cправа № 910/9126/24
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Волковицька Н. О. - головуючий, Міщенко І. С., Случ О. В.,
розглянувши у порядку письмового провадження заяву Державного підприємства «Адміністрація річкових портів»
про ухвалення додаткового рішення з розгляду
касаційної скарги Приватного акціонерного товариства «Судноплавна компанія «Укррічфлот»
на рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2024, додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.06.2025, додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.07.2025 у справі
за позовом Приватного акціонерного товариства «Судноплавна компанія «Укррічфлот»
до 1) Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України,
2) Фонду державного майна України,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів:
1) Державне підприємство «Адміністрація річкових портів»,
2) Державний реєстратор Відділу (Центру) надання адміністративних послуг Миронівської міської ради Обухівського району Київської області Іванюта Павло Сергійович,
про скасування державної реєстрації та витребування майна,
1. 30.09.2025 Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду (колегія суддів у складі: Волковицька Н. О. - головуючий, Міщенко І. С., Случ О. В.) за результатом розгляду касаційної скарги Приватного акціонерного товариства «Судноплавна компанія «Укррічфлот» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2024, додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.06.2025, додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.07.2025 у справі №910/9126/24 ухвалено постанову, якою скаргу залишено без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.
2. 06.10.2025 до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшла, сформована в електронному суді 04.10.2025, заява Державного підприємства «Адміністрація річкових портів» про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції у справі № 910/9126/24. У заяві викладено прохання стягнути з позивача 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
3. Позивач 15.10.2025 надіслав клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, яким просив відмовити у стягненні 10 000 грн витрат. Клопотання аргументоване тим, що йому відомо, що Сербулов О. В. є особою, яка входить у штат працівників Державного підприємства «Адміністрація річкових портів», а тому мав представляти інтереси третьої особи в порядку самопредставництва. Крім того, долучений акт прийому-передачі наданих послуг від 01.10.2025 №0110/04 не містить детального опису робіт.
4. Розглянувши заяву Державного підприємства «Адміністрація річкових портів», Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для її задоволення з огляду на таке.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ГПК України. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 244 ГПК України суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
За змістом частини першої статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною другою цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Згідно з частиною восьмою статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Разом з тим у частині п`ятій статті 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) пов`язаність цих витрат з розглядом справи; 2) обґрунтованість та пропорційність розміру таких витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
За змістом частини четвертої статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Крім того, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20). Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до частини шостої статті 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Зважаючи на наведені положення чинного законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
Отже, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою та дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись наведеними положеннями статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 12.01.2023 у справі № 910/8342/21.
5. 06.01.2019 Адміністрація (клієнт) уклала з адвокатом Сербуловим Олександром Володимировичем (адвокат) договір про надання правової (правничої) допомоги б/н (далі - договір), за умовами п. 1.1 якого адвокат приймає на себе доручення клієнта надати професійну правничу допомогу (юридичні послуги) на умовах, передбачених даним договором.
Відповідно до п. 6.2 договору гонорар складається з суми вартості послуг, що складається із фіксованого розміру та погодинної оплати.
Згідно з п. 6.3.2 договору сторони домовились, що одна година, витрачена адвокатом на переїзд до місць, визначених в п. п. 2.1.2, 2.1.3 цього договору (представництво інтересів в суді та будь-яких інших органах), з метою виконання цього договору, зараховується до часу надання адвокатом професійної правничої допомоги та розраховується виходячи з 50% розміру, визначеного в п. 6.3.1.1 цього договору.
Відповідно до п. 6.8 договору факт надання послуг підтверджується актом прийому-передачі наданих послуг із детальним переліком наданої правничої допомоги, підписаний представниками сторін. Клієнт протягом 2 робочих днів із дня одержання акта прийому-передачі наданих послуг, зобов`язується повернути адвокату підписаний акт прийому-передачі наданих послуг або мотивовану відмову у підписанні.
Згідно з п. 6.9 договору підставою для сплати гонорару є акт прийому-передачі наданих послуг.
Цей договір набирає чинності з моменту підсипання сторонами до його розірвання або виконання (п. 8.1 договору).
25.09.2025 сторони уклали додаткову угоду до договору, відповідно до якої доповнили Договір пунктом 1.48 наступного змісту: « 1.48. Адвокат приймає на себе доручення Клієнта надати професійну правничу допомогу (юридичні послуги): представництво інтересів Клієнта в судовому засіданні Верховного Суду у справі №910/9126/24 Господарського суду міста Києва.».
Отже, Державне підприємство «Адміністрація річкових портів» дотрималося вимог щодо строків звернення із заявою про ухвалення додаткового рішення та розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, а також подання відповідних доказів, у тому числі на виконання частини восьмої статті 129 ГПК, чому передувала відповідна заява, зроблена стороною у відзиві на касаційну скаргу.
У свою чергу, зі змісту матеріалів справи, а також поданих доказів убачається надання правничої допомоги, яка зазначена у акті прийому-передачі наданих послуг від 01.10.2025. Колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати, що заявлені витрати на правничу допомогу не відповідають критеріями реальності, розумності та співмірності.
У постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 (на яку посилається позивач), Велика Палата Верховного Суду зауважила, що частина третя статті 126 ГПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним. Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.
Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
Позивач вважає, що долучений акт прийому-передачі наданих послуг від 01.10.2025 №0110/04 не містить детального опису робіт. Однак, як вказувалося вище, у акті зазначено, що адвокатом Сербуловим О. В. надано послуги, а саме участь у судовому засіданні Верховного Суду у справі № 910/9126/24 30.09.2025. Обставини здійснення саме Сербуловим О. В. представництва у судовому засіданні підтверджуються змістом протоколу судового засідання та постановою Верховного Суду від 30.09.2025. Тобто, відсутні підстави вважати, що така послуга не була надана.
Таким чином, у акті прийому-передачі наданих послуг від 01.10.2025 № 0110/04 вказано яку саме правничу допомогу, в якому обсязі та вартості надано Державному підприємстві «Адміністрація річкових портів» і саме про стягнення витрат на цю правничу допомогу просить заявник. Отже, колегія суддів не вбачає підстав вважати, що зміст акта прийому-передачі наданих послуг від 01.10.2025 не містить опису, який би надавав йому можливість заперечувати факт надання таких послуг.
У свою чергу, інших змістовних доводів саме у контексті доведення невідповідності зазначених витрат критеріям розумності, реальності, співмірності, клопотання позивача не містить.
6. З урахуванням викладеного вище, зважаючи на рівень складності справи, надані адвокатом послуги, критерії розумності, справедливості та реальності судових витрат, на користь Державного підприємства «Адміністрація річкових портів» підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції у розмірі 10 000,00 грн.
Керуючись статтями 123, 126, 129, 244 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
1. Заяву Державного підприємства «Адміністрація річкових портів» про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат у справі № 910/9126/24 задовольнити.
3. Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідний наказ.
Додаткова постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий Н. О. Волковицька
Судді І. С. Міщенко