ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року

м. Київ

cправа № 925/7/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Огородніка К.М.- головуючого, Жукова С.В., Погребняка В.Я.,

за участю секретаря судового засідання Сулім А. В.,

за участю арбітражного керуючого Глеваського В.В., представників: АТ КБ «Приватбанк» - Труфанової О.С., Уповноваженої особи засновників (учасників, акціонерів) ТОВ "Денер Трейд" - Маміч Я.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.05.2025

та ухвалу Господарського суду Черкаської області від 12.12.2024 (в частині розгляду грошових вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»)

у справі № 925/7/24

за заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Денер трейд»

про банкрутство.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 25.01.2024 за заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», Банк, заявник) відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Денер трейд» (далі - ТОВ «Денер трейд», Боржник); визначено наступний розмір вимог ініціюючого кредитора: 26 840,00 грн - судового збору, який підлягає погашенню у першу чергу; 60300,00 грн - авансованої грошової винагороди арбітражному керуючому, яка підлягає погашенню у першу чергу; 82 531 901,5 грн - вимоги, не забезпечені заставою, які підлягають погашенню у четверту чергу; 48 105 036,38 грн. інших вимог (в т.ч. пеня і штрафні санкції), які підлягають погашенню у шосту чергу; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; введено процедуру розпорядження майном боржника, призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Глеваського В.В., вирішено інші процесуальні питання.

25.01.2024 судом офіційно оприлюднено оголошення про відкриття справи про банкрутство на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет.

Заявник подав заяву від 23.02.2024 з додатковими вимогами на суму ,75 грн, з них:

- 727 520 306,43 грн заборгованість по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна (в т.ч. 129 363 814,35 грн заборгованість станом на 06.12.2018, визнана рішенням суду у справі №925/1215/18, та 598 156 492,08 грн заборгованість, яка утворилася після 06.12.2018);

- 224 791 856,92 грн заборгованість з винагороди за користування майном (в т.ч. 22 014 308,57 грн заборгованість станом на 06.12.2018, визнана рішенням суду у справі №925/1215/18, але не заявлена кредитором під час подання заяви про відкриття провадження у справі, та 142 876 655,42 грн заборгованість, яка утворилася після 06.12.2018);

- 140 541 553,40 грн - пеня, яка утворилася після 06.12.2018;

- 6 056,00 грн судовий збір за подання заяви з додатковими вимогами.

Грошові вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Господарського суду Черкаської області від 20.01.2020 у справі № 925/1215/18 з ТОВ "Денер трейд" на користь Банку було стягнуто заборгованість за договором фінансового лізингу від 20.08.2016 № 4Д16068ЛИ (далі - Договір фінансового лізингу), яка утворилася станом на 06.12.2018, зокрема: 129 363 814,35 грн - простроченої заборгованості по сплаті лізингових платежів в рахунок вартості майна, 103 929 510,07 грн - простроченої заборгованості з винагороди за користування майном, 48 105 036,38 грн - пені за порушення грошового зобов`язання та 616700,00 грн судового збору.

Звертаючись із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство боржника, Банк заявив лише частину вимог, які ґрунтуються на Договорі фінансового лізингу та підтверджені вказаним вище рішенням суду, а саме: 81915201,50 грн - простороченої заборгованості з винагороди за користування майном, 48 105 036,38 грн - пені за грошового зобов`язання, 616700 грн - судового збору.

Заявлена до визнання заборгованість по сплаті лізингових платежів, яка утворилася після 06.12.2018, становить 598 156 492,08 грн; заборгованість по винагороді за користування предметом лізингу у період з 07.12.2018 до 24.01.2024 становить 142 876 655,42 грн; нарахована за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань пеня за період після 06.12.2018 складає 140541 553,40 грн.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Ухвалою попереднього засідання Господарського суду Черкаської області від 12.12.2024 у справі № 925/7/24 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 10.01.2025) затверджено перелік конкурсних кредиторів, розмір їх вимог за грошовими зобов`язаннями, черговість задоволення кожної вимоги:

- АТ КБ «Приватбанк»: 32896 грн - судового збору, який підлягає погашенню у першу чергу, 60300 грн - авансованої грошової винагороди арбітражному керуючому, яка підлягає погашенню у першу чергу, 225408556,92 грн - вимоги, не забезпечені заставою, які підлягають погашенню у четверту чергу, 188646589,78 грн інших вимог (пені), які підлягають погашенню у шосту чергу, у решті вимог відмовлено;

- ГУ ДПС у Черкаській області: 6056 грн - судового збору, який підлягає погашенню у першу чергу, 822129,37 грн - податків, зборів та інших обов`язкових платежів, які підлягають погашенню у третю чергу;

- відмовлено у включенні вимог ТОВ "Болонья компані" на суму 10234803,32 грн до реєстру вимог конкурсних кредиторів.

Частково визнаючи додаткові грошові вимоги ініціюючого кредитора, суд першої інстанції виходив з того, що договір фінансового лізингу розірвано із 26.02.2020, а тому вимоги на суму заборгованості по сплаті лізингових платежів (в тому числі за період з 20.08.2016 до 06.12.2018 згідно з рішенням Господарського суду Черкаської області від 20.01.2020 у справі №925/1215/18) визнанню не підлягають, оскільки наслідком розірвання договору є відсутність у лізингодавця обов`язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність лізингоодержувача і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати.

Суд наголосив, що факт розірвання договору фінансового лізингу з 26.02.2020 є ключовим у вирішенні питань щодо права вимоги до боржника. При цьому вказав, що дана обставина не була вказана жодною із сторін при вирішенні питання про відкриття провадження у справі про банкрутство боржника ухвалою суду від 25.01.2024.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.05.2025, зокрема, ухвалу Господарського суду Черкаської області від 12.12.2024 у справі № 925/7/24 залишено без змін в частині грошових вимог АТ КБ «Приватбанк».

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про часткове відхилення заявлених грошових вимог до боржника, позаяк договір лізингу розірвано, а відтак у боржника відпали підстави сплачувати на користь лізингодавця заборгованість, яка ґрунтується на зобов`язанні з відшкодування вартості переданого в лізинг майна.

Апеляційний суд зазначив, що не може одночасно існувати право у Лізингодавця на отримання лізингових платежів і право у Лізингоодержувача на їх повернення - це взаємовиключні права. Тому не підлягають визнанню у справі про банкрутство вимоги, які після їх сплати боржником кредитору відразу ж підлягають поверненню цим же кредитором на користь боржника.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

АТ КБ «Приватбанк» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.05.2025 та ухвалу Господарського суду Черкаської області від 12.12.2024 в частині відмови у визнанні грошових вимог кредитора АТ КБ «ПриватБанк» в сумі 727 520 306,43 грн, в оскаржуваній частині прийняти нове рішення, яким визнати грошові вимоги АТ КБ «Приватбанк» до боржника ТОВ «Денер Трейд» в розмірі 727 520 306,43 грн, які підлягають погашенню у четверту чергу.

В обґрунтування підстав касаційного оскарження зазначає обставини, визначені пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Скаржник вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій при прийнятті оскаржуваних ухвали та постанови були порушені та неправильно застосовані норми матеріального права - статті 625, 629, 631, 653, 693 ЦК України, статті 1, 7, 16, 17 Закону України «Про фінансовий лізинг» (в редакції станом на дату укладення Договору фінансового лізингу) та порушені норми процесуального права - статті 18, 75, 236, 326 ГПК України, а також судами були застосовані норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених:

- у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2021 у справі №904/5726/19 щодо обов`язку судів виходити з умов договору, укладеного між сторонами, та структури лізингових платежів,

- у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №916/5073/15 щодо презумпції правомірності правочину,

- у постанові Верховного Суду від 21.03.2024 у справі № 907/935/21 щодо правомірності визнання грошових вимог кредитора-лізингодавця у заявленому розмірі, виходячи з умов укладених договорів лізингу, за відсутності розірвання чи відмови лізингодавцем від договорів, а також, що боржник продовжував використовувати передану у користування за вищезазначеними договорами фінансового лізингу техніку до дати вилучення у нього цієї техніки;

- у постановах Верховного Суду від 19.09.2023 у справі № 905/1065/22 та від 01.02.2024 у справі №913/175/23 щодо необхідності додержання принципу обов`язковості договору та обов`язку зі сплати лізингових платежів лізингоотримувачем до дати розірвання договору та повернення майна лізингодавцю.

Крім того скаржник вважає, що в оскаржуваних судових рішеннях судами незаконно були застосовані правові висновки Верховного Суду у постановах від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20, від 15.05.2024 у справі №925/233/23(925/750/23) та від 04.04.2024 у справі № 925/322/23(925/875/23), правовідносини в яких не є подібними до правовідносин у цій справі.

Позиція інших учасників справи

Ліквідатор ТОВ «Денер Трейд» арбітражний керуючий В.В. Глеваський у відзиві на просить задовольнити касаційну скаргу, вважає, що суди без належного обґрунтування відмовили у визнанні вимог кредитора АТ КБ «ПриватБанк» за договором фінансового лізингу № 4Д16068ЛИ від 20.08.2016 в сумі 727 520 306,43 грн, зробивши хибний висновок, що наслідком розірвання договору є відсутність у лізингодавця обов`язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність лізингоодержувача і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати.

Уповноважена особа засновників (учасників, акціонерів) ТОВ «Денер Трейд» заперечує проти доводів та вимог касаційної скарги з підстав, викладених у відзиві. Вважає, що касаційна скарга Банку містить посилання на висновки Верховного Суду, які Банк вважає релевантними до справи, що розглядається, що не відповідає дійсності. При цьому вважає, що у цій справі судами як першої, так і другої інстанції цілком правомірно застосовано висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 15.01.2021 у справі №904/2357/20, від 15.05.2024 у справі № 925/233/23(925/750/23) та від 04.04.2024 у справі №925/322/23(925/875/23).

Зазначає, що у справі ТОВ «Денер Трейд» на момент розгляду вимог АТ КБ «Приватбанк» у справі про банкрутство відбулись істотні зміни, а саме повернення об`єктів лізингу Лізингодавцю. Зазначена обставина, враховуючи практики Верховного Суду, має чіткі наслідки, а саме втрата у Лізингодавця права вимоги до Лізингоодержувача щодо повернення вартості об`єктів лізингу.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Предметом касаційного розгляду є питання дотримання судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні судових рішень в частині відмови у визнанні грошових вимог кредитора АТ КБ "ПриватБанк" до боржника в сумі 727 520 306,43 грн.

Надаючи оцінку аргументами скаржника та відповідності судових рішень в оскаржуваній частині положенням матеріального та процесуального права, колегія суддів звертає увагу на таке.

За визначенням, наведеним у статті 1 КУзПБ, грошове зобов`язання (борг) - зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. Склад і розмір грошових зобов`язань, у тому числі розмір заборгованості за передані товари, виконані роботи і надані послуги, сума кредитів з урахуванням відсотків, які зобов`язаний сплатити боржник, визначаються на день подання до господарського суду заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При поданні заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) розмір грошових зобов`язань визначається на день подання до господарського суду такої заяви.

Порядок звернення кредиторів із вимогами до боржника у справі про банкрутство юридичних осіб та порядок розгляду судом відповідних заяв регламентовані, зокрема, статтями 45- 47 КУзПБ.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 45 КУзПБ конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

За положеннями частини 2 статті 45 КУзПБ кредитор, за заявою якого відкрито провадження у справі, має право заявити додаткові грошові вимоги до боржника у межах строку, встановленого частиною першою цієї статті.

Склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Отже, під час розгляду заявлених до боржника кредиторських вимог, суд у відповідності до наведених вище норм має з`ясовувати правову природу таких вимог, надати правову оцінку доказам поданим заявником на підтвердження його вимог до боржника, аргументам та запереченням боржника чи інших кредиторів щодо задоволення таких вимог, перевірити дійсність заявлених вимог, з урахуванням чого встановити наявність підстав для їх визнання чи відхилення (повністю або частково).

Судами встановлено, що звертаючись із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство боржника, Банк заявив лише частину вимог, які ґрунтуються на Договорі фінансового лізингу та підтверджені вказаним вище рішенням суду, а саме: 81 915 201,50 грн - простороченої заборгованості з винагороди за користування майном, 48 105 036,38 грн - пені за грошового зобов`язання, 616 700 грн - судового збору.

Заявлена до визнання заборгованість по сплаті лізингових платежів, яка утворилася після 06.12.2018, становить 598 156 492,08 грн; заборгованість по винагороді за користування предметом лізингу у період з 07.12.2018 до 24.01.2024 становить 142 876 655,42 грн; нарахована за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань пеня за період після 06.12.2018 складає 140541 553,40 грн.

Частково визнавши додаткові грошові вимоги ініціюючого кредитора, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що договір фінансового лізингу розірвано із 26.02.2020, а тому вимоги на суму заборгованості по сплаті лізингових платежів (в тому числі за період з 20.08.2016 до 06.12.2018 згідно з рішенням Господарського суду Черкаської області від 20.01.2020 у справі №925/1215/18) визнанню не підлягають, оскільки наслідком розірвання договору є відсутність у лізингодавця обов`язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність лізингоодержувача і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати.

Банк вважає, що з аналізу, як умов Договору фінансового лізингу, так і структури лізингових платежів - розділ 2, п. 2.1., Додаток № 2, п. 6.2.4, п.6.2.11. Договору - постає обов`язок боржника зі сплати лізингових платежів, які в тому числі включають відшкодування вартості майна (Додаток 2 до Договору), на користь АТ КБ "ПриватБанк" до дати повернення об`єктів лізингу, а тому судами безпідставно було відмовлено у визнанні грошових вимог АТ КБ "ПриватБанк" в сумі 727 520 306, 43 грн, частково стягнутих чинним рішенням Господарського суду Черкаської області від 20.01.2020 у справі №925/1215/18.

Згідно з положеннями статті 806 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату.

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначені у Законі України "Про фінансовий лізинг" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

У статті 1 зазначеного Закону також передбачено, що фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частини другої статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач зобов`язаний, зокрема: своєчасно сплачувати лізингові платежі; в разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.

Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу (стаття 12 Закону України "Про фінансовий лізинг").

Водночас згідно з частиною першою статті 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець має право, зокрема, відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом; вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках.

Зокрема, статтею 7 зазначеного Закону передбачено право лізингодавця відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.

Відповідно до положень частин другої, четвертої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються; сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Верховний Суд у постанові від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20 зазначив, що договір фінансового лізингу є змішаним договором, який поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу, а передбачені договором лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченню дії договору. На правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність відповідачу, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Лізингові платежі, сплачені позивачем як частина відшкодування вартості предметів лізингу, за своєю суттю є оплата предмета купівлі-продажу (попередня оплата), який в подальшому лізингодавець зобов`язувався передати лізингоодержувачу у власність. У зв`язку з розірванням договорів та вилученням предметів лізингу на користь лізингодавця, такий обов`язок у відповідача відсутній.

Отже, наслідком розірвання договору є відсутність у лізингодавця обов`язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність лізингоодержувача і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати.

Подібного за змістом висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, зазначивши, що належне виконання лізингоодержувачем обов`язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

На правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Оскільки в силу особливостей регулювання правовідносин лізингу договором та законом право власності на передане в лізинг майно залишається за лізингодавцем, то наслідком припинення договору лізингу внаслідок відмови лізингодавця є відсутність у нього обов`язку надати предмет лізингу в майбутньому у власність лізингоодержувача і, відповідно, відсутність права вимагати оплати вартості предмета лізингу.

Ураховуючи структуру та призначення лізингових платежів, ці платежі не є рівнозначними платі за користування, на відміну від орендної плати, позаяк містять в собі таку складову, як відшкодування частини вартості предмета лізингу, і з моменту розірвання договору лізингу зобов`язання лізингодавця щодо передачі об`єкта лізингу у власність лізингоодержувача є припиненим, відповідно в лізингоодержувача припинилось зобов`язання щодо відшкодування вартості цього об`єкта.

Подібною за змістом правовою позицією керувався Верховний Суд також при ухваленні постанов від 21.03.2024 у справі № 907/935/21, від 19.09.2023 у справі № 905/1065/22, від 01.02.2024 у справі № 913/175/23, на які посилається Банк, звертаючись із касаційною скаргою на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України однією з підстав касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, для касаційного перегляду судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Тобто на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом.

Враховуючи викладене, колегія суддів, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень і постанов, на які посилається Банк у касаційній скарзі, дійшла висновку про безпідставність його доводів про неврахування господарськими судами в цій справі викладених правових висновків у наведених постановах.

Прийняті рішення за вищенаведеними справами (№905/1065/22, №913/175/23) ґрунтуються на висновках, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19.

Водночас відмінність прийнятих по суті судових рішень за результатами вирішення спорів у справах № 907/935/21, № 905/1065/22, № 913/175/23 та у цій справі зумовлена різними фактичними обставинами та умовами укладених договорів.

Так, з висновків суду у справах № 905/1065/22 та № 913/175/23 вбачається, що на відміну від цієї справи, при ухваленні постанови від 21.03.2024 у справі № 907/935/21 Верховний Суд виходив із встановлених господарськими судами попередніх інстанцій обставин щодо відсутності розірвання чи відмови лізингодавцем від відповідних договорів.

У вказаних постановах Верховний Суд дійшов висновків про скасування оскаржуваних судових рішень та необхідність направлення справ на новий розгляд до судів першої інстанції, оскільки господарські суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки умовам договорів, які встановлюють структуру лізингових платежів, та дійшли передчасного висновку (належним чином не обґрунтувавши його) про те, що відповідні пункти договорів передбачають обов`язок лізингоодержувача щодо повернення виключно винагороди за користування предметом лізингу.

Проте в цій справі відсутні підстави для висновку про неналежне дослідження господарськими судами першої та апеляційної інстанцій відповідних обставин справи, зокрема, умов Договору лізингу, на підставі якого виникли спірні правовідносини між Банком і Боржником.

Суд у цій справі виходив з того, що пункт 6.2.4 Договору фінансового лізингу в частині слів "сплативши при цьому заборгованість по лізингових платежах на поточну дату" має тлумачитись таким чином, що під словами "на поточну дату" сторони розуміли (виходячи з подальшого тексту цього пункту та пункту 7.2 Договору фінансового лізингу) саме дату розірвання договору, а не дату фактичного повернення майна.

Повернення майна у дату розірвання договору і сплата на вказану дату лізингових платежів є належним виконанням Договору фінансового лізингу. Повернення переданого у лізинг майна та сплата нарахованих до дня розірвання договору лізингових платежів пізніше дати розірвання Договору фінансового лізингу є порушенням і простроченням Лізингоотримувача.

Лізинговий платіж і відсоткова винагорода за користування майном отриманим в лізинг є "законними договірними" платежами під час дії Договору фінансового лізингу. Після розірвання Договору фінансового лізингу їх нарахування і вимога про їх сплату не є законною.

Виходячи з наведеного, господарські суди першої та апеляційної інстанцій у цій справі слушно зазначили, що розірвання договору виключає подальшу можливість нарахування лізингових платежів і відсоткової винагороди за користування майном, оскільки Договір фінансового лізингу розірвано і зобов`язання за ним припинились, і майно, яке було предметом лізингу, підлягає поверненню лізингодавцеві, а тому й нараховувати "суму, що відшкодовує при кожному платежі частину вартості Майна" (п.6.2.11 Договору фінансового лізингу), тобто сплачувати частину вартості Майна, яке завідомо вже ніколи не буде передано у власність Лізингоодержувача, законних підстав немає.

Адже не може одночасно існувати право у Лізингодавця на отримання лізингових платежів і право у Лізингоодержувача на їх повернення - це взаємовиключні права. Тому не підлягають визнанню у справі про банкрутство вимоги, які після їх сплати боржником кредитору відразу ж підлягають поверненню цим же кредитором на користь боржника.

З огляду на наведені обставини справи, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, підтриманий судом апеляційної інстанції, про часткове відхилення заявлених грошових вимог до боржника, позаяк договір лізингу розірвано, і у боржника відпали підстави сплачувати на користь лізингодавця заборгованість, яка ґрунтується на зобов`язанні з відшкодування вартості переданого в лізинг майна.

Щодо аргументів Банку про порушення в оскаржуваних судових рішеннях принципу правової визначеності через відмову у визнанні грошових вимог, підтверджених рішенням Господарського суду Черкаської області від 20.01.2020 у справі №925/1215/18, яким було встановлено обов`язок Боржника сплатити відповідні лізингові платежі на користь Банку, який не потребує додаткового доведення, колегія суддів зауважує наступне.

Конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство (частина перша статті 45 КУзПБ).

Заявник сам визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги.

Заявлені у справі про банкрутство грошові вимоги можуть підтверджуватися первинними документами (угодами, накладними, рахунками, актами виконаних робіт тощо), що свідчать про цивільно-правові відносини сторін та підтверджують заборгованість боржника перед кредитором, або рішенням юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення такого спору (висновки наведені у постановах Верховного Суду від 20.06.2019 у справі № 915/535/17, від 25.06.2019 у справі № 922/116/18, від 15.10.2019 у справі № 908/2189/17, від 10.02.2020 у справі № 909/146/19, від 27.02.2020 у справі № 918/99/19, від 01.12.2022 у справі № 918/1154/21).

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду щодо порядку розгляду кредиторських вимог у справі про банкрутство, ролі та обов`язків суду на цій стадії провадження у справі про банкрутство під час розгляду заявлених грошових вимог суд користується правами та повноваженнями, наданими йому процесуальним законом; суд самостійно розглядає кожну заявлену грошову вимогу, перевіряє її відповідність чинному законодавству та за результатами такого розгляду визнає або відхиляє частково чи повністю грошові вимоги кредитора (постанови Верховного Суду від 26.02.2019 у справі №908/710/18, 25.06.2019 у справі №922/116/18, від 15.10.2019 у справі №908/2189/17, від 24.10.2019 у справі №910/10542/18, від 07.11.2019 у справі №904/9024/16).

У справі про банкрутство господарський суд не розглядає по суті спори стосовно заявлених до боржника грошових вимог, а лише встановлює наявність або відсутність відповідного грошового зобов`язання боржника шляхом дослідження первинних документів (договорів, накладних, актів тощо) та (або) рішення юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення відповідного спору (постанови Верховного Суду від 26.02.2019 у справі №908/710/18, від 15.10.2019 у справі №908/2189/17).

У попередньому засіданні господарський суд зобов`язаний перевірити та надати правову оцінку усім вимогам кредиторів до боржника незалежно від факту їх визнання чи відхилення боржником (постанови Верховного Суду від 15.10.2019 у справі №908/2189/17, від 24.10.2019 у справі №910/10542/18).

При цьому для унеможливлення загрози визнання судом у справі про банкрутство фіктивної кредиторської заборгованості до боржника, суду слід розглядати заяви з кредиторськими вимогами із застосуванням засад змагальності сторін у справі про банкрутство у поєднанні з детальною перевіркою підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, розміру та моменту виникнення. У разі виникнення мотивованих сумнівів сторін у справі про банкрутство щодо обґрунтованості кредиторських вимог, на заявника таких кредиторських вимог покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування задля забезпечення перевірки господарським судом підстав виникнення таких грошових вимог, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог (постанови Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 914/2404/19, від 28.01.2021 у справі № 910/4510/20).

Верховний Суд, зокрема, у постанові від 22.12.2022 у справі №910/14923/20 наголосив, що для запобігання визнанню необґрунтованих вимог до боржника та порушенню цим прав його кредиторів до доведення обставин, пов`язаних із виникненням заборгованості боржника-банкрута, пред`являються підвищені вимоги.

Розглядаючи кредиторські вимоги, суд у силу приписів статей 45 - 47 КУзПБ має належним чином дослідити сукупність поданих заявником доказів (договори, накладні, акти, судові рішення, якими вирішено відповідний спір тощо), перевірити їх, надати оцінку наявним у них невідповідностям (за їх наявності), та аргументам, запереченням щодо цих вимог, з урахуванням чого з`ясувати чи є відповідні докази підставою для виникнення у боржника грошового зобов`язання (висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 10.02.2020 у справі №909/146/19, від 27.02.2020 у справі №918/99/19, від 29.03.2021 у справі №913/479/18).

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відступ від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (пункт 46 рішення у справі "Устименко проти України", пункт 61 рішення у справі "Брумареску проти Румунії").

Відповідно до орієнтирів дотримання міжнародних стандартів, наведених Європейським судом прав людини у рішенні від 11.07.2017 у справі "Морейра Феррейра проти Португалії", відступ від принципу правової визначеності є необхідним і виправданим у разі виявлення суттєвого недоліку попереднього провадження, який може вплинути на результат справи, або у випадках, коли необхідність забезпечення відшкодування, особливо в контексті виконання рішень Суду, в цілому свідчить на користь поновлення провадження (пункт 62 рішення).

Враховуючи наведене, Верховний Суд у постанові від 12.03.2025 у справі №903/347/24 зауважив, що заборгованість боржника перед кредитором, яка підтверджена судовим рішенням, що набрало законної сили, може ставитися під сумнів господарським судом під час розгляду заяви кредитора з грошовими вимогами виключно у виняткових випадках. Водночас саме у цих випадках є необхідність у додатковому доведенні кредитором обґрунтованості своїх безспірних вимог первинними документами з урахуванням "підвищеного стандарту доказування".

Зазначеними випадками, зокрема, можуть бути такі, коли у розпорядника майна / ліквідатора (якщо кредиторські вимоги заявлено та розглядаються судом у ліквідаційній процедурі), кредиторів чи інших учасників справи про банкрутство є обґрунтовані та доказово підтверджені підстави вважати, що:

- певний кредитор, вимоги якого є безспірними, та боржник, зловживаючи процесуальними правами, ініціювали розгляд відповідного судового спору задля штучного створення підтвердженої судовим рішенням заборгованості з метою, зокрема, впливу на процедуру банкрутства боржника через отримання необхідної кількості голосів на зборах та комітеті кредиторів,

- при розгляді відповідного спору між кредитором і боржником судом не було враховано обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (до прикладу, якщо кредитор - позивач до початку розгляду спору по суті відступив право вимоги до боржника - відповідача, однак не повідомив суду наявність відповідних обставин), а жоден з учасників такої справи не реалізував право на звернення із заявою про перегляд відповідного рішення за нововиявленими обставинами;

- договір, на підставі якого виникла заборгованість боржника перед кредитором (яка була стягнута судовим рішенням за результатом розгляду відповідного спору), був визнаний у подальшому недійсним чи неукладеним, однак жоден з учасників справи (за позовом кредитора про стягнення з боржника заборгованості) не реалізував право на звернення із заявою про перегляд відповідного рішення за нововиявленими обставинами.

Наведений перелік виняткових випадків, коли безспірні вимоги кредитора потребують додаткового доведення з урахуванням "підвищеного стандарту доказування", не є вичерпним та залежить від обставин кожної конкретної справи.

У цій справі господарські суди з`ясували, що при вирішенні Господарським судом Черкаської області справи № 925/1215/18, суд в цьому випадку підтвердив обов`язок лізингоодержувача зі сплати цієї суми станом на 06.12.2018, виходячи з обставин чинності Договору фінансового лізингу на час ухвалення судового рішення. Водночас, як встановлено судами, договір фінансового лізингу є розірваним, і ця обставина не була вказана жодною із сторін при вирішенні питання про відкриття провадження у справі про банкрутство боржника та визначення вимог ініціюючого кредитора ухвалою суду від 25.01.2024.

Вказане дає достатні підстави для виникнення вмотивованих сумнівів господарського суду під час розгляду цієї справи щодо обґрунтованості заявлених Банком додаткових грошових вимог до Боржника, адже даний факт є ключовим у вирішенні питань щодо права вимоги до боржника.

Водночас, після розірвання договору фінансового лізингу, тобто на час розгляду додаткових вимог заявника у цій справі обов`язок зі сплати цієї суми у боржника відсутній (відпала підстава для його стягнення), а у боржника виникає право на витребування сплачених лізингових платежів в рахунок вартості майна (аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 15.05.2024 у справі № 925/233/23(925/750/23), від 04.04.2024 у справі № 925/322/23(925/875/23).

Отже, господарські суди обґрунтовано застосували підвищений стандарт доказування до грошових вимог Банку задля забезпечення головної мети процедури банкрутства, яка полягає в захисті прав кредиторів юридичної особи, яка опинилася в скрутному фінансовому становищі, та під час розгляду заяви виходили з дійсних правовідносин, які склалися між Банком і Боржником після розірвання договору лізингу, з урахуванням правових висновків Верховного Суду щодо правильного застосування відповідних норм права до таких правовідносин.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21.08.2025 у справі № 920/692/23, які підлягають врахуванню у спірних правовідносинах відповідно до приписів частини четвертої статті 300 ГПК України (у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги).

Проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень і постанов, на які посилається Банк у касаційній скарзі, Верховний Суд вважає безпідставними його доводи про неврахування господарськими судами в цій справі викладених у них правових висновків. Адже при ухваленні оскаржуваних судових рішень господарські суди першої та апеляційної інстанцій керувалися саме висновками щодо правильного застосування норм права, зокрема, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №904/5726/19.

Відтак, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанції. За своїм змістом зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до прийняття по суті невірного рішення або є підставами для обов`язкового скасування оскарженого судового рішення, колегією суддів під час касаційного провадження не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України за результатами розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 309 ГПК України).

З огляду на наведене, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги та залишення без змін постанови апеляційного господарського суду та ухвали місцевого господарського суду в оскаржуваній частині як таких, що прийняті з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Щодо судових витрат

У зв`язку з тим, що суд відмовляє в задоволенні касаційної скарги та залишає без змін оскаржені судові рішення, суд покладає на скаржника витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.05.2025 та ухвалу Господарського суду Черкаської області від 12.12.2024 (в частині розгляду грошових вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк») у справі №925/7/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий К. М. Огороднік

Судді С.В. Жуков

В.Я. Погребняк