РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.07.2025Справа № 910/1819/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Ковтуна С.А., секретар судового засідання Мамонтова О.О., розглянувши матеріали справи

за позовом заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Національної поліції України

до приватного акціонерного товариства «Київський річковий порт»

Головного управління Національної поліції України у місті Києві

про визнання недійсними договорів та стягнення 5040000,00 грн,

Представники:

від прокуратури Дергунов Д.С.

від позивача Медведський В.В.

від відповідача-1 Заверюха К.О.

від відповідача-2 Безух О.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До суду звернувся заступник керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Національної поліції України з позовом до приватного акціонерного товариства «Київський річковий порт» (відповідача-1) та Головного управління Національної поліції України у місті Києві (відповідача-2) про:

- визнання недійсними договорів оренди нерухомого майна № 4 ВПЗ від 19.01.2021, № 5 ВПЗ від 25.01.2022, № 145 ВПЗ від 01.03.2023 та № 532 ВПЗ від 03.08.2023;

- стягнення з приватного акціонерного товариства «Київський річковий порт» на користь Головного управління Національної поліції України у місті Києві 5040000 грн та стягнення з Головного управління Національної поліції України у місті Києві одержаних за рішенням суду 5040000 грн в дохід держави.

Суд своєю ухвалою від 18.02.2025 відкрив провадження у справі № 910/1819/25, постановив розглядати справу у порядку загального позовного провадження.

Прокурор вважає, що незважаючи на те, що предметом оскаржуваних договорів є закрита автостоянка для автомобілів та частина вантажної площадки загальною площею 9900 кв.м., що розташовані по вул. Набережно-Луговій, 4 у м. Києві, фактично приватне акціонерне товариство «Київський річковий порт» передало Головному управлінню Національної поліції України у місті Києві (далі - ГУ НП у місті Києві) в орендне користування земельну ділянку площею 9900 кв.м., яка є складовою земельної ділянки з кадастровим номером :85:316:0069. Закрита автостоянка для автомобілів та частина вантажної площадки не є окремими об`єктами нерухомого майна, а є приналежністю до головної речі - земельної ділянки з кадастровим номером :85:316:0069, нерозривно пов`язані з нею, утворюються за рахунок інших речей та не є об`єктами нерухомого майна. Земельна ділянка з кадастровим номером :85:316:0069 площею 12,2332 га є комунальною власністю, належить приватному акціонерному товариству «Київський річковий порт» на праві постійного землекористування, яке обмежуються правом володіння та користування без права розпорядження майном. На думку прокурора, оспорювані договори є прихованими договорами оренди земельної ділянки, які укладені без погодження з власником земельної ділянки - Київської міської ради, а тому суперечать інтересам держави і суспільства, його моральним засадам та призвели до втрати бюджетних коштів (втрату бюджетних коштів прокурор визначає розміром сплаченої відповідаченм-2 за договорами протягом 2021-2023 років орендної плати у розмірі 5040000 грн). Відповідно до позову, передавши в оренду фактично частину земельної ділянки приватне акціонерне товариство «Київський річковий порт» ввело в оману Головне управління Національної поліції України у місті Києві, вчинило дії, які може вчиняти власник земельної ділянки - Київська міська рада, і така передача суперечить ст. 92, ст. 93 Земельного кодексу України, ст. 4 Закону України «Про оренду землі», ст. 210, ст. 761 Цивільного кодексу України.

Обґрунтовуючи подачу позову в інтересах держави в особі Національної поліції України прокурор посилається на те, що метою звернення з цим позовом є відновлення інтересів держави у бюджетній сфері, оскільки укладення приватним акціонерним товариством «Київський річковий порт» оспорюваних договорів безумовно порушує державний та суспільний інтерес, вказані договори укладені товариством, яке не є власником земельної ділянки, що призвело до негативних наслідків шляхом безпідставного розпорядження неналежним товариству майном та неправомірного отримання ним прибутку, який і підлягає стягненню в дохід Державного бюджету України. Національна поліція України є головним розпорядником бюджетних коштів та центральним органом виконавчої влади, має повноваження здійснювати контроль законності використання її територіальним органом коштів Державного бюджету України та контроль за ефективністю використання бюджетних коштів при укладенні договорів.

Національна поліція України не підтримала позов прокурора. Як особа, яка набула статус позивача за позовом прокурора, Національна поліція України (далі - НПУ) заперечила факт належності до головних розпорядників бюджетних коштів, оскільки є розпорядником нижчого рівня і прокурор не обґрунтував, які з цих повноважень НПУ не здійснила або неналежним чином здійснила, що зумовило його звернення з позовом. Також НПУ не вважає, що оскаржувані договори укладені всупереч інтересам держави та суспільства, оскільки їх метою є виконання приписів законодавства щодо забезпечення функціонування спеціальних майданчиків і стоянок для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів.

Приватне акціонерне товариство (далі - ПрАТ) «Київський річковий порт» відхилило повністю позов з таких підстав:

- відповідач-1 стверджує, що спірні договори не суперечать інтересам держави і суспільства, оскільки переслідують мету забезпечення вимог законодавства про адміністративні правопорушення щодо зберігання вилучених транспортних засобів, і наслідком такого зберігання є надходження коштів до бюджету;

- при перетворенні Українського міжгалузевого державного об`єднання річкового флоту «Укррічфлот» в акціонерне товариство до переліку майна, що увійшло до статутного фонду відповідача-1, ввійшли вантажні площадки (внутрішні) та вантажні майданчики і проїзди площею 14408 кв.м., а тому вони є власністю останнього і розпорядження ними не є розпорядження земельною ділянкою, на якій вони розташовані;

- відповідач-1 вважає суперечливими доводи прокурора в частині наявності зловмисного умислу тільки у ПрАТ «Київський річковий порт» у спірних правочинах з його доводами щодо удаваності цих договорів, оскільки удаваність передбачає умисел двох сторін на укладення договору для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили;

- Національна поліція України не наділена повноваженнями щодо захисту інтересів держави у бюджетній сфері, у неї відсутні повноваження щодо звернення з подібними позовами, оспорювані договори не порушують її прав та охоронюваних законом інтересів;

- прокурор не навів жодних аргументів щодо порушення бюджетного законодавства.

Головне управління Національної поліції України у місті Києві відхилило повністю позов. Заперечуючи проти позову відповідач-2:

- посилається на відсутність необхідних елементів, які дають можливість визнання правочину недійсним внаслідок суперечливості його інтересам держави і суспільства, моральним засадам. Таким елементом, на думку відповідача-2, є мета правочину, тобто кінцевий результат, який завідомо суперечить інтересам держави та суспільства. Натомість, метою укладення оскаржуваних договорів зі сторони ГУ НП у місті Києві було саме забезпечення інтересів держави відповідно до загальнодержавних дій, визначених Конституцією України та законодавством. Такі інтереси полягають у забезпечені зберігання транспортних засобів, які є речовими доказами у кримінальних провадження, конфіскованого майна, тимчасово затриманих транспортних засобах, зберігання, відповідно до нормативних актів, повинно здійснюватися на спеціальних майданчиках і стоянках територіальних органів Національної поліції. Враховуючи відсутність у відповідача-2 земельної ділянки для обладнання відповідного майданчика, метою укладення оскаржуваних договорів є оренда відповідного майданчика, про що зазначено у п. 3.4 цих договорів. Укладаючи договори відповідач-2 не переслідував мету отримання в оренду земельної ділянки, відповідача-2 не набув статусу землекористувача за оскаржуваними договорами та правовідносини, які виникли за договорами, не є відносинами в сфері оренди землі;

- не погодився з доводами прокурора про можливість укладення оспорюваних договорів виключно за згодою Київської міської ради, оскільки предметом оренди (автостоянка та вантажна площадка) хоч і пов`язаний з земельною ділянкою, проте не є земельною ділянкою і є невід`ємною частиною єдиного майнового комплексу відповідача-1, а договори є договорами найму нерухомого майна;

- посилається на відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача.

Також відповідач-2 вважає поведінку прокурора суперечливою. Обґрунтовуючи суперечливість поведінки відповідач-2 посилається на попереднє звернення прокурора з позовом з тих самих підстав та з тим же предметом (справа № 910/852/24), водночас при визначенні особи, яка у спірних відносинах здійснює функції держави, прокурор зазначив Київську міську раду (ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.03.2024 у справі № 910/852/24 позов прокурора залишено без розгляду). А тому, на думку відповідача-2, поведінка прокурора є суперечливою, оскільки Київська міська рада та Національна поліція України мають різні завдання, права та інтереси, та не можуть в одних і тих самих правовідносинах бути органами, які уповноважені державою здійснювати відповідні функції.

Головне управління Національної поліції України у місті Києві подало клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, вважаючи, що у прокурора відсутні підстави для представництва інтересів держави, оскільки:

- позов не містить жодних доводів щодо порушення бюджетного законодавства;

- договори відповідачем-2 укладені на виконання визначених законодавством завдань і функцій Національної поліції України, що свідчить про відсутність підстав для представництва;

- НПУ надало прокурору відповідь про відсутність підстав для звернення з позовом до суду і прокурор, звертаючись з цим позовом, не відповів Національній поліції України.

Київська міська прокуратура заперечила проти залишення позову без розгляду.

Суд 05.05.2025 відмовив у задоволенні клопотання Головного управління Національної поліції України у місті Києві про залишення позовної заяви без розгляду, постановивши ухвалу, яка була занесена до протоколу судового засідання.

Зокрема, відповідно до частин третьої - п`ятої статті 53 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК) України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи № 806/1000/17).

Здійснюючи у цьому випадку оцінку спірних правовідносин на предмет їх відповідності критеріям, що підпадають під коло інтересів держави, суд виходить з того, що прокурор посилається на порушення інтересів держави у бюджетній сфері, тобто у сфері використання публічних коштів. Легітимне визначення публічним коштам наведено у Законі України «Про публічність використання публічних коштів», якими є кошти державного бюджету (крім таємних видатків), бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів, кредитні ресурси, надані під державні та місцеві гарантії, кошти Національного банку України, державних банків, державних цільових фондів, Пенсійного фонду України (далі - Пенсійний фонд), фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також кошти суб`єктів господарювання державної і комунальної власності, отримані ними від їхньої господарської діяльності.

«Публічний інтерес» є більш ширшим поняттям та охоплює «державний інтерес», оскільки публічний інтерес не можна розуміти лише як інтерес держави, відокремлено від інтересів громадян та суспільства. Не всі суспільні інтереси стають публічними, а лише ті, які отримали визнання держави або її адміністративно-територіальних одиниць в особі відповідних органів. Публічний інтерес визначається як спільні інтереси, що їх можна розглядати як узагальнення особистих, групових інтересів, без задоволення та реалізації яких неможливо, з одного боку, реалізувати приватні інтереси осіб, а з другого - неможливо забезпечити цілісність, стабільність та нормальний розвиток організацій, держав, націй, соціальних прошарків та суспільств у цілому. Це визнаний державою та забезпечений правом інтерес соціальної громади, задоволення якого слугує умовою і гарантією її існування та розвитку.

Доводи про недоведеність прокурором порушень бюджетного законодавства та спрямованості договорів на забезпечення визначених законодавством завдань і функцій Національної поліції України є підставою для відмови у позові, водночас не для залишення його без розгляду.

Виходячи з диспозиції частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави у суді у випадку, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або у разі відсутності такого органу.

«Не здійснення захисту» є усвідомленою пасивною поведінкою уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

11.02.2025 Національна поліція України повідомила Київську міську прокуратуру про відсутність підстав для визнання недійсними договорів у судовому порядку, оскільки не вбачає порушення інтересів держави та суспільства у зв`язку з укладенням оспорюваних договорів оренди.

Правомірність відмови Національної поліції України ініціювати позов є складовою вирішення такого питання, як обґрунтованості позову прокурора в цілому, елементами якої є порушення правовідносин у бюджетній сфері та наділення позивача контрольними повноваженнями у цій сфері. Прокурор, при поданні позовної заяви, повинен обґрунтувати пасивну поведінку уповноваженого суб`єкта владних поноважень, яка, безумовно, ґрунтується на його суб`єктивній оцінці щодо порушення інтересів держави та наявності повноважень у позивача для їх захисту. Переконливість цих обставин є предметом оцінки, яка здійснюється при ухваленні рішення за позовом, водночас така переконливість не визначає можливість залишення позову без розгляду. А тому відмінне від прокурора правове бачення Національною поліцією України власної участі у спірних правовідносинах та розуміння змісту самих правовідносин, наслідком чого є її відмова від звернення з позовом до суду, дає прокурору підстави для тлумачення такої поведінки як пасивної, наслідком чого є подача прокурором позову. Обґрунтованість доводів прокурора щодо не здійснення НПУ захисту інтересів держави, як і факту їх порушення, не впливає на можливість залишення позову без розгляду.

Приватне акціонерне товариство «Київський річковий порт» (відповідач-1) подало клопотання (т. 1 а. 202-204) про витребування у ГУ Національної поліції у місті Києві інформації та документи щодо суми грошових коштів, які отримано ГУ Національної поліції у місті Києві за зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів, що були доставлені на спеціальний майданчик - закриту автостоянку для автомобілів та частину вантажної площадки загальною площею 9900 кв.м., за адресою: м. Київ, вул. Набережно-Хрещатицька, вул. Набережно-Лугова, 4, згідно з договорами оренди нерухомого майна від 19.01.2021 № 4 ВПЗ, від 25.01.2022 № 5 ВПЗ, від 01.03.2023 № 145 ВПЗ, від 03.08.2023 № 532 ВПЗ, окремо у 2021, 2022, 2023 роках. На думку заявника клопотання, докази які він просить витребувати, можуть підтвердити мету оспорюваних договорів.

Суд визнав доводи відповідача-1 щодо обставин, які можуть підтвердити витребовувані докази, не обґрунтованими, оскільки не наведено жодного аргументу про зв`язок між розміром отриманих коштів та метою договорів. З огляду на це суд 03.05.2025 постановив ухвалу, яку заніс до протоколу судового засідання.

Розглянувши надані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників прокуратури, позивача та відповідачів, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

З 2021 року Головне управління Національної поліції у місті Києві на підставі правочинів користується майном, яке цими правочинами ідентифіковано як закрита автостоянкою для автомобілів та частина вантажної площадки загальною площею 9900 кв.м., що розташовані за адресою: м. Київ, вул. Набережно-Хрещатицька, на земельній ділянці з кадастровим номером :85:316:0069, а також частиною нежитлового будинку по вул. Набережно- Лугова, 4 (літера Е), у м. Києві, загальною площею 150 кв.м.

Такими правочинами є договори оренди нерухомого майна, укладені Головним управлінням Національної поліції у місті Києві з ПрАТ «Київський річковий порт», які укладались на кожен календарний рік та регулювали однакові правовідносини.

Зокрема, були укладені такі договори:

- договір оренди № 4 ВПЗ від 19.01.2021 зі строком дії до 31.12.2021, умови якого були поширені на правовідносини, що виникли з 01.01.2021;

- договір оренди № 5 ВПЗ від 25.01.2022 зі строком дії до 31.12.2022, умови якого були поширені на правовідносини, що виникли з 01.01.2022;

- договір № 145 ВПЗ від 01.03.2023 зі строком дії до 30.06.2023, умови якого були поширені на правовідносини, що виникли з 01.01.2023;

- договір № 532 ВПЗ від 03.08.2023 зі строком дії до 31.12.2023, умови якого були поширені на правовідносини, що виникли з 01.07.2023.

У вказаних вище договорах (далі - Договори) сторони зазначили, що вони регулюють правовідносини оренди, предметом якої є облаштована огорожею, твердим покриттям, освітленням та забезпечена системою водо-,електропостачання закрита автостоянка для автомобілів та частина вантажної площадки загальною площею 9900 кв.м., що розташовані за адресою: м. Київ, вул. Набережно-Хрещатицька, кадастровий номером земельної ділянки :85:316:0069, та частина нежитлового будинку по вул. Набережно-Лугова, 4 (літера Е), у м. Києві, загальною площею 150 кв.м.. Використання майна за Договорами носить цільовий характер - розміщення персоналу та зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів.

За Договорами приватне акціонерне товариство «Київський річковий порт» є орендодавцем, а Головне управління Національної поліції у місті Києві орандарем.

Протягом 2021- 2023 років Головне управління Національної поліції у місті Києві, як орендар, сплатило приватному акціонерному товариству «Київський річковий порт», як орендарю, 5040000 грн орендної плати.

У Договорах зазначено, що майно, яке є об`єктом оренди, знаходиться на балансі приватного акціонерного товариства «Київський річковий порт».

Площа земельної ділянки з кадастровим номером :85:316:0069, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Набережно-Хрещатицька, становить 12,2332 га (далі - Земельна ділянка). У Державному реєстрі речових прав реєстраційним номером Земельної ділянки, як об`єкта нерухомого майна, є 000, власником Земельної ділянки є територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради. Державна реєстрація цього права проведена (з відкриттям розділу) 29.05.2019. Цільове призначення Земельної ділянки - експлуатація та обслуговування будівель і споруд річкового порту.

Також Державний реєстр речових прав містить інформацію про державну реєстрацію іншого речового права - права постійного користування Земельною ділянкою за приватним акціонерним товариством «Київський річковий порт». Підставою для реєстрації такого права є акт на право користування землею, серія та номер 51, виданий 25.04.1963 Виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих.

Зміст права постійного користування земельною ділянкою наведено у ст. 93 Земельного кодексу (далі - ЗК) України, яке полягає у праві володіння і користування земельною ділянкою, що перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

За приписами ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.

Договором є домовленість сторін двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Договору як юридичному факту властиві такі ознаки:

- в договорі виявляється воля не однієї особи, а двох чи кількох, причому волевиявлення учасників за своїм змістом мають збігатися і відповідати одне одному;

- договір - це така спільна дія осіб, яка спрямована на досягнення певних цивільно-правових наслідків: встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Основною особливістю цивільних правовідносин є те, що вони засновані на рівності, автономії волі, майновій і організаційній відокремленості її суб`єктів. У зв`язку з цим однією із засад цивільного законодавства є свобода договору (ст. 3 ЦК України), суть якої розкрита у ст. 627 ЦК України і полягає у тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, свобода договору є багатоаспектним поняттям, яке включає в себе різні прояви: прийняття власного рішення про вступ у договірні відносини, самостійний вибір того, з ким буде вступати у правовідносини, визначення умов договору тощо.

Дійсність договору Цивільний кодекс України пов`язує з дійсністю елементів, з яких він складається. Вимоги до таких елементів наведені у ст. 203 ЦК України, які можна згрупувати та поділити на такі основні групи:

- правочини з недоліками (дефектами) змісту;

- правочини з недоліками (дефектами) суб`єктного складу;

- правочини з недоліками (дефектами) волі;

- правочини з недоліками (дефектами) форми.

Окремі норми Цивільного кодексу України в залежності від того, який елемент правочину має недоліки, розкривають диспозицію змісту порушення, що призводить до недійсності правочину.

Прокурор у позові наводить обставини обману зі сторони приватного акціонерного товариства «Київський річковий порт» Головного управління Національної поліції у місті Києві щодо об`єкта оренди та просить визнати недійсними Договори як такі, що суперечать інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Правочин, який порушує публічний порядок, суперечить інтересам держави і суспільства є правочином з недоліками змісту, тобто таким, що суперечить Цивільному кодексу України, іншим актами цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України).

Правочини вчинені внаслідок обману належать до правочинів з дефектами у формуванні волі, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулось під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи.

Отже обман, як недолік елементу правочину, не формує зміст порушення, що призводить до недійсності правочину як такого, що суперечать інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А тому, оскільки все ж таки правовою підставою позову є конструкція ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України, яка визначає правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, і правові підстави позову не стосуються недоліків волі сторін Договорів, суд не розглядає обставини обману зі сторони приватного акціонерного товариства «Київський річковий порт» Головного управління Національної поліції у місті Києві щодо об`єкта оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

За ч. 3 цієї ж статті, у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності умислу в обох сторін - у разі виконання правочину обома сторонами - у дохід держави, за рішенням суду, стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише в однієї зі сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Диспозиція частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України не містить кваліфікуючих ознак об`єктивної сторони поведінки сторін, яка формує антипублічний зміст правочину.

Тлумачення поняття «інтереси держави» надано Конституційним судом України у 1999 році. У рішенні від 8 квітня 1999 року у справі № 1-1/99 Конституційний суд України навів низку ознак державних інтересів, а саме: вони встановлюються нормами Конституції або нормами інших правових актів; в основі державних інтересів завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм; такі потреби спрямовані на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону земель, захист прав усіх суб`єктів права власності тощо. Цим інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин і, як відзначив Конституційний суд України, можуть збігатись або не збігатись з інтересами державних органів, державних підприємств й організацій. Водночас у тому ж рішенні Конституційний суд визнав, що інтереси держави є оціночним поняттям.

З огляду на це оцінку поведінки сторони на відповідність її «інтересам держави і суспільства» слід здійснювати виходячи із закріплених в різних нормативно-правових актах основи державного ладу та інтересів суспільства. А тому порушення інтересів держави та суспільства має місце в разі порушення нормативних актів, у яких вони закріплені, і безпосереднім об`єктом посягання з боку учасників незаконного правочину є публічно-правові акти як регулятори публічно-правових відносин. Такі правочини, які порушують публічні нормативно-правові акти, носять антисоціальний характер, оскільки порушують публічно-правове законодавство, в якому закріплені основи державного ладу, політичної системи, економічної безпеки держави.

Публічне право - це елемент структури позитивного права, що включає в себе правові норми, інститути, підгалузі і галузі права, які регулюють загальнодержавні суспільні відносини між суспільством державою і особою, де держава виступає носієм державно-владних (публічних) повноважень з метою забезпечення інтересів усього суспільства. До публічного права належить бюджетне право, яке регулює правовідносини, що виникають у бюджетному процесі. Основним регуляторним актом бюджетного права є Бюджетний кодекс України.

Одним із принципів, на яких ґрунтується бюджетна система України, є принцип цільового використання бюджетних коштів - бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями та бюджетними асигнуваннями.

За обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (ч. 1 ст. 22 Бюджетного кодексу України). Головні розпорядники бюджетних коштів наведені у ч. 2 ст. 22 Бюджетного кодексу України, до який Національна поліція України не відноситься. Головним розпорядником бюджетних коштів, які фінансують діяльність поліції, є Міністерство внутрішніх справ України (п. 6 ч. 1 ст. 16 Закону України «Про Національну поліцію»). Національна поліція України є центральним органом виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Національна поліція України, на рівні з Головним управлінням Національної поліції у місті Києві, є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, керівники яких у визначеному порядку приймають рішення про розподіл бюджетних коштів, розпорядником яких є поліція (п. 23 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про Національну поліцію»).

Національна поліція не належить до органів, які здійснюють контроль за дотриманням бюджетного законодавства (розділ V Бюджетного кодексу України).

Фактично доводи прокурора про порушення інтересів держави у бюджетній сфері пов`язані з відсутністю у приватного акціонерного товариства «Київський річковий порт» права розпорядження земельною ділянкою. Таким чином, прокурором підмінено відносини, що виникають у сфері розпорядження землею як майном, бюджетними відносинами. Порушення, які наводить прокурор, є безпосереднім об`єктом посягання в розрізі відносин власності на земельну ділянку, а не бюджетного законодавства. Жодного порушення регуляторного акту у бюджетній сфері прокурором не наведено.

Прокурор, стверджуючи факт неправомірного отримання приватним акціонерним товариством «Київський річковий порт» коштів за Договорами, таку неправомірність ґрунтує на відсутності права у останнього на укладення Договорів внаслідок обмеженого речового права (права постійного користування) щодо земельної ділянки, яке на наділяє відповідача-1 правом розпорядження землею. Суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею є земельними відносинами, і ці відносини є самостійною галуззю права, яка не є складовою бюджетного права.

Регулювання земельних відносин є завданням земельного законодавства, яке складається з Земельного кодексу України, інших нормативно-правових актів у галузі земельних відносин.

Зміст права власності на землю, як і будь яркого іншого права, складає право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності (ст. 78 Земельного кодексу України).

Землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю (ст. 83 Земельного кодексу України).

Суб`єктами права власності на землю комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування (ст. 80 Земельного кодексу України).

Отже, з огляду на те, що:

- фактичні підстави позову пов`язані з порушеннями законодавства, що регулює відносини власності щодо земельної ділянки, і не стосуються порушення законодавства у бюджетній сфері;

- Національна поліція України не є головним розпорядником бюджетних коштів, а, на рівні з Головним управлінням Національної поліції у місті Києві, є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, та не наділена функціями контролю за дотриманням бюджетного законодавства останнім;

- Національна поліція України не є суб`єктом права власності на земельну ділянку комунальної власності, -

Національна поліція України не є органом, який уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Підсумовуючи наведене, суд констатує, що позивач, визначений прокурором, є не належним, що є самостійною підставою відмови у позові. З огляду на це суд не досліджує аргументи прокурора про об`єкт оренди та можливість розпорядження ним приватним акціонерним товариством «Київський річковий порт», недійсність Договорів з цих підстав як таких, що суперечать інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, оскільки ці обставини підлягають з`ясуванню в рамках позову за участю органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Судові витрати покласти на прокуратуру.

На підставі викладеного, керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 248 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити заступнику керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Національної поліції України у позові до приватного акціонерного товариства «Київський річковий порт» та Головного управління Національної поліції України у місті Києві.

Покласти судові витрати на Київську міську прокуратуру.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана до Північного апеляційного господарського суду.

Повний текст рішення складений 16.10.2025.

Суддя С. А. Ковтун