця Антоновича). Квартира складається з чотирьох жилих кімнат. Площа квартири, що відчужується становить: загальна - 67, 40 кв. м., жила - 51, 40 кв. м.

Позивачем зареєстроване право власності на вказану квартиру 09.07.2007 року в Реєстрових книгах (велись в паперовому вигляді) Бюро технічної інвентаризації м. Києва за реєстровим № 6964.

1.2.) 19.12.2008 між ТОВ «Будівельна компанія «Печерська Тераса» (продавець, позивач) та ОСОБА_1 (покупець, третя особа) укладено Договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 (надалі - Договір купівлі-продажу від 19.12.2008), що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кабаєвою А. А. та зареєстрований в реєстрі за №3313.

За умовами Договору купівлі-продажу від 19.12.2008 ТОВ «Будівельна компанія «Печерська Тераса» зобов`язався передати у власність ОСОБА_1 об`єкт нерухомого майна на умовах погодженої сторонами оплати у розмірі 138000,00 грн, які повністю сплачені Покупцем представнику Продавця до підписання договору.

Представник продавця -директор ОСОБА_7 своїм підписом під договором підтверджує факт повного розрахунку за продану квартиру, одержання від Покупця грошей в сумі 1380000, 00 грн. та відсутність будь-яких претензій фінансового характеру до Продавця(пункти 3, 4 Договору купівлі-продажу від 19.12.2008).

1.3) 19.12.2008 року між ОСОБА_1 як позичальником укладено Договір про іпотечний кредит №21/02-N/77 від 19.12.2008 (надалі - Кредитний договір від 19.12.2008) з ТОВ «Комерційний банк «Арма» (надалі - відповідач-1, Банк).

Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору від 19.12.2008 кредитор (банк/відповідач 2) зобов`язується надати Позичальнику на умовах цього Договору грошові кошти в сумі 1 000 000,00 (один мільйон) гривень (далі - Кредит), а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути Кредит в сумі 1 000 000,00 (один мільйон) гривень, а також сплатити відсотки за користування Кредитом в розмірі 14 (чотирнадцять) % річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором.

Пункт 1.2. Кредитного договору від 19.12.2008 встановлює, що кредит надається строком погашення не пізніше « 18» квітня 2025 року на придбання квартири за договором купівлі - продажу від 19 грудня 2008 року, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (предмет іпотеки).

Умовами Кредитного договору від 19.12.2008 також було визначено, що кредитні кошти будуть надані позичальнику в повному обсязі протягом одного робочого дня з моменту виконання усіх передбачених умов кредиту, в тому числі і щодо укладення Іпотечного договору (пункт 2.1. Кредитного договору від 19.12.2008).

1.4) В той же день, 19.12.208 року між ОСОБА_1 як іпотекодавцем та Банком (іпотекодержателем) було укладено нотаріально посвідчений Іпотечний договір від 19.12.2008 (надалі - Іпотечний договір від 19.12.2008).

Відповідно до розділу 1 договору іпотеки, а саме пунктів 1.1., 1.2, 1.5, іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з договору про іпотечний кредит, передає, а Іпотекодержатель приймає в іпотеку в порядку і на умовах, визначених цим договором нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 67,4 кв.м.

У відповідності до статті 18 Закону України «Про іпотеку» та у зв`язку з тим, що іпотекою забезпечується повернення кредиту, наданого Іпотекодержателем для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, Іпотечний договір укладається одночасно з укладенням договору купівлі-продажу предмета іпотеки.

Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на підставі укладеного договору купівлі-продажу квартири, нотаріально посвідченого 19.12.2008, зареєстрованого відповідно до чинного законодавства в Державному реєстрі правочинів, та право власності на яке буде зареєстровано в майбутньому КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації», і не має жодних договірних змін строків набуття права власності щодо правочинів, на підставі яких Іпотекодавець отримав право власності на предмет іпотеки.

На період дії договору іпотеки, предмет іпотеки залишається у володінні, користуванні та розпорядженні Іпотекодавця ( ОСОБА_1 )

1.5) 29.12.2008 Банк (відповідач-1) передав (відступив) Державній іпотечній установі (надалі - відповідач-2) всі права вимоги за Кредитним договором та Іпотечним договором від 19.12.2008 вартістю 1 000 000, 00 грн, про що між відповідачами укладено Договір відступлення права вимоги №2507/08 (надалі - Договір відступлення права вимоги від 29.12.2008), що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кабаєвою А. А. та зареєстрований в реєстрі за №3360.

Вартість права вимоги за Кредитним договором від 19.12.2008 на момент передачі прав вимоги у відповідності до п. 1.2. Договору відступлення права вимоги від 29.12.2008 включає заборгованість за основним боргом по кредиту та складає 1 000 000, 00 грн.

Під час розгляду даної господарської справи судом досліджено довідку ТОВ «КБ «Арма» від 26.12.2008 №2187 про стан заборгованості, що надана Державною іпотечною установою.

Згідно довідки ТОВ «КБ «Арма» від 26.12.2008 №2187 вбачається, що станом на дату відступлення Державній іпотечній установі прав вимоги згідно Договору відступлення прав вимоги від 29.12.2008, ОСОБА_1 не має простроченої заборгованості за Кредитним договором від 19.12.2008, оскільки відповідно до умов кредитного договору ОСОБА_1 мав розпочати здійснення платежів по поверненню кредитних коштів та процентів відповідно до графіку платежів до Іпотечного кредиту (додаток № 1 до договору) лише в січні 2009 року, а отже станом на грудень 2008 простроченої заборгованості ОСОБА_1 , не існувало.

У довідці ТОВ «КБ «Арма» від 26.12.2008 №2187 також зазначено, що залишок заборгованості за Кредитним договором від 19.12.2008 становить 1 000 000, 00 грн.

1.6) На підставі Договору відступлення права вимоги від 29.12.2008 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване обтяження речового права на нерухоме майно (квартиру) - реєстраційний номер обтяження: 8314550, тип обтяження: Іпотека, зареєстровано 29.12.2008, реєстратором: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кабаєва А.А., підстава обтяження: Договір відступлення права вимоги №2507/08.

2. Предмет позову.

Предметом позову є вимоги позивача до відповідачів (Банку та ДІУ):

- про скасування проведеної на підставі Іпотечного Договору від 19.12.2008 року державної реєстрації права іпотеки Державної іпотечної установи (01133, м. Київ, бул. Лесі Українки, 34, ) на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , (відомості з державного реєстру іпотек, реєстраційний номер обтяження: 8314550, тип обтяження: іпотека, зареєстровано 29.12.2008 реєстратором: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кабаєва А.А., АДРЕСА_4 , 280- 49-47, підстава обтяження: Договір відступлення права вимоги №2507/08 ( ОСОБА_1 ), 3360, 29.12.2008, приватний нотаріус Кабаєва А.А., об`єкт обтяження: квартира, загальна площа 67,40 кв.м. адреса: АДРЕСА_2 , Іпотекодавець ОСОБА_1 , Іпотекодержатель Державна іпотечна установа, розмір основного зобов`язання : 1 000 000,00 грн., строк виконання 18.04.2025) - (Далі - реєстраційна дія № 8314550 (Реєстраційна дія № 2), вчинена 29.12.2008 )

- припинення в Державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обтяження на таке нерухоме майно -квартиру (тип обтяження заборона на нерухоме майно квартиру, реєстраційний номер обтяження: 8313329, зареєстровано: 19.12.2008 реєстратором: приватний нотаріус., об`єкт обтяження: квартира адреса: АДРЕСА_2 , власник: ОСОБА_1 , додаткові дані: заборона №3321, заявник: ОСОБА_2 ) - (Далі - реєстраційна дія № 8313329 (Реєстраційна дія № 1), вчинена 19.12.2008) .

Проаналізувавши предмет позову, суд встановив, що позивачем фактично оскаржується дві реєстраційні дій (реєстрації) з різних реєстрів: Реєстраційна дія № 1 з Реєстру заборон відчуження нерухомого майна, вчинена 19.12.2008, про заборону на нерухоме мано щодо власника такого майна ОСОБА_1 , коли відповідач-2 не був учасником спірних правовідносин, щодо укладення кредитного договору та акцесорного зобов`язання по забезпеченню виконання основного правочину, які склалися між ОСОБА_1 та Банком (відповідачем-1) та Реєстраційна дія № 2 з Реєстру іпотек, іпотекодержатель - ДІУ, іпотекодавець - ОСОБА_1 , вчинена 29.12.2008 року на підставі договору про відступлення права вимоги № 2507/098, укладеного між Банком та ДІУ.

3. Обґрунтування порушених прав та юридичні підстави позову.

Позивач посилається на те, що Договір купівлі-продажу від 19.12.2008 спірного об`єкта нерухомості (квартири), укладений між ним як продавцем та ОСОБА_1 як покупцем, не було виконано з боку покупця в частині оплати, а отже позивач залишається власником нерухомого майна.

Своє право власності на нерухоме майно позивач підтверджує нотаріально засвідченим текстом договору купівлі продажу від 19.12.2008 року (пункт 2 договору, аркуш 33- Т.1 м.с.), відповідно до якого квартира зареєстрована за позивачем на підставі реєстрації правочину від 14.05.2007 в реєстрі правочинів та реєстрації БТІ в реєстрових книгах 09.07.2007 року.

Також на підтвердження того, що він залишався власником квартири позивач надає довідки БТІ від 19.04.2011 та від 22.10.2020 року (аркуші 20,30 Т. 1 м.с.) про реєстрацією за позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 14.06.2007 року права власності на квартиру за ТОВ «БК «Печерська тераса» 09.07.2007 року за № 6964, і така реєстрація продовжує відображатись в Реєстрових книгах Бюро, проте до електронного Державного реєстру прав так і не була внесена.

Юридичними підставами позову визначив 203, 215 ЦК України щодо недійсності іпотечного договору від 19.12.2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та Банком, а також статтю 391 ЦК України (власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном) в частині вимоги про припинення Реєстраційної дії № 1 (обтяження нерухомого майна - заборон на нерухоме майно для ОСОБА_1 як власника нерухомого майна, передбачені п. 1.7.1 договору іпотеки) та скасування Реєстраційної дії № 2 про реєстрацію іпотеки, оскільки вказані реєстраційні дії вчинено на підставі недійсного договору іпотеки, та вони порушують законне право позивача мирно володіти своїм майном.

4. Доводи позивача та третьої особи, яка підтримала позицію позивача, щодо суті позовних вимог.

(1) позивач є власником квартири за адресою АДРЕСА_2 та заявив як вододіючий власник негаторний позов про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні своїм правом власності;

(2) ОСОБА_1 не заперечує право власності ТОВ «Будівельна компанія «Печерська тераса» на зазначену квартиру та не здійснював за собою державну реєстрацію права власності на таку квартиру;

(3) кредитні кошти ОСОБА_1 не було отримано та відповідно не такі кошти не були перераховані на рахунок позивача в якості оплати за придбання квартири, що встановлено судовими рішеннями у справах №752/30909/21 та №2-1077/11, які набрали законної сили;

(4) отже, Кредитний договір та Іпотечний договір від 19.12.2008 є такими, що не створили для сторін правових наслідків, зокрема і для ОСОБА_1 щодо зобов`язання з повернення кредиту який, насправді, не було отримано;

(5) існуючі реєстрації обтяжень перешкоджають позивачеві як володіючому власнику майна розпоряджатися належним йому майном;

(6) позивачем обрано ефективний спосіб захисту порушеного право з урахуванням правових висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2024 у справі №496/1059/18.

Третя особа - ОСОБА_1 підтримав позов позивача та зазначив, що не є власником квартири за адресою АДРЕСА_2 , а також кредитні кошти у розмірі 1 мільйон гривень від Банку не отримував.

5. Заперечення відповідачів щодо суті позовних вимог.

У зв`язку з відсутністю у відповідача-1 зареєстрованого електронного кабінету в ЄСІТС та з метою повідомлення відповідача-1 про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 08.01.2025 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань, а саме: 01033, м. Київ, вул. Жилянська, буд. 41-а.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи повернення поштового відправлення, ухвала суду від 08.01.2025 була повернута до Господарського суду міста Києва.

У подальшому суд також надсилав на адресу місцезнаходження відповідача-1 ухвали-виклики з повідомлення про наступні дати судових засідань у справі, втім, усі поштові відправлення з вкладеними ухвалами суду були повернуті до Господарського суду міста Києва або з відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання», або з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Зі змісту пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що день невдалої спроби вручення поштового відправлення за адресою місцезнаходження відповідача, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, вважається днем вручення відповідачу ухвали.

Також у відповідності до частини 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.12.2020 у справі № 902/1025/19 Верховний Суд звернув увагу на те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18).

Окрім цього, в ухвалі від 08.01.2025 про відкриття провадження у справі суд повідомляв відповідача-1, що у відповідності до статті 6 та статті 42 Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України № 3200-ХІ, що введений в дію 18.10.2023 відповідач-1 зобов`язаний зареєструвати «Електронний кабінет» в ЄСІТС.

Однак, відповідач-1 не виконав обов`язок, який передбачений частиною 6 статті 6 Господарського процесуального кодексу України щодо реєстрації «Електронного кабінету» в ЄСІТС.

Також, суд зазначає, що у відповідності до частини 2 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Судові рішення також можуть публікуватися в друкованих виданнях із додержанням вимог цього Закону.

Згідно із частиною 1 статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

З урахуванням наведеного, відповідач-1 не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалами Господарського суду міста Києва від 08.01.2025, від 20.02.2025, від 02.04.2025, від 14.05.2025, від 06.06.2025, від 27.06.2025, від 28.08.2025у справі №910/14797/24 у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Проте відповідач-1 правом на подання відзиву в даній справі не скористався, заяв про продовження чи поновлення пропущеного процесуального строку до суду не подавав.

Приписами частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідач-2 проти задоволення позовних вимог заперечує з наступних підстав:

(1) ОСОБА_1 є законним власником квартири, що встановлено також в судовому рішенні у справі №752/13903/15-ц та проведеною реєстрацією правочину (нотаріально засвідченого договору купівлі-продажу від 19.12.2008 року про придбання квартири ОСОБА_1 у позивача в реєстрі правочинів, що відповідно до діючого на той час законодавства прирівнювалось до реєстрації в Реєстрі речових прав на нерухоме майно);

(2) Твердження про те, що, ОСОБА_1 не виконав умови Договору купівлі-продажу від 19.12.2008, а саме не перерахував кошти за придбану квартиру позивачеві є безпідставними, оскільки, в самому договорі, а саме пункті 4, представником позивача директором Сукмановою О.В. було підтверджено підписом факт повного розрахунку за продану квартиру в розмірі 1380000,00 грн., та те, що позивач не має будь-яких фінансових претензій до ОСОБА_1 ;

(3) ОСОБА_1 не просив визнати недійсними Іпотечний договір та Кредитний договір від 19.12.2008, укладені між ним та Банком, що підтверджує їх дійсність та обов`язковість виконання, а у задоволенні позову ОСОБА_1 про розірвання договору іпотечного кредиту та припинення зобов`язань по Іпотечному договору судом було відмовлено;

(4) позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки, про події, які мали місце у 2008 році позивачу було відомо ще у 2008 році, а саме в грудні позивач підписав нотаріально засвідчений договір купівлі-продажу квартири, нотаріальні дії вчинялись за адресою місцезнаходження Банку (Відповідача-1), де в той же день між Банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір в простій письмовій формі та іпотечний договір квартири, який були посвідчені тим самим приватним нотаріусом ( ОСОБА_2 ), яка і посвідчувала договір купівлі- продажу між позивачем та ОСОБА_1 ;

(5) фактично відповідач-2 не вчиняв жодних дій щодо порушення прав позивача, оскільки майно було передано в іпотеку ОСОБА_1 для забезпечення виконання кредитного договору по поверненню 1 мільйона гривень

(6) ДІУ на оплатній основі за 1 мільйон гривень придбало право вимоги до ОСОБА_1 та право вимоги по іпотечному договору як акцесорне зобов`язання, яке забезпечувало виконання основного, а тому відповідач-2 є добросовісним іпотекодержателем майна.

6. Оцінка доказів судом та висновки суду.

Предметом позову є:

- скасування державної реєстрації в Державному реєстрі іпотек обтяження за №8314550 від 29.12.2008 на нерухоме майно (квартиру АДРЕСА_3 ), де іпотекодержателем виступає відповідач -2, а іпотекодавцем - ОСОБА_1 (далі по тексту Реєстраційна дія № 2)

- припинення в Державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обтяження на таке нерухоме майно -квартиру АДРЕСА_3 (реєстраційний номер обтяження: 8313329, зареєстровано: 19.12.2008), власником є ОСОБА_1 (далі по тексту Реєстраційна дія № 1)

Предметом спору є спірна квартира АДРЕСА_3 , а саме усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нею шляхом скасування та припинення реєстрацій заборон та обтяжень нерухомого майна.

Підставами позову позивач визначає те, що він є законним власником нерухомого майна квартиру АДРЕСА_3 з 2007 року (майна придбано позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 14.06.2007 року), про що відсутні відомості у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, проте відповідно до діючого на той час законодавства позивач є власником на підставі нотаріально посвідченого договору-купівлі продажу, зареєстрованого в Єдиному реєстрі правочинів, за яким позивач набув прав власності на нерухоме майно як покупець. Позивач стверджує, що в 2007 році він здійснив реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме на квартиру АДРЕСА_2 шляхом реєстрації свого права в реєстровій книзі КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації», що є належним способом реєстрації (Інформаційні довідки БТІ від 22.10.2020 та від 19.04.2011).

Позивач стверджує, що не дивлячись на те, що він уклав нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу від 19.12.2008 про відчуження квартири ОСОБА_1 , такий договір останнім не був виконаний в частині оплати, а також реєстрації в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 ніколи не було здійснено. В 2023 році договір купівлі-продажу від 19.1.2008 року було розірвано за рішенням суду, в зв`язку з його неналежним виконанням ОСОБА_1 , проте відмовлено у визнанні за позивачем права власності на квартиру, оскільки ОСОБА_1 визнавав право власності позивача на квартиру та оспорював прав власності позивача.

Враховуючи викладене, на думку позивача, ОСОБА_1 не набув права власності на таке нерухоме майно-квартиру, а тому всупереч вимогам закону уклав 19.12.2008 іпотечний договір з Банком про передачу такого майна в іпотеку для забезпечення виконання кредитного договору, не будучи власником нерухомого майна, переданого в іпотеку.

За твердженням позивача, іпотечний договір від 19.12.2008 року, укладений між Банком як іпотекодержателем для забезпечення виконання кредитного договору від 19.12.2008 року, та ОСОБА_1 є недійсним, оскільки майно, передане в іпотеку належить позивачеві, а не ОСОБА_1 , і фактично предмет іпотеки (квартира) належить позивачеві на праві приватної власності з 14.06.2007 року (момент реєстрації правочину, за яким позивач придбав квартиру), по теперішній час (абз. 6 стор. 49 Т. І м.с.), і ніколи з власності позивача не вибувало.

В подальшому, 29.12.2008 за договором відступлення права вимоги Банк відступив ДІУ (відповідач-2) права вимоги до ОСОБА_1 по кредитному договору та договору іпотеки.

Отже, позивач вважає, що саме Банк та ДІУ перешкоджають йому як власнику нерухомого майна у здійсненні правомочностей права власності, а тому позивачем за його твердженням заявлено позов до вказаного складу відповідачів про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов), які відповідачі йому чинять через наявність в Реєстрі заборон заборони на відчуження та в Реєстрі іпотек обтяження на нерухоме майно.

Для вирішення спору по суті суду належить вирішити такі питання:

1. Хто є власником спірного нерухомого майна відповідно до Даних реєстру речових прав на нерухоме майно на момент подання позову та розгляду справи судом?

2. Чи виникло таке титульне право власності у позивача та третьої особи, які придбали нерухоме майно на підставі нотаріально-посвідчених договорів, зареєстрованих в реєстрі правочинів, проте права на нерухоме майно були зареєстровані позивачем у відповідних органах Бюро технічної інвентаризації, а доказів здійснення такої реєстрації за третьою особою матеріали справи не містять?

3. Чи є підтвердженим факт права власності позивача на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_3 на момент подання позову (теперішній час), в зв`язку з розірванням договору купівлі-продажу між позивачем та третьою особою за рішенням суду через неналежне його виконання (чи повертається позивачу його право власності «автоматично» після розірвання договору, в зв`язку з істотним порушенням зобов`язання)?

4. Чи може бути захищені права позивача (у разі їх порушень) шляхом подання негаторного позову до визначених у позові відповідачів?

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, Суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступних міркувань.

1. Висновки суду про відсутність зареєстрованого (титульного) права власності на нерухоме майно у Державному реєстрі права власності на нерухоме майно за будь-якою особою як на момент вчинення правочинів у грудні 2008 року, так і на теперішній час.

Згідно Інформаційної довідки №211435623 від 04.06.2020 (том 1, а.с. 23) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру прав власності на нерухоме мано, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (далі - Державний реєстр речових прав на нерухоме майно) , а також Інформаційної довідки №407677959 від 11.12.2024 з вказаного реєстру (том 1, а.с. 80), Інформаційної довідки № 441838628 від 02.09.2025 вбачається, що згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, як до подання прозову, так і на момент розгляду справи та прийняття рішення, право власності за позивачем на нерухоме майно - квартира АДРЕСА_3 не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав (Реєстрі прав власності), як і не було зареєстровано за жодною іншою особою.

Згідно Інформаційних довідок №211435623 від 04.06.2020, №407677959 від 11.12.2024, № 441838628 від 02.09.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) вбачається, що в Реєстрі заборон відчуження нерухомого майна власником квартири з значиться ОСОБА_1 і щодо такого нерухомого майна встановлено заборону на підставі договору іпотеки від 19.12.2008 року (оскаржувана Реєстраційна дія № 1 від 19.12.2008), наразі відповідно до Реєстраційної дії № 8314550 іпотекодавцем на об`єкт обтяження - квартира за адресою АДРЕСА_2 , значиться ОСОБА_1 (тобто третя особа), а іпотекодержателем - Державна іпотечна установа (тобто відповідач-2). Підстави обтяження: Договір відступлення права вимоги №2507/08 ( ОСОБА_1 ), 29.12.2008, Приватний нотаріус Кабаєва А. А. (оскаржувана Реєстраційна дія № 2 від 29.12.2008)

Отже, суд робить висновок, що за жодною особою (в тому числі і за позивачем та Третьою особою) в Реєстрі прав власності на нерухоме майно не було зареєстровано відповідних прав власності, проте 19.12.2008 щодо ОСОБА_8 було внесено дані як про власника квартири у Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

2. Відповідаючи на питання чи виникло право власності у позивача та третьої особи, які придбали нерухоме майно на підставі нотаріально-посвідчених договорів, зареєстрованих в реєстрі правочинів, без реєстрації в Єдиному державному реєстрі речових прав (Реєстрі прав власності на нерухоме майно) відповідно до діючого на той час законодавства, суд звертається до наступних норм матеріального права та посилається на висновки ВП ВС щодо застосування таких норм права.

Позивач вважає, що ним було зареєстровано право власності відповідно до норм статті 334 ЦК України, яка діяла в редакції станом на момент укладення правочину та відповідно до діючого порядку реєстрації на момент укладення договору від 14.06.2007 року, а саме шляхом реєстрації права власності в реєстрових книгах КП «БТІ» 09.07.2007 року за реєстровим №6964, і вважає, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав не була безумовною умовою виникнення у позивача прав власності на нерухоме майно.

Всупереч своїй власній позиції щодо відсутності необхідності реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно станом на червень 2007 рік, і достатності нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу та реєстрації такого правочину в реєстрі правочинів, а також реєстрації права власності в паперовому вигляді через органи місцевої влади - Бюро технічної інвентаризації, позивач вважає, що ОСОБА_1 станом на грудень 2008 року мав провести таку реєстрацію в Державному реєстрі речових прав, і відсутність такої реєстрації означає, що ОСОБА_1 не набув титул власника.

Суд зазначає, що з 03.08.2004 року набув чинності Закон України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень» (далі Закон 1952-IV ).

На момент нотаріального посвідчення договору як в червні 2007 (на підставі даного правочину набув право власності на квартиру позивач), так і в грудні 2008 (на підставі даного правочину набув право власності на квартиру ОСОБА_1 (третя особа) року Закон 1952-IV діяв в редакції від 29.01.2006 року, яка залишалась незмінною до 01.05.2009 року, норми якого передбачали, що речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому законом. Правочини щодо нерухомого майна вчиняються, якщо право власності на це майно зареєстровано відповідно до цього Закону (частини 1,6 статті 3).

Проте, ні позивач в 2007 році, ні третя особа у 2008 році не здійснили реєстрації права власності відповідно до норм Закону України № 1952-IV в редакції від 29.01.2006 року, хоча і відповідні нотаріально-посвідчені правочини були вчинені щодо спірного майна як у червні 2007 року, так і в грудні 2008 року.

Висновки щодо застосування норм права, зокрема щодо необхідності державної реєстрації права власності на нерухоме майно відповідно до Закону 1952-IV в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, придбане до 01 січня 2013 року, та моменту набуття права власності за відсутності державної реєстрації права власності на придбане нерухоме майно, було зроблено у Постанові ВП ВС від 22.06.2021 року у справі № 334/3161/17 (пункти 75-77), а саме:

«Якщо ЦК України та інший нормативно-правовий акт, що має юридичну силу закону України, містять однопредметні норми, що мають різний зміст, то пріоритетними є норми ЦК України.

Суперечність між одночасно чинними нормами частини третьої статті 3 Закону № 1952-IV (у редакції Закону № 1878-VI) та частини четвертої статті 334 ЦК України (у редакції, чинній до 01 січня 2013 року) слід вирішувати на користь норми ЦК України: до 01 січня 2013 року право власності в набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини четвертої статті 334 цього Кодексу - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину.

Особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності».

Велика Палата Верховного Суду вважає, що особа, яка здійснила державну реєстрацію правочину відповідно до норм статей 334, 657 ЦК України, набула титул власника майна. У свою чергу, необхідність реєстрації права на нерухоме майно (на момент виникнення спірних правовідносин та до 01 січня 2013 року) не впливала на виникнення в покупця нерухомості прав власника на це майно (пункт 31 ВП ВС від 22.06.2021 року у справі № 334/3161/17).

Згідно частини 3, 4 статті 334 ЦК України, що була чинна на момент укладення Договорів купівлі-продажу про придбання майна як позивачем 14.06.2007, так і придбання майна ОСОБА_1 19.12.2008 - право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення договору, або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (тобто з моменту реєстрації договору).

Прив`язка моменту виникнення прав на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, саме до моменту такої реєстрації прав була здійснена в редакції частини четвертої статті 334 ЦК України, яка набрала чинності з 01 січня 2013 року (підпункт 4 пункту 3 розділу І, пункт 1 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1878-VI).

Станом як на червень 2007 року, так і грудень 2008 року питання виникнення у набувача права власності на нерухоме майно у разі його відчуження за договором було врегульовано досить суперечливо:

-в ЦК України містилися норми як про державну реєстрацію прав, так і правочинів (частина друга статті 182 (реєстрація прав), статті 210, 334, 657 (реєстрація правочинів),

- за нормами Закону України № 1952-IV, який на дату набуття вчинення правочинів в червні 2007 та в грудні 2008 року був чинний у редакції Закону України від 29.01.2006 року, а саме пункт 5 розділу V, до створення єдиної системи органів реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру прав у складі державного земельного кадастру реєстрація об`єктів нерухомості проводиться комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації.

11.02.2010 було прийнято Закон№ 1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України», яким було викладено Закон № 1952-IV в повністю новій редакції та встановлено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно в порядку, визначеному цим Законом, здійснюється з 1 січня 2013 року. (пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1878-VI).

Відповідно до частини 4 статті 3 Закону № 1952-IV (в редакції Закону № 1878-VI), Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов:

- якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або

- якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

У постанові від 22.06.2021 року у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що якщо до 01.01.2013 року, власник у межах свого суб`єктивного права власності реалізовує свої правомочності, висловивши свою волю на відчуження об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація правочину завершує перехід права власності ( право власності на об`єкт припиняється у продавця і, відповідно, виникає в покупця), тобто покупець набуває не лише правомочності власника, а й сам титул без Державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Отже, відповідаючи на питання 2, суд робить висновок, що ні позивач (ТОВ «БК «Печерська Тераса»), який придбав квартиру за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від14.06.2007 (зареєстрований в реєстрі правочинів), ні ОСОБА_1 , який придбав квартиру у позивача за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 19.12.2008 року (зареєстрований в реєстрі правочинів), відповідно до діючого на той час законодавства не мали реєструвати свій титул власника (визнання державою та повідомлення необмеженому колу осіб факту виникнення у особи права власності на нерухоме майно) в Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

До 01 січня 2013 року таке право власності на об`єкт нерухомості (квартиру) виникло як у позивача, так і у третьої особи, на підставі нотаріально посвідченого правочину, який було зареєстровано в державному реєстрі правочинів.

При цьому, реєстрація позивачем права власності в книгах паперової форми Бюро технічної інвентаризації, не може свідчити про момент виникнення права власності (прав титульного власника) саме з моменту такої реєстрації, оскільки такий момент визначається відповідно до нормам ЦК України і зазначався в самих нотаріально-посвідчених договорах та визначається з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.

Отже, позивач набув право власності на квартиру на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 14.06.2007 року, відповідно до норм статті 210, 334, 657 ЦК України і про це зазначено в пункті 13 договору ( з моменту державної реєстрації договору він вважається вчиненим, укладеним і відбувається перехід права власності).

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (стаття 316 ЦК України). Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 статті 319 ЦК України) .

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Ці положення закону кореспондуються зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право вільно володіти своїм майном.

В подальшому, реалізуючи свою правомочності власника квартири, які ніяким чином не були обмежені та набуті позивачем в момент реєстрації нотаріально посвідченого договору від 14.06.2007 року, позивач на підставі власного волевиявлення уклав з третьою особою договір купівлі-продажу квартири від 19.12.2008, і відповідно до норм статті 210, 334, 657 ЦК України, а також зазначеного в пункті 11 договору, право власності на квартиру у покупця ( ОСОБА_1 ) виникло з моменту нотаріального посвідчення та державної реєстрації цього договору, і таке право відповідно до діючого на той час законодавства не підлягало реєстрації в Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

На вимогу суду, відповідач-2 разом з додатковими поясненням від 22.09.2025 року надав також надав відповідь на запит Приватного нотаріуса Кабаєвої А.А. разом з витягом № 6855425 з Державного реєстру правочинів, який додатково підтверджує що договір купівлі-продажу від 19.12.2008року було зареєстровано в Державному реєстрі правочинів.

Отже, суд робить висновок, що у ОСОБА_1 станом на грудень 2008 року були відсутні зобов`язання зареєструвати своє право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, зокрема в розділі Реєстрація право власності на нерухоме майно, оскільки такий реєстр взагалі не функціонував до 01.01.2013 року, а норми кодексу, які мали вищий пріоритет пов`язували момент переходу права власності на нерухоме майно з фактами нотаріального посвідчення договору, та реєстрації такого договору в Реєстрі правочинів.

З цих підстав, суд критично оцінює твердження позивача, що ОСОБА_1 не набув права власності на квартиру за нотаріально засвідченим договором купівлі-продажу від 19.12.2008, оскільки не виконав обов`язку, встановленого Законом України № 1952-IV про реєстрацію свого права власності чи то в органах бюро технічної інвентаризації (до 01.01.2013), чи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (після 01.01.2013).

На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 набув всіх правомочностей власника в момент укладення та реєстрації договору купівлі-продажу від 19.12.2008 та міг на підставі власного волевиявлення розпоряджатися вказаним нерухомим майно, в тому числі і шляхом передачі належного йому на праві власності нерухомого майна в іпотеку.

3. Суд оцінює як такі, що не відповідають вимогам чинного законодавства, та є помилковими та не підтвердженими належними та допустимими доказами, посилання позивача на те, що квартира, ніколи не вибувала з його власності, оскільки він лишається єдиним власником, на підставі того, що він провів реєстрацію свого права власності в Бюро технічної інвентаризації та сплачує щодо цього майна податок з нерухомого майна, а розірвання за рішенням суду договору купівлі-продажу від 19.12.2008 року між позивачем та ОСОБА_1 , в зв`язку з його неналежним виконанням ОСОБА_1 по сплаті коштів, означає повернення права власності позивачу.

Як вже було описано судом вище, 19.12.2008 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено нотаріально посвідчений та зареєстровани договір купівлі-продажу від 19.12.2008 року, за яким ОСОБА_1 набув віх правомочностей власника на квартиру, і реалізуючи вказані правомочності одночасно з договором купівлі-продажу уклав з Банком (відповідачем-1) договір іпотеки, за яким передав квартиру в іпотеку банку для забезпечення виконання зобов`язань за Іпотечним кредитом від 19.12.2018. Таке одночасне укладення договору купівлі-продажу було передбачено статтею 18 Закону України «Про іпотеку».

Через тривалий час після укладення договору купівлі-продажу (майже через 17 років), позивач звернувся до суду з позовом про розірвання договору купівлі-продажувід 19.12.2008 року укладеного між ним та ОСОБА_1 , де вказав, що договір ОСОБА_1 не було виконано належним чином, оскільки позивач коштів за квартиру не отримав, і звернувся з позовом до суду про розірвання вказаного договору та визнання за позивачем права власності на квартиру.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22.11.2023 у справі №752/30909/21 договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ТОВ "Будівельна компанія "Печерська тераса" та ОСОБА_1 , у порядку частини 2 статті 651 ЦК України було розірвано, у задоволенні позовних вимог про визнання права власності - відмовлено.

Згідно частин 2, 3 статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Отже, зобов`язання сторін (ТОВ «Будівельна компанія «Печерська Тераса» та ОСОБА_1 ) за Договором купівлі-продажу квартири від 19.12.2008 є припиненими з 28.12.2023 (дата набрання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22.11.2023 у справі №752/30909/21 законної сили).

Дослідивши зміст рішення у справі № 752/30909/21, суд встановив, що рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22.11.2023 у справі №752/30909/21 щодо розірвання Договору купівлі-продажу від 19.12.2022 у порядку статті 651 ЦК України, прийнято з посиланням на статтю 82 ЦПК України (обставини, що не потребують доказування), а саме щодо обставин, встановлених рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 22.04.2011р. у справі №2-1077/11 (залишене без змін ухвалою апеляційної інстанції) за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , третя особа ТОВ «КБ «Арма» про стягнення заборгованості за Кредитним договором від 19.12.2008.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 22.04.2011р. у справі №2-1077/11 було відмовлено у задоволенні позову ДІУ про стягнення з ОСОБА_1 кредитних коштів, в зв`язку з наявним простроченням виконання грошового зобов`язання, оскільки за оцінкою суду наявних доказів у справі, позивач не довів, що Банком був фактично наданий кредит ОСОБА_1 . Суд також оцінив у справі про стягнення заборгованості за кредитом обставини набуття ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно, за такою оцінкоюб Солом`янського районного суду міста Києва фактично ОСОБА_1 квартиру не отримав, весь час з моменту укладення договору купівлі-продажу від 19.12.2008 по час звернення з позовом у справі, ОСОБА_1 не був фактичним власником квартири.

За оцінкою суду у справі № 752/30909/21, у зв`язку з істотним порушенням договору купівлі-продажу від 19.12.2008 року з боку ОСОБА_1 , а саме у зв`язку з не виконанням умови договору про оплату вартості квартири, договір купівлі продажу підлягає розірванню.

При цьому в цивільній справі № 752/30909/21 право позивача на повернення йому нерухомого майна у власність не було захищено, у задоволенні позову про визнання права власності на нерухоме майно було відмовлено.

Суд у цивільній справі № 752/30909/21 не надав оцінки змісту договору купівлі-продажу від 18.12.2008, за яким директор позивача стверджував про повну оплату вартості нерухомого майна у розмірі 1380000,00 грн. (тобто у сумі більшій, ніж сума кредиту), а лише зазначив, що рішенням ОСОБА_9 суду встановлено факт не надання кредитних коштів ОСОБА_1 . Банком у розмірі 1000000,00 грн., що є преюдиційною обставиною, проте не надав оцінку тому, що сума оплати за нерухоме майно перевищувала суму кредитних коштів, не надав оцінки факту визнання позивачем на момент укладення договору факту оплати до підписання договору купівлі-продажу. А також послався на те, що не може застосувати строк позовної давності, оскільки така заява було зроблена ДІУ, яка у справі виступала стороною процесу, а не стороною спору.

В свою чергу, відповідачем надано в матеріали справи рішення Голосіївського районного суду від 05.03.2020 у справі №752/13903/15-ц (залишене без змін постановою апеляційної інстанції) за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «КБ «Арма», Державної іпотечної установи, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кабаєва А. А. про розірвання Іпотечного договору від 19.12.2008 та припинення іпотечного договору. У задоволенні позову ОСОБА_1 судом відмовлено.

У рішенні Голосіївського районного суду від 05.03.2020 у справі №752/13903/15-ц суд встановив наступне:«…твердження позивача про те, що він не був та не є власником квартири є безпідставними та такими, що не відповідають дійсності. До того ж, ОСОБА_1 ні договір про іпотечний кредит № 21/02-N/77 від 19.12.2008 року, ні Іпотечний договір від 19.12.2008 року не оскаржував, що підтверджує їх дійсність. Враховуючи, що ОСОБА_1 придбав зазначену квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири, яка, в подальшому, стала предметом іпотеки, відтак останній не був позбавлений того, на що розраховував при укладенні договору про іпотечний кредит, а тому, відсутні підстави для його розірвання та відповідно для припинення іпотеки».

Постановою Київського апеляційного суду від 07.10.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишено без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду від 05.03.2020 у справі №752/13903/15-ц без змін. Зокрема, апеляційний суд зазначив: «при цьому, ОСОБА_1 , протягом семи років не ставив питання про визнання кредитного договору неукладеним або недійсним. Будь-яких звернень до банківської установи, правоохоронних органів щодо можливих шахрайських дій позивачем не надано. З умов, підписаного сторонами, іпотечного договору вбачається, що предмет іпотеки належить ОСОБА_1 на підставі укладеного договору купівлі-продажу квартири від 19 грудня 2008 року за реєстровим № 3313. Відповідні записи зареєстровані в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек. Отже мета укладення договору про іпотечний кредит позивачем реалізована, квартира ним придбана. Підстави для розірвання кредитного договору та припинення іпотечного договору відсутні».

У п.7.10 постанови від 01.09.2020 у справі №907/29/19 Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо.

Потрібно чітко розмежовувати преюдиційні обставини, які не підлягають повторному доказуванню, та правову оцінку, надану судом певному факту.

Отже, за результатами дослідження змісту рішень у цивільних справах № 752/30909/21, № 2-1077/11, № 752/13903, суд приходить до висновку, що даними рішеннями судами здійснено різну оцінку юридичних фактів та по різному оцінено стан виконання договорів купівлі-продажу, Іпотечного кредиту та Іпотечного договору, проте такі оцінки, які є взаємосуперечливими, не є преюдиційною обставинами для суду при розгляді даної справи.

Разом з тим, суд важає, що при розгляді вказаних цивільних справ встановлено обставини фактичного укладення договорів купівлі-продажу нерухомого майна між ТОВ «БК «Печерська тераса» та ОСОБА_1 , укладення між Банком та ОСОБА_1 договору іпотечного кредиту, Іпотечного договору, та укладення між Банком та ДІУ договору про відступлення права вимоги, що і є обставинами, які не потребують доказуванню при розгляді даної справи.

Твердження позивача про те, що рішеннями судів в цивільних справах встановлено преюдиційні обставини для вирішення спору у даній справі про відсутність у ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно, і відповідно відсутність права розпорядження таким майном шляхом укладення іпотечного договору, що свідчить про недійсність такого договору, а також про неналежне виконання Банком кредитного договору, що свідчить про порушення ОСОБА_1 зобов`язань по оплаті нерухомого майна перед позивачем за договором купівлі-продажу від 19.12.2008, суд вважає помилковим, оскільки це не обставини, встановлені судом, а правова оцінка судами вищевказаних обставин та порядку виконання договорів сторонами, і така оцінка не є фактом, що не підлягає доказуванню при розгляді іншого спору.

4) чи наявне у позивача порушене право володіючого власника нерухомого майна на момент звернення до суду з даним позовом.

Підставами позову стали твердження позивача, що він є володіючим власником, який зареєстрував своє право власності відповідно до діючого на той час законодавства, і підстава, на якій він в здійснив своє волевиявлення про відчуження нерухомого майна відповідача, відпала, в зв`язку з розірванням рішенням суду договору купівлі-продажу укладеного позивача, а отже ОСОБА_1 ніколи не був власником нерухомого майна, тому не мав право передавати таке майно в іпотеку.

Позивач також обґрунтовує позов тим, що наявність Реєстраційної дії № 1 про заборону відчуження нерухомого майна-квартири та Реєстраційної дії № 2 про іпотеку квартири, іпотекодержателем якої є ДІУ, перешкоджає позивачеві як фактично володіючому квартирою власнику (позивач стверджує, що з його фактичного (фізичного) володіння квартира не вибувала) здійснювати свої правомочності власника майна щодо введення в титульне володіння (реєстрація права в Реєстрі) та розпорядження таким майном.

Проте твердження позивача про те, що він автоматично після розірвання договору продовжує залишатися власником нерухомого майна - квартири на підставі того, що договір купівлі-продажу від 19.12.2008 між ним та третьою особою було розірвано за рішенням суду, в зв`язку з його фактичним невиконанням, суд вважає помилковим.

Якщо договір, на підставі якого друга сторона набула право власності на майно, розірвано, то друга сторона автоматично не втрачає права власності на це майно, а перша сторона не набуває права власності. При цьому відповідно до статті 392 ЦК України саме власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тому позовна вимога про визнання права власності на майно не відповідає належному способу захисту права особи, яка право власності на це майно не набула.

Водночас унаслідок розірвання договору, на виконання якого одна сторона передала майно, не одержавши зустрічного задоволення, виникає зобов`язання, за яким друга сторона повинна повернути майно першій стороні у володіння і у власність, а перша сторона має кореспондуюче право вимагати виконання цього обов`язку. Способом захисту позивача в цьому разі є примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України). Позовна вимога про стягнення майна з відповідача на підставі приписів глави 83 ЦК України відповідає такому способу (пункти 58-61 постанови ВП ВС від 08.09.2020 у справі № 916/667/18).

Позов власника майна про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов) відповідає способу захисту, визначеному у пункті 3 частини другої статті 16 ЦК України, припинення дії, яка порушує право. Цей спосіб захисту пов`язаний зі вчиненням іншою особою незаконних дій, спрямованих на порушення права, належного особі. Натомість, якщо вчинене особою порушення було можливе лише як вчинене певною особою (в даному випадку це ОСОБА_1 ) через її статус у договірному чи іншому зобов`язальному правовідношенні з власником, то негаторний позов не може бути заявлено, а право власника має захищатися за допомогою зобов`язально-правових способів .

Вказана правова позиція викладена в пунктах 88-94 постанови ВП ВС від 02.11.2022 у справі № 922/3166/20.

На переконання суду, за встановлених фактичних обставин справи, належним способом захисту права власності позивача, буде звернення позивача з позовом до ОСОБА_1 про повернення нерухомого майна власникові в натурі, і рішення суду у випадку задоволення позову, може бути підставою відповідно до статті 26 Закону № 1592-V, для внесення до Реєстру реєстрації права власності позивача.

Відповідачем за таким позовом має бути сторона договору купівлі-продажу, а саме ОСОБА_1 , а не визначені у даній справі відповідачі.

Такий належний спосіб захисту позивачем (ТОВ «БК «Печерська тераса) до ОСОБА_1 , який набув прав власності на квартиру, ні у цивільній справі № 752/30909/21, ні в будь-якій іншій справі не заявлявся, принаймні позивачем не було про це повідомлено суду при розгляді даної справи.

Умовою задоволення негаторного позову щодо нерухомого майна є встановлення судом 1) наявності у позивача права власності на нерухоме майно (права володіння таким майном юридично - титульний власник), а не встановлення факту фізичного володіння нерухомим майном (фізичного знаходження в ньому) 2) протиправності дій відповідачів у справі, які перешкоджають власникові майна.

Із запровадженням державної реєстрації прав власності на нерухоме майно з 01.01.2013 року функцію володіння, зокрема функцію оголошення такого права, виконує саме реєстрація, а не фізичне зайняття нерухомості. У таких випадках особа, за якою зареєстроване право власності, може захищатися від порушення свого права власності негаторним позовом.

Проте судом встановлено, що право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_3 в Реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстрі прав власності) взагалі не було зареєстровано за жодною особою, в тому числі і за позивачем, що пов`язано з тим, що передача права власності за нотаріально посвідченими правочинами відбувалась до 01.01.2013 року, і на той момент ЦК України встановлював інші підстави для набуття права власності. Проте дані щодо ОСОБА_1 , як власника квартири були внесені до Реєстру заборон були внесені 19.12.2008 року, після укладення договору купівлі-продажу між ТОВ «БК «Печерська тераса» та ОСОБА_1 .

В даній справі суд вважає, що у позивача на момент звернення з позовом до суду і прийняття рішення судом відсутнє юридично встановлене право володіння як складова права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_3 .

За таких обставин, суд робить висновок, що на момент звернення з даним позовом позивач не довів того, що він є власником нерухомого майна, і що він не вчинив правочин (договір купівлі-продажу від 19.12.2008) за власною волею, що стало підставою для припинення права власності позивача на нерухоме майно з 19.12.2008 року, і також не довів повернення такого права позивачеві після розірвання договору купівлі-продажу судом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, про захист якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (схожі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23) та від 16.11.2022 у справі №911/3135/20 (підпункт 8.47).

У підпунктах 11.82-11.85 постанови від 09.02.2022 у справі № 910/6939/20 та підпунктах 8.43-8.46 постанови від 16.11.2022 у справі № 911/3135/20 Велика Палата Верховного Суду вказувала, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Встановлення судом у даній справі відсутності порушеного права позивача визначеними в позові відповідачами, є окремою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

5) Суд також вважає, що твердження позивача про недійсність Іпотечного договору від 19.12.2008 року, оскільки майно в іпотеку передано не власником (третя особа на момент передачі в іпотеку не була власником нерухомого майна), як підстави для скасування/припинення реєстрації заборони та іпотеки на нерухоме майно, не відповідає встановленим вище обставинам справи.

Суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 з моменту укладення нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу від 19.12.208, зареєстрованого в реєстрі правочинів, на законних підставах володів нерухомим майном, і право позивача на повернення такого нерухомого майна в натурі від сторони договірного зобов`язання виникло тільки 28.12.2023 року -момент набрання законної сили рішенням Голосіївського районного суду міста Києві від 22.11.2023 року у справі №752/30909/21 про розірвання договору купівлі-продажу нерухомого майна від 19.12.2008 року, і рішенням суду було відмовлено у задоволенні позовних вимог ТОВ «БК «Печерська тераса» про визнання права власності на нерухоме майно.

За період правомірного володіння нерухомим майном ОСОБА_1 з 19.12.2008 він мав всі правомочності власника нерухомого майна, в тому числі, і право розпорядження таким майном шляхом його передачі в Іпотеку Банку, а тому твердження позивача про те, що реєстрації обтяження нерухомого майна, вчинені 19.12.2008 року та 29.12.2008 року порушували на момент вчинення його право власності на спірне нерухоме майно, не знайшли свого підтвердження при розгляді даного спору.

Відтак, суд приходить до висновку, що станом на 19.12.2008 ОСОБА_1 став власником, в тому числі і титульним власником нерухомого майна (квартири АДРЕСА_3 ) відповідно до діючого на той час законодавства, а відтак мав всі правомочності власника для передання такої квартири в іпотеку на підставі Іпотечного договору від 19.12.2008 для забезпечення виконання своїх зобов`язань за Іпотечним кредитом, а ТОВ «КБ «Арма» мало дійсне право вимоги до ОСОБА_1 .

Таке право вимоги банку за Кредитним та Іпотечним договором від 19.12.2008 перейшло до Державної іпотечної установи, як нового іпотекодержателя, на підставі договору про відступлення права вимоги від 29.12.2008.

Відповідно до статті 4 Закону «Про іпотеку» (Закон №898-IV) обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону, що узгоджується з п. 2 ч.1 ст. 4 Закону України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», іпотека підлягає державній реєстрації як речове право, похідне від права власності.

У практиці Великої Палати Верховного Суду закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно (див., зокрема, пункт 98 постанови від 21.12.2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 року у справі № 48/340 (підпункт 6.30), від 12.03.2019 року у справі № 911/3594/17 (підпункт 4.17), від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19 (підпункт 6.13).

Підстави припинення права застави визначені статтею 593 ЦК України, а іпотеки як окремого виду застави - статтею 17 Закону №898-IV.

Згідно з усталеною правовою позицією Верховного Суду (зокрема викладеною в постановах від 04.10.2018 у справі №908/2116/17, від 16.10.2018 у справі №924/1039/16, від 06.12.2023 у справі №906/227/20), аналіз наведених положень законодавства свідчить, що припинення іпотеки з інших підстав, ніж ті, що визначені в статті 17 Закону №898-IV та частині 1 статті 593 ЦК України, є можливим лише у випадку, коли така підстава припинення встановлена законом.

Оскільки суд прийшов до висновку про відсутність підстав для встановлення факту недійсності іпотечного договору від 19.12.2008, а рішенням у цивільній справі № 752/13903/15 від 05.03.2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання кредитного договору та припинення іпотечного договору, то відсутні підстави і для скасування/припинення реєстрацій про обтяження нерухомого майна.

Втім, з імперативних приписів статті 593 ЦК України та статті 17 Закону №898-IV вбачається, що іпотека не припиняється за обов`язками позичальника щодо заборгованості за кредитом, які існували на момент розірвання договору купівлі-продажу квартири для оплати якої був оформлений кредит.

Отже, розірвання Договору купівлі-продажу, що укладений між ТОВ «Будівельна компанія «Печерська тераса» та ОСОБА_1 саме по собі не є підставою для задоволення позову про скасування державної реєстрації права іпотеки від 29.12.2008 року за Державною іпотечною установою та припинення заборон ОСОБА_1 щодо нерухомого майна, внесеним на підставі Іпотечного договору від 19.12.2008 року, оскільки судом встановлено відсутність порушеного права позивача на момент вчинення такої реєстрації обтяження, і суд прийшов до висновку, що Банк та ДІУ не вчиняли неправомірних дій щодо порушення прав позивача.

Суд вважає, що у даній справі позивачем не доведено належними та допустимими доказами жодних порушень з боку відповідачів його прав власності на нерухоме майно, як і не доведено, власне наявності у позивача такого права власності на нерухоме майно.

Отже, посилання позивача в обґрунтування позовних вимог на висновки, зроблені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2024 по справі №496/1059/18, щодо ефективності способу захисту порушених прав власника нерухомого майна шляхом пред`явлення вимоги про скасування державної реєстрації права іпотеки - не є застосовними у даній справі, оскільки сформовані за інших обставин справи, а саме позивач у справі № 496/1059/18 ніколи не вчиняв дій по розпорядженню своїм майном шляхом його відчуження, а право власності на ту ж саму земельну ділянку виникло у іншої особи на підставі незаконних рішень органів місцевого самоврядування, які були скасовані рішеннями судів, оскільки було встановлено, що такі рішення взагалі не приймались відповідною радою, і особа, яка незаконного набула права власності на нерухоме майно не могла передати таке майно в іпотеку без порушення прав законного власника.

Отже, за встановлення відсутності права власності у позивача на нерухоме майно на момент звернення з позовом, таке право не може бути порушено відповідачами, суд відмовляє у задоволенні позову із самостійних підстав відсутності порушення прав позивача з боку відповідачів, а заява відповідача-2 про застосування строку позовної давності судом не розглядається.

6. Розподіл судових витрат.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, суд, керуючись статтею 129 ГПК України покладає судові витрати позивач на останнього, відповідачі про понесення ними судових витрат суду не повідомляли.

На підставі викладеного, керуючись ст. 13, 73-77, 86, 129, 182, 183, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Печерська Тераса» - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 17.10.2025.

Суддя Г. П. Бондаренко - Легких