РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.10.2025Справа № 910/7312/25
За позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Племптахорепродуктор Зугреський"

до Російської Федерація в особі генеральної прокуратури Російської Федерації

про стягнення 970114238,43 грн

Суддя Сташків Р.Б.

Секретар судового засідання Гарашко Т.В.

Представники сторін:

від позивача - не з`явився;

від відповідача - не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Племптахорепродуктор Зугреський" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Російської Федерація в особі генеральної прокуратури Російської Федерації (далі - відповідач) про стягнення 970117238,43 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що збройною агресією Російської Федерації проти України позивачу завдано збитки у формі упущеної вигоди у загальному розмірі 970114238,43 грн, які позивач просить стягнути з відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.06.2025 відкрито провадження у справі №910/7312/25, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Протокольною ухвалою від 18.08.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 29.09.2025.

Ухвалою суду від 29.09.2025 відкладено судове засідання на 22.10.2025, у зв`язку із технічним збоєм системи «Електронний Суд».

22.10.2025 по місту Києву та області було здійснено масований ракетно-дроновий обстріл Російською Федерацією, у зв`язку із чим місто частково залишилось без електропостачання.

Представниця позивача в телефонному режимі повідомила суд, що немає змоги прийняти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції через відсутність у неї електроенергії та не заперечувала проти розгляду справи без її участі у судовому засіданні 22.10.2025.

Щодо повідомлення представника відповідача суд відзначає наступне.

24.02.2022 розірвано дипломатичні відносини між Україною і Російською Федерацією у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України. Функціонування закордонних дипломатичних установ України на території Російської Федерації та діяльність дипломатичних установ Російської Федерації на території України зупинено. Комунікація Міністерства закордонних справ України з органами державної влади Російської Федерації за посередництва третіх держав не здійснюється. У зв`язку з чим наразі унеможливлено сприяння органами дипломатичної служби України у переданні судових документів російській стороні (листи Міністерства закордонних справ України вих. №71/17-500-67127 від 04.09.2022 та вих. №71/17-500-77469 від 03.10.2022).

Також припинено доставку поштових відправлень до/з Російської Федерації з перших днів повномасштабного вторгнення.

Таким чином, передача будь-яких документів компетентним органам Російської Федерації, у тому числі дипломатичними каналами, наразі неможлива.

На переконання суду, неможливість виконання позивачем приписів п. 1 ч. 1 ст. 164, ч. 1 ст. 172 Господарського процесуального кодексу України з незалежних від позивача та об`єктивних причин не може слугувати підставою для відмови позивачу у доступі до правосуддя, право на яке гарантоване Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому, у зв`язку з викладеними вище обставинами суд не мав можливості для направлення ухвал суду ані безпосередньо на адресу відповідача, ані шляхом направлення доручення, ані іншими дипломатичними каналами.

У даному випаду судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з частинами 1, 2 статті 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з процесуальними документами у справі №910/7312/25 в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Судом, враховано, що в силу вимог пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням пункту 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений ухвалою суду про відкриття провадження, не подав до суду відзив на позов, а відтак, не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на наведене та з урахуванням того, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 22.10.2025 судом ухвалено рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Племптахорепродуктор Зугреський" (позивач) займається виробництвом яйця курячого та має основний КВЕД 01.47 "Розведення свійської птиці". Юридична адреса компанії місто Київ, вулиця Академіка Заболотного, 150, приміщення 17 де перебувають керівні органи компанії.

Позивач зазначає, що у його володінні перебували пташники, кліткове та інше обладнання:

Будівля пташника №10 970,1 кв.м. 29700 шт. пошкоджено/знищено; с-ще Першотравневе м. Зугрес Донецької області, Будівля пташника №11 1721,5 кв.м. 35424 шт., Будівля пташника №12 1278 кв.м. 9660 шт., Будівля пташника №14 1484,3 кв.м., 19965 шт., Будівля пташника №15 1264 кв.м., 9660 шт., Будівля пташника №16 970,1 кв.м., 7350 шт., Будівля пташника №17 904,8 кв.м., 8250 шт., Будівля пташника №18 1326,3 кв.м., 9660 шт., Будівля пташнику №24 1084,1 кв.м. 14580 шт. пошкоджено/знищено/ смт. Шахтне міста Харцизька Донецької області: непридатне для використання Будівля пташнику №25 1781,2 кв.м., 14580 шт., Будівля пташнику №26 1064,8 кв.м., 21120 шт., Будівля пташнику №27 1110,8 кв.м., 21120 шт., Будівля пташнику №28 1081,7 кв.м., 26400 шт., Будівля пташнику №5 1092,8 кв.м., 12060 шт., Будівля пташнику №8 1207,6 кв.м., 9660 шт, Будівля пташнику №3 1128,1 кв.м., 9660 грн.

Крім перелічених потужностей на момент окупації також були розміщені інші обслуговуючі приміщення та об`єкти, а саме:

В селищі Першотравневе міста Зугрес Донецької області, - будівля яйцескладу та інкубатору, Літ.А, загальною площею 484,80 кв.м.; будівля гноєсховища №1, Літ.А, загальною площею 4 538,80 кв.м.; будівля санпропускнику (А і В), Літ.Г, загальною площею 722,40 кв.м.; булівля убійного цеху, Літ.Н, загальною площею 200,10 кв.м.; будівля кормоцеху, Літ.И, загальною площею 189,40 кв.м.; будівля механічної майстерні, Літ.П, загальною площею 243,10 кв.м.; будівця їдальні, Літ.К, загальною площею 185,60 кв.м.; будівля вагової, Літ.Ж, загальною площею 15,40 кв.м.;

В смт. Шахтне міста Харцизька Донецької області,- будівля вагової, Літ.М., загальною площею 7,10 кв.м.; будівля санпропускнику, Літ.Л, загальною площею 104,40 кв.м.; будівля санпропускнику, Літ.И, загальною площею 117,90 кв.м.; будівцля червоного кутку, Літ.Ж, загальною площею 255,80 кв.м.; будівля водопідіймального приладу, Літ.А, загальною площею 30,40 кв.м.; будівля генераторної, Літ.А, загальною площею 64,80 кв.м.; будівля корівника та гноєсховище №2, Літ.А, Літ.Б., загальною площею 1 749,40 кв.м.

В місті Зугрес по вул.Ленінградська,17а,-нежитлова будівля столярного цеху, Літ.Ф, загальною площею 601,00 кв.м.; нежитлова будівля растворо-бетонного вузла, Літ. У, загальною площею 169,40 кв.м.; нежитлова будівля контори, Літ.Д, загальною площею 403,20 кв.м.; нежитлова будівля складу ПЗМ, Літ.О, загальною площею 325,90 кв.м.; нежитлова будівля гаражу, Літ.В., загальною площею 233,90 кв.м.; нежитлова будівля гаражу, Літ.П., загальною площею 1 597,00кв.м.

Право власності на будівлі та споруди, що перебувають у власності позивача підтверджується наступними документами:

- договір купівлі-продажу від 28.02.2005 нежитлових будівель, що входять до майнового комплексу ТОВ «УРК «РозДон» та розташовані за адресою: сщ. Першотравневе міста Зугрес Донецької області, посвідчений приватним нотаріусом Харцизького міського нотаріального округу Набокою О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №210;

- витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності щодо приватної власності Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «ПЛЕМПТАХОРЕПРОДУКТОР ЗУГРЕСЬКИЙ» на будівлі, розташовані за адресою: Донецька обл., м. Харцизьк, м. Зугрес, селище Першотравневе, б/н: №11651021 від 26.10.2013 на будівлю пташника №11 площею 1721,5 кв.м. (літ. Т) ; №11656839 від 26.10.2013 на будівлю їдальні площею 185,6 кв.м. (літ. К); №11656696 від 26.10.2013 на будівлю механічної майстерні площею 243,1 кв.м. (літ. Л); №11657041 від 26.10.2013 на будівлю вагової площею 15,4 кв.м. (літ. Ж); №11645673 від 26.10.2013 на будівлю яйцескладу та інкубатору площею 484,8 кв.м. (літ. А); №11648667 від 26.10.2013 на будівлю пташника №10 площею 970,1 кв.м.; №11649747 від 26.10.2013 на будівлю гноєсховища №1 площею 4538,8 кв.м. (літ. А); №11652420 від 26.10.2013 на будівлю пташника №14 площею 1484,3 кв.м. (літ. С); №11652972 від 26.10.2013 на будівлю пташника №15 площею 1264 кв.м. (літ. А); №11653486 від 26.10.2013 на будівлю пташника №16 площею 970,1 кв.м. (літ. Б); №11655321 від 26.10.2013 на будівлю пташника №17 площею 904,8 кв.м. (літ. В); №11655613 від 26.10.2013 на будівлю пташника №18 площею 1326,3 кв.м. (літ. Р); №11655901 від 26.10.2013 на будівлю санпропуснику (А і В) площею 722,4 кв.м. (літ. Г); №11656152 від 26.10.2013 на будівлю убойного цеху площею 200,1 кв.м. (літ. Н) ; №11656515 від 26.10.2013 на будівлю кормоцеху площею 189,4 кв.м. (літ. И); №11738530 від 28.10.2013 на будівлю пташника №12 площею 1278 кв.м. (літ. З);

- договір купівлі-продажу від 28.02.2005 нежитлових будівель племптахорепродуктору, що входять до майнового комплексу ТОВ «УРК «РозДон» та розташовані за адресою: смт. Шахтне міста Харцизька Донецької області, посвідчений приватним нотаріусом Харцизького міського нотаріального округу Набокою О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №211;

- витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності щодо приватної власності Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «ПЛЕМПТАХОРЕПРОДУКТОР ЗУГРЕСЬКИЙ» на будівлі, розташовані за адресою: Донецька обл., м. Харцизьк, смт. Шахтне, Племптахорепродуктор, б/н:

№11522899 від 24.10.2013 на будівлю водопідіймального приладу площею 30,4 кв.м. (літ. А);

№11516796 від 24.10.2013 на будівлю червоного кутку площею 255,8 кв.м. (літ. Ж);

№11573608 від 25.10.2013 на будівлю пташника №26 площею 1064,8 кв.м. (літ. Г);

№11492239 від 24.10.2013 на будівлю вагової площею 7,1 кв.м. (літ. М);

№11527853 від 24.10.2013 на будівлю пташника №5 площею 1092,8 кв.м. (літ. А);

№11531883 від 24.10.2013 на будівлю пташника №24 вагової площею 1084,1 кв.м. (літ. Д);

№11525783 від 24.10.2013 на будівлю генераторної площею 64,8 кв.м. (літ. А);

№11509614 від 24.10.2013 на будівлю санпропуснику площею 117,9 кв.м. (літ. И);

№11498857 від 24.10.2013 на будівлю санпропуснику площею 104,4 кв.м. (літ. Л);

№11529697 від 24.10.2013 на будівлю пташника №8 площею 1207,6 кв.м. (літ. Б);

№11738937 від 28.10.2013 на будівлю пташника №27 площею 1110,8 кв.м. (літ. К) ;

№11619466 від 25.10.2013 на будівлю пташника №3 площею 1128,1 кв.м. (літ. А1);

№11617518 від 25.10.2013 на будівлю корівника, площею 1749,4 кв.м. (літ. А), та гноєсховища №2 - яма (літ. Б);

№11568823 від 25.10.2013 на будівлю пташника №25 площею 1781,2 кв.м. (літ. В);

№11615181 від 25.10.2013 на будівлю пташника №28 площею 1081,7 кв.м. (літ. Е);

- договір купівлі-продажу від 28.02.2005 нежитлових будівель - племптахорепродуктору, що входять до майнового комплексу ТОВ «УРК «РозДон» та розташовані за адресою: Донецька обл., м. Зугрес, вул. Ленінградська, 17а, посвідчений приватним нотаріусом Харцизького міського нотаріального округу Набокою О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №210 на 5 арк.;

- витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності щодо приватної власності Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «ПЛЕМПТАХОРЕПРОДУКТОР ЗУГРЕСЬКИЙ» на будівлі, розташовані за адресою: Донецька обл., м. Зугрес, вул. Ленінградська, 17а:

№11476769 від 24.10.2013 на будівлю столярного цеху площею 601 кв.м. (літ. Ф);

№11465836 від 24.10.2013 на будівлю растворо-бетонного вузла площею 169,4 кв.м. (літ. У);

№11455266 від 24.10.2013 на будівлю контори площею 403,2 кв.м. (літ. Д);

№11449974 від 24.10.2013 на будівлю складу ПЗМ площею 325,9 кв.м. (літ. О)

№11444214 від 23.10.2013 на будівлю гаражу площею 233,9 кв.м. (літ. В);

№11444083 від 23.10.2013 на будівлю гаражу площею 1597,0 кв.м. (літ. П);

- копії інвентаризаційної документації по об`єктам нерухомості власності Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «ПЛЕМПТАХОРЕПРОДУКТОР ЗУГРЕСЬКИЙ», а саме: інвентаризаційна справа ЕР №3139267 на санпропусник відділення №1 в сщ. Першотравневе м. Зугрес станом на 08.12.2008 на 17 арк.; - інвентаризаційна справа ЕР №3138879 на пташник №11 в сщ. Першотравневе м. Зугрес станом на 08.12.2008 на 9 арк.; - інвентаризаційна справа ЕР №3132465 на пташник №12 в сщ. Першотравневе м. Зугрес станом на 08.12.2008 на 8 арк.; - інвентаризаційна справа ЕР №3132696 на санпропусник відділення №2 в сщ. Троїцько-Харцизьк станом на 23.12.2009 на 9 арк.; - інвентаризаційна справа ЕР №3140265 на пташник №8 в сщ. Троїцько-Харцизьк станом на 23.12.2009 на 8 арк.; - інвентаризаційна справа №410-169 растворо-бетонний вузол в м. Зугрес вул. Ленінградська 17а станом на 23.12.2009 на 8 арк.; - інвентаризаційна справа ЕР №3133217 на вагову відділення №2 в сщ.ТроїцькоХарцизьк станом на 23.12.2009 на 9 арк.; - інвентаризаційна справа ЕР №3131577 на вагову відділення №1 в сщ. Першотравневе в м. Зугрес станом на 23.12.2009 на 9 арк.; - інвентаризаційна справа ЕР №9976751 водопідйомна установка відділення №2 в сщ.Троїцько-Харцизьк станом на 23.12.2009 на 9 арк.; - інвентаризаційна справа ЕР №9976922 на гараж в м. Зугрес вул. Ленінградська 17а загальною площею 233,90 кв.м станом на 23.12.2009 на 9 арк.; - інвентаризаційна справа ЕР №9976922 на гараж в м. Зугрес вул. Ленінградська загальною площею 1 597,00 кв.м. станом на 23.12.2009 на 9 арк.; - інвентаризаційна справа ЕР №9976541 на генераторну відділення №2 сщ.Троїцько-Харцизьк станом на 23.12.2009 на 7 арк.; - інвентаризаційна справа ЕР №3050650 на ПЗМ в м. Зугрес вул. Ленінградська на 23.12.2009 на 8 арк.; - інвентаризаційна справа ЕР №3136042 будівля забійного цеху в сщ. Першотравневе в м. Зугрес станом на 23.12.2009 на 6 арк.; інвентаризаційна справа ЕР №3133814 на мехмастерню відділення №1 в сщ. Першотравневе в м. Зугрес станом на 23.12.2009 на 10 арк.; - технічний паспорт ЕР №9602569 на пометосховище в сщ. Першотравневе в м. Зугрес станом на 23.12.2009 на 7 арк.; - інвентаризаційна справа №210-93 на пташник №5 в сщ.Троїцько-Харцизьк станом на 23.12.2009 на 8 арк.; - технічний паспорт ЕР №9601810 на пташник №10 в сщ. Першотравневе в м. Зугрес станом на 23.12.2009 на 7 арк.; - інвентаризаційна справа ЕР №3138456 на пташник №14 в сщ. Першотравневе в м. Зугрес станом на 23.12.2009 на 14 арк.; - інвентаризаційна справа ЕР №3136671 на пташник №15 в сщ. Першотравневе в м. Зугрес станом на 23.12.2009 на 8 арк.; - інвентаризаційна справа ЕР №3137658 на пташник №16 в сщ. Першотравневе в м. Зугрес станом на 23.12.2009 на 8 арк.; - інвентаризаційна справа ЕР №3138245 на пташник №17 в сщ. Першотравневе в м. Зугрес станом на 23.12.2009 на 8 арк.; - інвентаризаційна справа ЕР №3137870 на пташник №18 в сщ. Першотравневе в м. Зугрес станом на 23.12.2009 на 8 арк.; - інвентаризаційна справа ЕР №3141340 на пташник №24 в сщ.Троїцько-Харцизьк станом на 23.12.2009 на 8 арк.; - інвентаризаційна справа ЕР №3140636 на пташник №25 в сщ.Троїцько-Харцизьк станом на 23.12.2009 на 9 арк.; - інвентаризаційна справа ЕР №3140975 на пташник №26 в сщ.Троїцько-Харцизьк станом на 23.12.2009 на 9 арк.; - інвентаризаційна справа ЕР №3132127 на пташник №27 в сщ.Троїцько-Харцизьк станом на 23.12.2009 на 8 арк.; - інвентаризаційна справа ЕР №3141603 на пташник №28 в сщ.Троїцько-Харцизьк станом на 23.12.2009 на 8 арк.; - технічний паспорт ЕР №24403587 на пташник в сщ. Шахтне станом на 23.12.2009 на 7 арк.; - інвентаризаційна справа ЕР №3139267 на санпропусник в сщ. Першотравневе м. Зугрес станом на 23.12.2009 на 9 арк.; - інвентаризаційна справа ЕР №3131202 на санпропусник відділення №2 в сщ.Троїцько-Харцизьк станом на 23.12.2009 на 7 арк.; - інвентаризаційна справа ЕР №3133533 на столову відділення №1 в сщ. Першотравневе м. Зугрес станом на 23.12.2009 на 10 арк.; - інвентаризаційна справа ЕР №3063469 на столярний цех в м. Зугрес вул. Ленінградська на 23.12.2009 на 7 арк.; інвентаризаційна справа ЕР №3141888 на червоний кут відділення №2 сщ.Троїцько-Харцизьк станом на 23.12.2009 на 9 арк.

Так, збройні сили Російської Федерації з квітня 2014 року по теперішній час перебувають на території Донецького району Донецької області, в тому числі на території Зугреської міської громади та Харцизької міської громади Донецького району Донецької області. Згідно з наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 березня 2025 року за № 380/43786 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», вся територія Донецького району Донецької області з 07.04.2014 є тимчасово окупованою Російською Федерацією.

23 січня 2023 року (зі змінами від 16 лютого 2023 року) головою облдержадміністрації начальником обласної військової адміністрації Донецької області видано розпорядження № 29/5-23 «Про наявність обставин непереборної сили та перелік суб`єктів господарювання, що постраждали внаслідок таких обставин», відповідно до якого визнано обставини, що склалися на території Донецької області у зв`язку з військовою агресією проти України та стали підставою введення воєнного стану в Україні, обставинами непереборної сили з 24 лютого 2022 року. Одночасно до переліку суб`єктів господарювання, що постраждали внаслідок обставин непереборної сили включено юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, які є сільськогосподарськими виробниками, та місцезнаходження яких станом на 31 грудня 2022 року зареєстровано в межах території Донецької області, та/або які станом на 24 лютого 2022 року здійснювали господарську діяльність в межах території Донецької області.

Як зазначає позивач, внаслідок артилерійських обстрілів (ракетних ударів) по об`єктах нерухомості позивача, інженерно-комунікаційні споруди та будівлі зруйновані чи пошкоджені та потребують проведення монтажно-демонтажних робіт. Крім того, через мародерство та крадіжки обладнання та техніка, що знаходились в Товаристві перебувають в непридатному для подальшого використання стані або відсутні.

Факт збройної агресії Російської Федерації проти України є причиною виникнення ситуації, за якої позивач позбавлений можливості належно використовувати власне майно, а також позбавлений можливості вирощувати свійську птицю з метою виробництва яйця курячого харчового столового, як наслідок останній позбавлений можливості отримувати дохід, що спричинило для Товариства істотні збитки.

Позивач тричі звертався до Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз для підтвердження реальних збитків, що спричинені військовою агресією російської федерації: за період з січня 2020 року по 28 лютого 2022 року, за період з 01 березня 2022 року по 31 грудня 2023 року та за період з 01 січня 2024 року по 31 липня 2024 року.

24.10.2024 судовим експертом Тетяною Бачило складено Висновок експерта № 24- 5389 за результатами проведення судово-економічного експертного дослідження для подальшого звернення до суду.

За результатами проведеного дослідження наданих документів помісячний розрахунок недоотриманих доходів СТОВ «Племптахорепродуктор Зугреський» внаслідок зменшення обсягу реалізації курячого яйця та неможливості використовувати потужності для утримання біологічного активу (курей-несучок) за період з 01.01.2020 по 28.02.2022, з урахуванням висновків судової товарознавчої експертизи по вартості яйця в зазначений період, підтверджується в загальній сумі 311482749,25 грн, що в еквіваленті іноземної валюти складає 11399971,37 дол. США, з урахуванням офіційного валютного курсу, встановленого та оприлюдненого НБУ за досліджений період. При складанні вищенаведеного Висновку крім інших матеріалів, які використовувались експертом для проведення експертного дослідження, також був використаний Висновок експертки №137-0120 від 02.09.2024 Регіональної торгово-промислової палати Миколаївської області Марини Карнаух за результатами проведення судової товарознавчої експертизи по заявці СТОВ «Племптахорепродуктор Зугреський» від 09.08.2024. Згідно Висновку експертки №137-0120 від 02.09.2024 у результаті проведення товарознавчого дослідження визначено середню ринкову вартість одного курячого яйця з урахуванням ПДВ помісячно (за січень 2020 року по лютий 2022 року).

04.09.2024 судовим експертом Тетяною Бачило складено Висновок експерта № 24- 3381 за результатами проведення судово-економічного експертного дослідження для подальшого звернення до суду.

За результатами проведеного дослідження наданих документів помісячний розрахунок недоотриманих доходів СТОВ «Племптахорепродуктор Зугреський» внаслідок зменшення обсягу реалізації курячого яйця та неможливості використовувати потужності для утримання біологічного активу (курей-несучок) за період з 01.03.2022 по 31.12.2023, з урахуванням висновків судової товарознавчої експертизи по вартості яйця в зазначений період, підтверджується в загальній сумі 536413914,73 грн (п`ятсот тридцять шість мільйонів чотириста тринадцять тисяч дев`ятсот чотирнадцять гривень 73 коп), що в еквіваленті іноземної валюти складає 15492684,96 дол. США, з урахуванням офіційного валютного курсу, встановленого та оприлюдненого НБУ за досліджений період.

При складанні вищенаведеного Висновку крім інших матеріалів, які використовувались експертом для проведення експертного дослідження, також був використаний Висновок експертки №137-0104 від 29.05.2024 Регіональної торгово-промислової палати Миколаївської області Марини Карнаух за результатами проведення судової товарознавчої експертизи по заявці СТОВ «Племптахорепродуктор Зугреський» від 10.05.2024.

Згідно Висновку експертки №137-0104 від 29.05.2024 у результаті проведення товарознавчого дослідження визначено середню ринкову вартість одного курячого яйця з урахуванням ПДВ помісячно (за березень 2022 року - грудень 2023 року). Через вищенаведені обставини з 01.01.2024 по 31.07.2024 позивач не зміг здійснити заплановане виробництво яйця в розмірі 40555144 шт. на суму 122217574,45 грн, що в еквіваленті іноземної валюти становить 2327474,92 дол. США.

07.02.2025 судовим експертом Тетяною Бачило складено висновок експерта № 12-34- 25 за результатами проведення судово-економічного експертного дослідження для долучення до матеріалів кримінального провадження та подальшого звернення до суду. За результатами проведеного дослідження наданих документів помісячний розрахунок недоотриманих доходів СТОВ «Племптахорепродуктор Зугреський» (загального недоотриманого доходу (виручки) від реалізації) внаслідок зменшення обсягу реалізації курячого яйця та неможливості використовувати потужності для утримання біологічного активу (курей-несучок) за період з 01.01.2024 по 31.07.2024, з урахуванням очікуваних підприємством обсягів реалізації та висновків судової товарознавчої експертизи по вартості яйця в зазначений період, підтверджується в загальній сумі 122217574,45 грн, що в еквіваленті іноземної валюти складає 3108494,68 дол. США, з урахуванням офіційного валютного курсу, встановленого та оприлюдненого НБУ за досліджений період.

При складанні вищенаведеного висновку крім інших матеріалів, які використовувались експертом для проведення експертного дослідження, також був використаний висновок експертки №137-0130 від 13.12.2024 Регіональної торгово-промислової палати Миколаївської області Марини Карнаух за результатами проведення судової товарознавчої експертизи по заявці СТОВ «Племптахорепродуктор Зугреський» від 21.11.2024. Згідно Висновку експертки №137-0130 від 13.12.2024 у результаті проведення товарознавчого дослідження визначено середню ринкову вартість одного курячого яйця з урахуванням ПДВ помісячно (за січень 2024 року липень 2024 року).

Крім того, позивач зазначає, що розрахунок прогнозованої кількості виробництва яйця здійснено з урахуванням рекомендацій розробника кросу «Novogen».

Позивач звернувся до суду із цим позовом про стягнення збитків, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, виражених в недоотриманих доходах, за період з 01.01.2020 по 31.07.2024 становить 970114238,43 грн, що в еквіваленті іноземної валюти складає 30001151,01 дол. США.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України.

Згідно з частиною 2 статті 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до частин 1, 4 статті 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачем визначено відповідачем державу - російську федерацію в особі генеральної прокуратури російської федерації.

Згідно з частиною 1 статті 79 Закону України "Про міжнародне приватне право" пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Частиною 4 статті 79 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачено, що у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Отже, Закон України "Про міжнародне приватне право" встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Разом з тим, згідно з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 18.05.2022 у справі №428/11673/19, загальновідомим (тобто таким, що не потребує доказування) є те, що російська федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях з 2014 року. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду Російської Федерації.

Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12), передбачають, що договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.

У даному випадку суд не вбачає підстав для застосування суверенного судового імунітету відповідача, виходячи з наступного.

Як Україна, так і Російська Федерація, є учасницями міжнародних договорів, а саме:

- Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 (далі - Конвенція про правову допомогу). Вказана Конвенція підписана і Україною, і Російською Федерацією та ратифікована: Україною - відповідно до Закону України від 10.11.1994 №240/94-ВР; Російською Федерацією - відповідно до федерального закону від 04.08.1994 №16-ФЗ;

- Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992 (далі - Угода). Наведена Угода підписана і Україною, і Російською Федерацією та ратифікована: Україною - відповідно до постанови Верховної Ради України від 19.12.1992 №2889-XII; Російської Федерації - постановою державної думи Російської Федерації від 09.10.1992 №3620-1.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про правову допомогу громадяни кожної з Договірних Сторін, а також особи, які проживають на її території, користуються на територіях усіх інших Договірних Сторін щодо своїх особистих та майнових прав таким самим правовим захистом, як і власні громадяни цієї Договірної Сторони. Громадяни кожної з Договірних Сторін, а також інші особи, які проживають на її території, мають право вільно та безперешкодно звертатися до судів, прокуратури та інших установ інших Договірних Сторін, до компетенції яких належать цивільні, сімейні та кримінальні справи (далі - установи юстиції), можуть виступати в них, подавати клопотання, пред`являти позови та здійснювати інші процесуальні дії на тих самих умовах, що й громадяни цієї Договірної Сторони. Положення цієї Конвенції застосовуються також до юридичних осіб, створених відповідно до законодавства Договірних Сторін.

Відповідно до частин 1, 3 статті 42 Конвенції про правову допомогу у справах про відшкодування шкоди (крім тих, що випливають із договорів та інших правомірних дій), компетентним є суд Договірної Сторони, на території якої мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. При цьому, наведена Конвенція про правову допомогу не містить жодних застережень щодо юрисдикції відповідному суду спорів про відшкодування шкоди, відповідачем у яких виступає держава чи державні органи відповідної Договірної Сторони.

За умовами статті 1 Угоди ця угода регулює питання вирішення справ, що випливають з договірних та інших цивільно-правових відносин між господарюючими суб`єктами, з їх відносин з державними та іншими органами, а також виконання рішень за ними.

Згідно з підпунктом "г" пункту 1 статті 4 Угоди компетентний суд держави - учасниці має право розглядати зазначені в статті 1 цієї Угоди спори, якщо на території цієї держави - учасниці мала місце дія або інша обставина, що стала основою для вимог щодо відшкодування шкоди.

Одночасно, Угода встановлює особливі правила щодо судового імунітету держав-учасниць. Так, відповідно до пункту 4 статті 4 Угоди справи про визнання недійсними повністю або такими, що не мають нормативного характеру, актів державних і інших органів, а також про відшкодування збитків, завданих господарюючим суб`єктам такими актами або які виникли внаслідок неналежного виконання зазначеними органами своїх обов`язків по відношенню до господарюючих суб`єктів, розглядаються виключно судом за місцем знаходження зазначеного органу.

Таким чином, визначаючи межі свого судового імунітету відповідно до зазначеної Угоди, її учасники (у тому числі Російська Федерація), встановили: 1) загальне правило, відповідно до якого, виходячи зі змісту статті 1, підпункту "г" пункту 1 статті 4 Угоди, спір про відшкодування шкоди (незалежно від суб`єктного складу сторін, зокрема і у випадку, коли відповідачем по такому спору буде держава чи її орган) підвідомчий суду держави, в якій було вчинено дії із заподіяння шкоди і 2) вичерпний перелік випадків, коли визначені вказаною Угодою правила підсудності спорів не поширюються на спори, відповідачем у якій є державний орган. При цьому, визначені Угодою правила судового імунітету держав-учасниць є вичерпними та поширюються на спори двох типів: 1) щодо недійсності актів органів державної влади та 2) відшкодування збитків, заподіяних суб`єктам господарювання такими актами або ж неналежним виконанням відповідними органами своїх обов`язків щодо суб`єкта господарювання.

Відтак, з урахуванням положень статті 1, підпункту "г" пункту 1 статті 4, пункту 4 статті 4 Угоди стосовно спорів про відшкодування шкоди будь-які спори такого роду підвідомчі суду тієї держави, де була заподіяна шкода, крім випадку розгляду спорів про відшкодування збитків, заподіяних суб`єктам господарювання актами органів державної влади, визнаними недійсними або ж неналежним виконанням відповідними органами своїх обов`язків щодо суб`єкта господарювання. Тобто, за змістом наведених положень Угоди, будь-які спори про відшкодування шкоди, якщо така шкода не заподіяна прямо передбаченими Угодою та наведеними вище діями органу державної влади, розглядаються компетентним органом (судом) за місцем заподіяння шкоди.

Таким чином, завдання позивачу збитків внаслідок збройної агресії не входить до меж, встановлених Угодою винятків, коли спір не може розглядатись судом за місцем заподіяння шкоди, оскільки така шкода не заподіяна недійсним актом органу державної влади Російської Федерації, а також не заподіяна неналежним виконанням обов`язків будь-якого із державних органів Російської Федерації по відношенню до позивача як суб`єкта господарювання, оскільки позивач, як суб`єкт господарювання, не перебував і не перебуває у будь-яких зобов`язальних відносинах як приватно-правового, так і публічно-правового характеру, із жодним з органів відповідача, а отже ні належне, ні неналежне виконання будь-яких обов`язків органів державної влади Російської Федерації перед позивачем неможливе. При цьому, таке заподіяння шкоди не може бути проявом реалізації будь-яких обов`язків будь-якого із органів Російської Федерації в силу своєї явної протиправності, визнаної міжнародними інституціями, зокрема ООН.

Із урахуванням положень статті 42 Конвенції про правову допомогу, статті 1, підпункту "г" пункту 1 статті 4, пункту 4 статті 4 Угоди, щодо відповідної категорії спорів існує явно виражена відмова Російської Федерації від імунітету на підставі укладеного міжнародного договору.

Виходячи з наведеного, Російська Федерація не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні позивачу збитки.

Також судом взято до уваги правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 14.04.2022 у справі №308/9708/19, яка полягає у тому, що після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено Російську Федерацію, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

Аналогічна правова позиція щодо судового імунітету держави визначена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 18.05.2022 року в справі №428/11673/19, від 22.06.2022 року в справі №311/498/20, від 12.10.2022 року в справі №463/14365/21; постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 року в справі №990/80/22.

Відтак, відповідно до Угоди, судовий імунітет Російської Федерації у даному випадку на спірні правовідносини не поширюються.

Вирішуючи питання щодо застосування норм матеріального права у даному спорі, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 17 Загальної декларації прав людини (прийнята і проголошена резолюцією 217A(III) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948) кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Згідно зі ст. 1 Протоколу №1 від 20.03.1952 №ETS N 009 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч. 3 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

За таких умов, знищення належного позивачу на праві власності майна порушує відповідне право власності позивача, який у зв`язку з цим набуває право на відшкодування заподіяної йому шкоди.

Спір з приводу заподіяння шкоди майну позивачу є спором, пов`язаним із здійсненням господарської діяльності, а отже, на нього поширюється предметна юрисдикція господарських судів.

Відповідно до частини 1 статті 49 Закону України "Про міжнародне приватне право" права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Згідно з частиною 1 статті 42 Конвенції про правову допомогу зобов`язання про відшкодування шкоди, крім тих, що випливають із договорів та інших правомірних дій, визначаються за законодавством Договірної Сторони, на території якої мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Поряд з цим, відповідно до підпункту "ж" статті 11 Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992, права і обов`язки сторін за зобов`язаннями, що виникають внаслідок заподіяння шкоди, визначаються за законодавством держави, де відбулася подія або інша обставина, що стала підставою для вимог про відшкодування шкоди.

Таким чином, оскільки подія, яка стала підставою для вимог про відшкодування шкоди, мала місце на території України, то застосовним матеріальним законом при розгляді даного спору є матеріальний закон України.

Одночасно, відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно зі статтею 10 Цивільного кодексу України чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Аналогічна за змістом норма викладена у статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України".

Відповідно до статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтями 1, 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.

Таким чином, міжнародне право в Україні не потребує трансформації в національне право, а включається та автоматично діє у складі національного або внутрішнього законодавства. Акт ратифікації міжнародного договору Україною інкорпорує його до національного права; звичаєве міжнародне право так само розглядається як частина національного права.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню матеріальний закон України, включно з відповідними положеннями міжнародних договорів, як частиною системи національного законодавства України.

Стаття 6 Конвенції передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, юридичні особи мають право звертатись до господарського суду за захистом своїх оспорюваних або порушених прав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Як встановлено у ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення).

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Пунктом 2 ст. 22 Цивільного кодексу України встановлено, що збитками визначаються втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Підставою для відшкодування збитків є склад правопорушення, який включає наступні фактори:

- наявність реальних збитків;

- вина заподіювача збитків;

- причинний зв`язок між діями або бездіяльністю винної особи та збитками.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань та/або відшкодування позадоговірної шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою (збитками) розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою - є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

При цьому, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №910/ 6657/16, від 07.02.2018 у справі №917/1651/16.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.

Відповідно до частини другої статті 623 Цивільного кодексу України розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, повинен бути реальним та доведеним позивачем.

Також пред`явлення вимоги про стягнення збитків покладає обов`язок саме на позивача довести, що вони не є абстрактними, а дійсно є реальними у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язання. При визначенні розміру збитків мають враховуватись заходи, вжиті самим позивачем для їх недопущення.

Так, відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Отже, на відміну від загальної норми статті 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми ст. 1173 Цивільного кодексу України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державного органу та його посадової або службової особи.

З огляду на вказане обов`язковою умовою притягнення відповідача до відповідальності за завдану шкоду є встановлення протиправності його дій відповідно до положень застосованого матеріального закону.

Відповідно до Конституції України Україна є суверенна і незалежна. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

З 2014 року Російська Федерація здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14 грудня 1974 року, як акт збройної агресії.

Згідно з заявою Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків", текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року №337-VІІІ, збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії).

Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення ДНР та ЛНР.

Третя фаза збройної агресії Російської Федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил російської федерації.

24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії Російської Федерації проти України - повномасштабне вторгнення збройних сил Російської Федерації на суверенну територію України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.

У п. 4 частини першої статті 2 Статуту ООН закріплено принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Відповідно до ст. 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй "Визначення агресії" від 14 грудня 1974 року як акт агресії кваліфікується, зокрема, вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не носила, що є результатом такого вторгнення чи нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави чи її частини, а також бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави.

Меморандумом про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, відповідно до п. 2 якого Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки держави учасниці, у тому числі відповідач, підтвердили зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і гарантували, що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 01.03.2022 №A/ES-11/L.1 визнано акт агресії Російської Федерації проти України в порушення пункту 4 ст. 2 статуту ООН та звернено до Російської Федерації вимогу негайно припинити застосування сили по відношенню до України та вивести збройні формування Російської Федерації з України.

Наказом Міжнародного суду справедливості ООН від 16.03.2022 №182 зобов`язано Російської Федерації негайно припинити військові дії, які вона розпочала 24 лютого 2022 року на території України.

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року про заяву Верховної Ради України "Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні" визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва Російської Федерації під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року.

Преамбулою Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

За таких обставин, в силу положень національного законодавства України та міжнародних договорів, як частини українського національного законодавства, дії відповідача за своєю суттю є актом збройної агресії по відношенню до України. Відтак, будь-які дії відповідача з метою реалізації такої агресії є протиправними.

Позивач повністю зупинив статутну діяльність у зв`язку із пошкодження і знищення майна в Донецькому районі Донецької області, а також окупацією Російською Федерацією території, на якій перебуває птахофабрика, компанія позбавлена можливості здійснювати господарську діяльність, утримання птиці для отримання яйця, яке в подальшому мало реалізовуватись населенню та іншим підприємствам.

Вказані обставини, через військову агресію Російської Федерації проти України, призвели до неотримання позивачем значних грошових коштів, від власної виробничої діяльності.

При визначенні протиправності дій відповідача підлягають врахуванню загальновизнаний і засадничий загальний принцип права, який полягає в тому, що будь-яке порушення зобов`язання тягне за собою обов`язок надати відшкодування (відображений Постійною палатою міжнародного правосуддя у справі Про фабрику в Хожуві (Case concerning the factory at Chorzow), рішення №13 від 13.09.1928, а також одна із засад сучасного правового порядку "ex injuria non oritur jus" (із беззаконня не виникає право), який відображений у Консультативному висновку Міжнародного суду справедливості "Правові наслідки для держав подальшої присутності Південної Африки в Намібії незважаючи на Резолюцію Ради Безпеки 276 (1970)".

Таким чином, позивачем доведено суду належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні Господарського процесуального кодексу України факт заподіяння шкоди позивачу діями відповідача та причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та завданою майновою шкодою позивачу.

Виходячи з викладеного, судом встановлена наявність повного складу цивільного правопорушення у вигляді заподіяння шкоди позивачу (упущена вигода), що має своїм наслідком відшкодування такої шкоди позивачу у розмірі і в порядку, передбаченими цивільним законодавством.

На підтвердження факту заподіяння збитків внаслідок неправомірних дій відповідача позивачем долучено до матеріалів справи: висновки експерта № 24- 3381 від 04.09.2024, № 24- 5389 від 24.10.2024, № 12-34- 25 від 07.02.2025 складені судовим експертом Бачило Тетяною Сергіївною та висновки експерта №137-0104 від 29.05.2024, №137-0120 від 02.09.2024, №137-0130 від 13.12.2024 складені судовим експертом Карнаух Мариною Миколаївною.

Виходячи із змісту вказаних висновків, загальна сума недоотриманих доходів позивача внаслідок зменшення обсягу реалізації курячого яйця та неможливості використання потужності для утримання біологічного активу (курей-несучок) за період з період з 01.01.2020 по 31.07.2024 становить 970114238,43 грн, що в еквіваленті іноземної валюти складає 30001151,01 дол. США.

Згідно з ч. 1, ч. 4 ст. 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" оцінка майна, майнових прав (далі - оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності. Процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна.

Незалежною оцінкою майна вважається оцінка майна, що проведена суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. Вимоги до звіту про оцінку майна встановлюються відповідно до статті 12 цього Закону.

Звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності (ч. 1 ст. 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні").

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" суб`єктами оціночної діяльності є суб`єкти господарювання зареєстровані в установленому законодавством порядку фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, а також юридичні особи незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які здійснюють господарську діяльність, у складі яких працює хоча б один оцінювач, та які отримали сертифікат суб`єкта оціночної діяльності відповідно до цього Закону, а згідно ч. 1 ст. 6 вказаного Закону, оцінювачами можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які склали кваліфікаційний іспит та одержали кваліфікаційне свідоцтво оцінювача відповідно до вимог цього Закону.

Оцінивши вказані експертні висновки, суд вважає їх належними та достовірними доказами на підтвердження дійсного розміру збитків у формі упущеної вигоди у розмірі 970114238,43 грн, що в еквіваленті іноземної валюти складає 30001151,01 дол. США., завданих позивачу внаслідок протиправних дій відповідача.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 167 Цивільного кодексу України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Згідно зі ст. 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

При цьому держава є специфічним суб`єктом правовідносин. Під державою розуміється організація політичної влади домінуючої частини населення у соціально неоднорідному суспільстві, яка, забезпечуючи цілісність і безпеку суспільства, здійснює керівництво ним насамперед в інтересах цієї частини, а також управління загальносуспільними справами. До визначальних ознак держави відноситься наявність для виконання своїх завдань та функцій специфічного апарату, який володіє владними повноваженнями і має матеріальні засоби для реалізації цих повноважень. Реалізація функцій держави здійснюється через специфічний апарат, порядок формування, правовий статус та повноваження якого визначаються самою державою.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Як вже зазначалось вище, відповідно до пунктів 1, 3 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 (що набрала чинності для України 24.08.1991) договірні держави видають своїм сухопутним військам накази, які відповідають Положенню про закони і звичаї війни на суходолі. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення, підлягає відповідальності у формі відшкодування збитків, якщо для цього є підстави. Вона є відповідальною за всі дії, вчинені особами, які входять до складу її збройних сил.

Відтак, стягнення відповідної шкоди має здійснюватися із держави в цілому, за рахунок усіх наявних у неї активів, зокрема і майна підрозділів специфічного апарату держави, який реалізує її функції, в тому числі як державних органів, так і інших підприємств, організацій, установ, які реалізовують відповідні державні функції, незважаючи, який конкретно її підрозділ заподіяв шкоду.

За таких умов, пред`явлення позовних вимоги до Російської Федерації як до держави в цілому не лише відповідає положенням матеріального закону, але являє собою ефективний спосіб захисту права позивача.

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява № 37801/97, п. 36).

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 "Справа "Трофимчук проти України" (Заява № 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, № 274).

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Також, в позовній заяві позивачем заявлено про стягнення з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 970114 грн.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

На обґрунтування заявлених судових витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано наступні докази: договір про надання правової допомоги №22/24 від 10.12.2024, додаткову угоду №3 від 05.06.2025, акт прийому-передачі наданих послуг від 19.09.2025, детальний розрахунок розміру витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката від 19.09.2025.

Згідно із статтею 19 Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Частиною п`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з частиною четвертою статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (наприклад, рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Вказану правову позицію викладено у постанові від 17.09.2019 Верховного Суду по справі №910/4515/18.

Згідно з ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїс-Матеос проти Іспанії" від 23 червня 1993 року).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення віл 27.10.1993 Європейського суду з прав людини у справі "Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів").

У п. 26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

В даному випадку, позивачем та Адвокатським об`єднання "Перший правничий колегіум "АСТРЕЯ", у додатковій угоді №3 від 05.06.2025 до договору про надання правової допомоги №22/24 від 10.12.2024, погоджено фіксовану суму вартості послуг адвокатського об`єднання у сумі 970114 грн., яка сплачується позивачем протягом 10 банківських днів з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі наданих послуг.

Суд дійшов висновку про неспівмірність та необґрунтованість заявлених позивачем витрат на послуги правничої допомоги із складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також що розмір таких витрат є необґрунтованим.

Приймаючи до уваги наведене вище в сукупності та з огляду на спірні правовідносини, беручи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду позивачем документів, їх значення для вирішення спору, з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) і розумності їхнього розміру, суд дійшов висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на правничу допомогу не є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову (п. 2 ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

В даному випадку, суд дійшов висновку про необхідність покладення на відповідача витрат позивача на правову допомогу у сумі 200000 грн, що є пропорційним предмету спору, складності даної справи та обсягом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатами.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору (частина друга).

Оскільки позивач при зверненні до суду з позовом було звільнено від оплати судового збору, за наслідками розгляду справи з Російської Федерації до державного бюджету України підлягають стягненню 1059800 грн судового збору.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Російської Федерації (Russian Federation код ISO ru/rus 643) в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації (125993, ГСП-3, Російська Федерація, м. Москва, вул. Велика Дмитровка, 15А, буд. 1) на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Племптахорепродуктор Зугреський" (03680, м. Київ, вул. Заболотного Академіка, 150, приміщення 17; ідентифікаційний код 31132474) майнову шкоду у сумі 970114238 (дев`ятсот сімдесят мільйонів сто чотирнадцять тисяч двісті тридцять вісім) грн 43 коп, що в грошовому еквіваленті іноземної валюти становить 30001151 (тридцять мільйонів одинадцять тисяч сто п`ятдесят один) долар США 01 цент, а також 200000 (двісті тисяч) грн витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з Російської Федерації (Russian Federation код ISO ru/rus 643) в особі Генеральної прокуратури Російської Федерації (125993, ГСП-3, Російська Федерація, м. Москва, вул. Велика Дмитровка, 15А, буд. 1) в дохід Державного бюджету України судовий збір у сумі 1059800 (один мільйон п`ятдесят дев`ять тисяч вісімсот) грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Суддя Сташків Р.Б.