ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" жовтня 2025 р.м. ХарківСправа № 922/2830/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Новікової Н.А.

розглянувши без повідомлення (виклику) учасників справи в порядку спрощеного позовного провадження справу № 922/2830/25

за позовом ФІЗИЧНОЇ ОСОБИ-ПІДПРИЄМЦЯ ЦВЕТКОВОЇ АЛЛИ ВАСИЛІВНИ ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ),

до відповідача Квартирно-експлуатаційного відділу міста Харків (61024, місто Харків, вул. Григорія Сковороди, будинок 61; ),

про стягнення заборгованості з відшкодування плати за користування електричною енергією у розмірі 58 410,56 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ФІЗИЧНА ОСОБА-ПІДПРИЄМЕЦЬ ЦВЕТКОВА АЛЛА ВАСИЛІВНА, звернувся до Господарського суду Харківської області через систему «Електронний суд» з позовною заявою (вх. № 2830/25 від 15.08.2025) до відповідача, Квартирно-експлуатаційного відділу міста Харків, з вимогою про стягнення заборгованості в сумі 58 410,56 грн.

Також, позивач просить покласти на відповідача судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків за договором спільного тимчасового безоплатного користування нерухомим майном №2 від 01.09.2022 та договором про відшкодування витрат за спожиту електричну енергію та за послуги з розподілу електричної енергії за жовтень, листопад, грудень 2022 року.

20.08.2025 року, ухвалою Господарського суду Харківської області, позовну заяву ФІЗИЧНОЇ ОСОБИ-ПІДПРИЄМЦЯ ЦВЕТКОВОЇ АЛЛИ ВАСИЛІВНИ (вх. № 2830/25 від 15.08.2025) залишено без руху.

25.08.2025 року, ухвалою Господарського суду Харківської області, прийнято до розгляду позовну заяву ФІЗИЧНОЇ ОСОБИ-ПІДПРИЄМЦЯ ЦВЕТКОВОЇ АЛЛИ ВАСИЛІВНИ (вх. № 2830/25 від 15.08.2025) та відкрито провадження у справі № 922/2830/25. Розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами. Встановлено відповідачу строк 15 днів з дня вручення цієї ухвали для подання до суду відзиву на позовну заяву та заяви із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження разом із доказами їх надіслання (надання) позивачу згідно зі ст. 250, 251 ГПК України.

Відповідач скористався своїм правом на подання відзиву. 03.09.2025 року до суду від відповідача надійшов відзив (вх. № 20150).

В свою чергу, позивач не скористався своїм правом на подання відповіді на відзив, хоча відзив був належним чином скерований позивачу до електронного кабінету в системі «Електронний Суд», що підтверджується квитанцією про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету Користувача ЄСІТС № 4382934.

Ухвалою суду від 25.08.2025 року встановлено позивачу строк 5 днів з дня отримання відзиву для подання до суду відповіді на відзив разом із доказами його надсилання (надання) відповідачу згідно зі ст. 251 ГПК України. Враховуючи день отримання відзиву позивачем (03.09.2025 11:24), позивач мав право подати відповідь на відзив до 08.09.2025 року (включно).

Подання позивачем відповіді на відзиву є правом, а не обов`язком учасника справи, а отже його відсутність не може бути підставою для невиправданого затягування судового розгляду справи.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка ратифікована Україною 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема, є розумність строків розгляду справи судом, неприпустимість зловживання процесуальними правами (пункти 10, 11 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 42, ч. 1 ст. 43 ГПК України, учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

На підставі викладеного, враховуючи, що позивач обізнаний про подання відповідачем відзиву, та враховуючи, що подання відповіді на відзив є правом, а не обов`язком позивача, а також враховуючи, що строк на подання відповіді на відзив настав, з метою недопущення невиправданого затягування судового процесу й порушення прав учасників справи щодо розгляду спору впродовж розумного строку, суд дійшов висновку про можливість розглянути справу за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини справи, всебічно та повно перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд встановив таке.

Як зазначено у позовній заяві, Фізичною особою - підприємцем Цветковою Аллою Ваилівною, Харківським квартирно-експлуатаційним управлінням (переформовано в Квартирно-експлуатаційний відділ міста Харків), військовою частиною НОМЕР_2 укладено Договір спільного тимчасового безоплатного користування нерухомим майном № 2 від 01.09.2022 (надалі «Договір»).

Умовами даного Договору встановлено, що Позивач надає військовій частині можливість на спільне тимчасове безоплатне користування нерухомим майном. (п. 1.1. Договору). Згідно з п. 2 розділу оплата Договору відповідач зобов`язаний відшкодувати Позивачеві всі витрати за комунальні послуги, які були отримані військовою частиною за час дії Договору. Пунктом 3 розділу оплата Договору передбачено, що всі відшкодування за отримані послуги військовою частиною за цим Договором сплачуються відповідачем. Пунктом 4 розділу оплата передбачено, що підставою для відшкодування відповідачем за військовою частиною комунальних послуг є виставлені рахунки постачальними організаціями.

Як стверджує позивач:

- за жовтень 2022 року військовою частиною було фактично спожито 2700 кВт електричної енергії, що підтверджується актом про обсяги розподілу електричної енергії за жовтень 2022 року з АТ «Харківобленерго». Вартість послуг за спожиту електричну енергію з розподілом електричної енергії склала 14 838,84 грн. з ПДВ, що підтверджується відповідних рахунком АТ «Харківобленерго»;

- за листопад 2022 року військовою частиною було фактично спожито 2670 кВт електричної енергії, що підтверджується актом про обсяги розподілу електричної енергії за листопад 2022 року з АТ «Харківобленерго». Вартість послуг за спожиту електричну енергію з розподілом електричної енергії склала 16 297,43 грн. з ПДВ, що підтверджується відповідних рахунком АТ «Харківобленерго»;

- за грудень 2022 року військовою частиною було фактично спожито 4350 кВт електричної енергії, що підтверджується актом про обсяги розподілу електричної енергії за грудень 2022 року з АТ «Харківобленерго». Вартість послуг за спожиту електричну енергію з розподілом електричної енергії 27 274,29 грн. з ПДВ, що підтверджується відповідних рахунком АТ «Харківобленерго».

Як зазначає позивач, загальна сума заборгованості на день подачі позовної заяви складає: 58 410,56 грн (9720 кВт), з розрахунку: жовтень 2022 у розмірі 14 838,84 грн (2700 кВт), листопад 2022 у розмірі 16 297,43 грн (2670 кВт), грудень 2022 у розмірі 27 274,29 грн (4350 кВт).

У позові зазначено, що обсяг спожитої електричної енергії підтверджено військовою частиною НОМЕР_2 .

03.09.2025 року до суду від відповідача надійшов відзив (вх. № 20150). Відповідач заперечує проти задоволення позову.

У відзиві зазначено, що у відповідності до Договору про відшкодування витрат за електроенергію та водопостачання №2 від 01.09.2022, укладеного між Фізичною особою - підприємцем Цветковою Аллою Василівною, Харківським квартирно-експлуатаційним управлінням (переформовано в Квартирно-експлуатаційний відділ міста Харків) та військовою частиною НОМЕР_2 , Відповідач зобов`язався здійснювати оплату (відшкодування) витрат, понесених Позивачем за спожиті військовою частиною енергоносії.

09.05.2025 Позивач звернувся до Відповідача з претензією про відшкодування за спожиту військовою частиною електричну енергію та за послуги з розподілу електричної енергії/перетікання реактивної енергії за вказаним договором за жовтень-грудень 2022 року.

Однак, Квартирно-експлуатаційний відділ міста Харків є бюджетною установою, який в своїй діяльності фінансується із державного бюджету, та є розпорядником бюджетних коштів виключно в рамках взятих на себе зобов`язань бюджетного періоду. Фактично проведення бюджетних платежів здійснюється органами Казначейства України в рамках бюджетного періоду та затвердженого бюджету розпорядника бюджетних коштів.

В зв`язку з тим, що Позивач звернувся до Відповідача в травні 2025 року про відшкодування за отримані послуги в 2022 році, це унеможливило провести оплату за отримані військовою частиною послуги інакше, як на підставі рішення суду.

Надаючи правову кваліфікацію вищевказаним обставинам, що стали предметом спору між сторонами у даній справі, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з такого.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, а також інші юридичні факти.

Договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 795 ЦК України, передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 827 ЦК України, за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку.

Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними (ч. 2 ст. 827 ЦК України). За приписами ч. 3 ст. 828 ЦК України, договір позички будівлі, іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у формі, яка визначена відповідно до статті 793 цього Кодексу.

З урахуванням вищезазначеного, проаналізувавши правовідносини, які склались між сторонами на підставі укладеного між ними договору спільного тимчасового безоплатного користування нерухомим майном № 2 від 01.09.2022 року, дослідивши текст зазначеного договору, суд дійшов висновку, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором позички будівлі із відшкодуванням платником (Стороною 3, відповідачем) всіх витрат позичкодавця (Сторони 1, позивача) на оплату комунальних послуг, які були отримані користувачем (Стороною 2, військовою частиною). Зважаючи на викладене та враховуючи, що сторонами досягнуто всіх суттєвих умов, передбачених вимогами чинного законодавства України відносно вказаного виду договору, з огляду на положення ст. 629 ЦК України, зазначений договір є обов`язковим для виконання всіма трьома сторонами.

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджено, що позивач належним чином виконав свої зобов`язання за Договором, передав нерухоме майно (нежитлові приміщення) у користування Стороні 2, що підтверджується відповідним Актом приймання-передачі нерухомого майна до Договору.

Згідно з розділом «Оплата» Договору, Сторона 3 зобов`язана відшкодувати Стороні 1 всі витрати за комунальні послуги, які були отримані Стороною 2 за час дії цього Договору. Умовами розділу «Права та обов`язки платника» Договору передбачено обов`язок Сторони 3 відшкодувати Стороні 1 вартість комунальних послуг, що спожиті Стороною 3 у процесі виконання цього Договору.

Між Балансоутримувачем та Споживачем був підписаний договір про відшкодування витрат за спожиту електричну енергію.

Відповідно до п. 1.1., 1.2. цього договору Позивач (Балансоутримувач) забезпечує постачання електричної енергії, що використовується Військовою частиною НОМЕР_2 (Споживач), а КЕВ м. Харків (Платник) відшкодовує витрати, понесені Балансоутримувачем з оплати електричної енергії, яка була спожита Споживачем, за встановленими тарифами в терміни, передбачені даним Договором. Вказаний договір не підписаний з боку Платника (відповідача). Інших договорів на відшкодування комунальних послуг, зокрема на відшкодування електричної енергії за спірний період до матеріалів справи не надано.

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. За приписами ст. 525-526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Разом з тим, за змістом ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України).

Таким чином, з аналізу вищезазначених норм вбачається, що у разі недотримання сторонами письмової форми правочину (за умови, що законом не вимагається обов`язкове укладення договору в письмовій формі), для з`ясування факту його вчинення та змісту слід виходити з приписів ч. 2 ст. 205 ЦК України. При цьому, поведінка сторін, що засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (схвалення правочину), може бути виражена в будь-якій формі, що однозначно свідчить про волю сторони на визнання правочину, зокрема, за допомогою здійснення конклюдентних дій, наприклад, прийняттям виконання, здійсненням розрахунків тощо.

Факт споживання електричної енергії Споживачем - ВЧ НОМЕР_2 за період з жовтня по грудень 2022 року підтверджується наданою позивачем до матеріалів справи копією складеного та підписаного між Балансоутримувачем ФОП Цветковою А.В. та Споживачем - ВЧ НОМЕР_2 Актом виконаних робіт (наданих послуг) до договору про відшкодування витрат за спожиту електричну енергію та за послуги з розподілу за вказаний період, яким Балансоутримувач та Споживач підтвердили, що у період з жовтня по грудень 2022 року Споживачем було спожито електричну енергію обсягом 9 720 кВт/год на суму 58 410,56 грн.

Також спожитий у період з жовтня по грудень 2022 року обсяг електричної енергії підтверджується наданими позивачем до матеріалів справи рахунками за електричну енергію, що складені ПрАТ «Харківенергозбут».

Беручи до уваги Акт виконаних робіт (наданих послуг) та рахунки за електричну енергію від ПрАТ «Харківенергозбут», суд зазначає, що позивачем доведено наявність заборгованості Відповідача за Договором щодо сплати за спожиту електричну енергію обсягом 9 720 кВт/год на суму 58 410,56 грн. Як вбачається з відзиву, відповідач хоча і зазначає про те, що у позові слід відмовити в повному обсязі, однак в обґрунтування своєї позиції вказує лише на відсутність фінансування в певний період.

Суд також зазначає, що відповідачем не надано доказів оплати означеної заборгованості.

При цьому, суд відхиляє твердження відповідача у відзиві на позовну заяву про неможливість здійснити відшкодування за комунальні послуги за попередній період у зв`язку відсутністю відповідного бюджетного асигнування зважаючи на таке.

Згідно з п. 6, 7 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України, бюджетне асигнування - повноваження розпорядника бюджетних коштів, надане відповідно до бюджетного призначення, на взяття бюджетного зобов`язання та здійснення платежів, яке має кількісні, часові та цільові обмеження; бюджетне зобов`язання - будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, згідно з якими необхідно здійснити платежі протягом цього ж періоду або у майбутньому.

За приписами ч. 1 ст. 48 Бюджетного кодексу України, розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років; довгострокових зобов`язань за енергосервісом, узятих на облік органами Казначейства України; довгострокових зобов`язань у рамках державно-приватного партнерства, узятих на облік органами Казначейства України; середньострокових зобов`язань за договорами щодо забезпечення судноплавного стану внутрішніх водних шляхів та судноплавних шлюзів; середньострокових зобов`язань у сфері охорони здоров`я; середньострокових зобов`язань за договорами на будівництво, реконструкцію, ремонт і утримання автомобільних доріг; щодо завдань (проектів) Національної програми інформатизації - після їх погодження з Генеральним державним замовником Національної програми інформатизації. Довгострокове зобов`язання за енергосервісом на підставі документального підтвердження в установленому порядку скорочення обсягів споживання комунальних послуг та енергоносіїв і видатків на їх оплату за звітний період (порівняно з такими обсягами (видатками), які були б спожиті (здійснені) за відсутності енергосервісу) набуває статусу бюджетного зобов`язання у сумі, визначеній згідно з умовами договору енергосервісу виходячи з цін (тарифів), діючих у періоді, за який здійснюється розрахунок, у межах фактичного скорочення таких видатків.Відповідно до ст. 49 Бюджетного кодексу України, розпорядник бюджетних коштів після отримання товарів, робіт і послуг відповідно до умов взятого бюджетного зобов`язання приймає рішення про їх оплату та надає доручення на здійснення платежу органу Казначейства України, якщо інше не передбачено бюджетним законодавством, визначеним п. 5 ч. 1 ст. 4 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 51 Бюджетного кодексу України, розпорядники бюджетних коштів забезпечують у повному обсязі проведення розрахунків за електричну та теплову енергію, водопостачання, водовідведення, природний газ, інші енергоносії, комунальні послуги та послуги зв`язку, які споживаються бюджетними установами, та укладають договори за кожним видом відповідних послуг у межах бюджетних асигнувань, затверджених у кошторисі.

Як вбачається з розділу «Оплата» Договору Платник (відповідач) зобов`язаний відшкодувати Балансоутримувачу (позивач) всі витрати за комунальні послуги, які були отримані Користувачем за час дії цього Договору. Підставою для відшкодування Платником (відповідачем) за Користувача комунальних послуг є виставлені рахунки постачальними організаціями, які надають комунальні послуги Балансоутримувачу (позивачу). З метою відшкодування комунальних послуг Балансоутримувач зобов`язаний виставляти рахунки Платнику та надати копії рахунку, що виставлені Балансоутримувачу постачальними організаціями, які надають комунальні послуги.

У відповідності до розділу «Права та обов`язки платника» Договору Відповідач взяв на себе обов`язок відшкодувати Балансоутримувачу вартість комунальних послуг, що спожиті користувачем у процесі виконання цього Договору. На момент ухвалення даного судового рішення, в матеріалах справи відсутні докази внесення сторонами будь-яких змін до умов Договору, зокрема щодо прав та обов`язків сторін за цим Договором.

Відсутні також у справі і докази наявності у відповідача (Платника) будь-яких заперечень стосовно умов вже підписаного між Балансоутримувачем та Споживачем Договору про відшкодування витрат за спожиту електричну, які б свідчили, наприклад, про його невідповідність вимогам чинного законодавства або про ненадання відповідачу (Платнику) Балансоутримувачем та Споживачем документів, необхідних для виконання Договору.

Відповідач також і не заперечує щодо обсягів та вартості спожитої військовою частиною електричної енергії.

Отже, враховуючи, що Балансоутримувач та Споживач виконали свій обов`язок та підписали Договір про відшкодування витрат за спожиту електричну, відповідач не мав об`єктивних підстав для непідписання цього договору про відшкодування витрат за спожиту електричну енергію та для невиконання самостійно своїх зобов`язань відповідно до розділів «Права та обов`язки платника» та «Оплата» Договору.

За таких обставин, посилання відповідача на те, що позивач запізно звернувся з претензією про відшкодування за спожиту електричну енергію, як на підставу для звільнення його від виконання своїх зобов`язань за Договором, відхиляються судом як необгрунтовані та такі, що не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

Крім того, відсутність бюджетного фінансування не може бути підставою для звільнення відповідача від здійснення зобов`язань за вищезазначеним Договором.

Висновок про те, що сама собою відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 12-46гс18 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.03.2018 у справах № 925/246/17 та № 925/974/17.

На підставі зазначеного, враховуючи, що в матеріалах справи відсутні, а відповідачем, на підставі ст. 73, 74 ГПК України, не надано доказів, які б свідчили про сплату ним заборгованості за електричну енергію за період з жовтня по грудень 2022 року на суму 58410,56 грн, або які б спростовували наявність у нього обов`язку зі сплати вищезазначеної заборгованості, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача 58410,56 грн заборгованості за електричну енергію є обґрунтованими та доведеними належними і допустимими доказами, тому задовольняє позовні вимоги в повному обсязі.

Таким чином, суд прийшов до висновку про повне задоволення позовних вимог.

Здійснюючи розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи, враховуючи вимоги статті 129 ГПК України, а також висновки суду про повне задоволення позову, судові витрати, понесені позивачем, покладаються на відповідача.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин. У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року). Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1-5, 8, 10-12, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, п. 2 ч. 1 ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Харківської області, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Харків (61024, місто Харків, вул. Григорія Сковороди, будинок 61; ) на користь ФІЗИЧНОЇ ОСОБИ-ПІДПРИЄМЦЯ ЦВЕТКОВОЇ АЛЛИ ВАСИЛІВНИ ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) заборгованість в сумі 58 410,56 грн, а також судові витрати (сплачений судовий збір) у розмірі 2422,40 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається в строки та в порядку визначеному ст. 256,257 ГПК України.

Повний текст рішення складено і підписано 15.10.2025 року.

Суддя Н.А. Новікова