ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" жовтня 2025 р. Справа№910/3376/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Ходаківської І.П.

Демидової А.М.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) апеляційну скаргу Державної податкової служби України

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2025

у справі №910/3376/25 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркасон»

до Державної податкової служби України

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві

про відшкодування збитків у сумі 120 596,36 грн

ВСТАНОВИВ:

19.03.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «Маркасон» (далі по тексту - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Державної податкової служби України (далі по тексту - відповідач), за яким просило стягнути з Державного бюджету України 120 596, 36 грн збитків, спричинених бездіяльністю Державної податкової служби України через несвоєчасну реєстрацією податкових накладних, внаслідок якої позивач втратив право на податковий кредит.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок тривалої бездіяльності відповідача податкові накладні № 3 від 14.09.2018 та № 4 від 14.09.2018, складені контрагентом позивача - Товариством з обмеженою відповідальністю «Екман Плюс», не були зареєстровані вчасно в Єдиному реєстрі податкових накладних, у результаті чого позивач втратив право протягом 1095 днів з дати складання податкових накладних віднести до податкового кредиту суми ПДВ, сплачені позивачем Товариству з обмеженою відповідальністю «Екман Плюс» в складі сум попередньої оплати.

Господарський суд міста Києва рішенням від 11.06.2025 у справі №910/3376/25 позов задовольнив. Стягнув з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркасон» 120 596, 36 грн збитків.

Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції встановив, що відповідач належним чином і у встановлений законом строк не виконав рішення адміністративного суду та не зареєстрував своєчасно в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні № 3 від 14.09.2018 на загальну суму 394 129,55 грн (з ПДВ) та № 4 від 14.09.2018 на загальну суму 329 448,60 грн (з ПДВ), складені ТОВ «Екман Плюс».

Суд дійшов висновку, що внаслідок цієї бездіяльності відповідача, позивач втратив право на віднесення сум ПДВ, сплачених ним ТОВ «Екман Плюс» у складі сум попередньої оплати, до податкового кредиту протягом 1095 днів з дати складання податкових накладних, у результаті чого, йому завдано збитки в розмірі ПДВ, які були зазначені у податкових накладних №3 від 14.09.2018 та № 4 від 14.09.2018.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Державна податкова служба України звернулась до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2025 у справі №910/3376/25 та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву залишити без задоволення.

В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги відповідач вказує, що якщо платник податку не включив суму ПДВ до податкового кредиту протягом термінів, визначених пунктом 198.6 статті 198 ПК України (з урахуванням особливостей, передбачених пунктом 80 підрозділу 2 розділу ХХ Податкового кодексу України), то він може включити суму ПДВ до податкового кредиту шляхом подання уточнюючого розрахунку податкових зобов`язань з ПДВ у зв`язку з виправленням самостійно виявлених помилок (з урахуванням п. 50.2 ст. 50 Податкового кодексу України) за той звітний період, у якому виникли підстави для формування податкового кредиту за такою податковою накладною, а саме: за звітний (податковий) період, у якому таку податкову накладну було складено якщо вона була вчасно зареєстрована в ЄРПН, за звітний (податковий) період, у якому таку податкову накладну було зареєстровано в ЄРПН - якщо реєстрація відбулася з порушенням терміну, визначеного Кодексом.

За посиланням відповідача, строк на включення сум ПДВ за податковими накладними № 3 від 14.09.2018 та № 4 від 14.09.2018 (1095 днів) закінчився під час карантину СОVID-19 - тобто зупинення процесуальних строків передбачених ст. 102 ПК України, строк на подання уточненої декларації ПДВ був відновлений з 30.06.2023 та станом на час подання позовної заяви позивач не втратив право на включення сум ПДВ за податковими накладними №3 від 14.09.2018 та №4 від 14.09.2018 до податкового кредиту.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.07.2025 апеляційну скаргу Державної податкової служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2025 у справі №910/3376/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 04.08.2025 апеляційну скаргу Державної податкової служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2025 у справі №910/3376/25 залишив без руху, надав скаржнику строк на усунення недоліків апеляційної скарги.

Скаржник у встановлений строк усунув недоліки апеляційної скарги, шляхом подання відповідного клопотання.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 18.08.2025 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної податкової служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2025 у справі №910/3376/25; розгляд апеляційної скарги призначив у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; витребував матеріали справи №910/3376/25 з Господарського суду міста Києва.

Матеріали справи №910/3376/25 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду 08.09.2025.

До Північного апеляційного господарського суду від Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому останній вказує, що позивачу не будо завдано матеріальну шкоду, оскільки станом на час звернення з позовом до суду позивач не був позбавлений права включити суми ПДВ за податковими накладними до складу податкового кредиту, але не скористався даним правом.

08.09.2025 від Державної податкової служби України надійшло клопотання в якому скаржник просить проводити розгляд справи №910/3376/25 в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, оскільки відповідач вважає, що рішення, винесені у судових спорах, пов`язаних зі здійсненням податковими органами своїх функцій, безпосередньо пов`язані з наповненням Державного бюджету України та місцевих бюджетів територіальних громад, а також важливістю для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі дотримання принципу змагальності сторін, забезпечення реалізації суб`єктом владних повноважень права на участь у судових засідання, а тому останній просить суд здійснювати розгляд справи у відкритому судовому засіданні за участю представника ДПС.

Розглянувши зазначене вище клопотання скаржника, Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 11.09.2025 відмовив Державній податковій службі України в задоволенні клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін з підстав викладених в ухвалі.

Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 13.08.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Маркасон» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Екман Плюс» ( генпідрядник) було укладено договір №169/08-18 на будівельно-монтажні роботи по переоснащенню внутрішніх силових та слабострумних систем (електрифікація та освітлення) складського приміщення, розташованого за адресою: м. Бровари, вул. Олега Онікієнка, 134 (далі - Договір), на виконання умов якого позивачем були сплачені відповідні авансові платежі за виконання робіт, у порядку та розмірах, що встановлені Договором (з урахуванням додаткових угод до нього).

У зв`язку із отриманням авансу від позивача Товариством з обмеженою відповідальністю «Екман Плюс» було складено та подано на реєстрацію податкові накладні за господарськими операціями, що здійснювалися за Договором:

- №3 від 14.09.2018 на загальну суму 394 129,55 грн, сума ПДВ - 65 688,26 грн;

- №4 від 14.09.2018 на загальну суму 32 9448,60 грн, сума ПДВ - 54 908,10 грн;

- №4 від 14.11.2018 на загальну суму 500 000,00 грн, сума ПДВ - 83 333,33 грн;

- №1 від 14.12.2018 на загальну суму 150 000,00 грн, сума ПДВ - 25 000,00 грн.

Згідно даних, що були наявні у Єдиному реєстрі податкових накладних, вказані податкові накладні не були зареєстровані відповідачем у вказаному реєстрі.

Позивачем була направлена Товариству з обмеженою відповідальністю «Екман Плюс» претензія №1793 від 18.08.2020 щодо відшкодування збитків, завданих відсутністю реєстрації податкових накладних.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Екман Плюс» у своєму листі-відповіді № 10-20/01 від 12.10.2020 на вказану претензію позивача вказало, що воно у строки визначені чинним законодавством склало та подало для реєстрації всі необхідні податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних, однак Головним управлінням ДФС у м. Києві було протиправно відмовлено в реєстрації вказаних накладних в цьому реєстрі. Факт протиправності дій Головного управління ДФС у м. Києві щодо незаконного зупинення реєстрації наведених податкових накладних підтверджується рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.06.2020 (справа №640/832/19).

У рішенні Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.06.2020 у справі №640/832/19 судом було встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Екман Плюс» на виконання вимог пунктів 201.16.1-201.16.2 статті 201 ПК України були надані документи, якими підтверджується реальність здійснення господарських операцій по зупиненим податковим накладним, і тому контролюючий орган не мав правових підстав для відмови Товариству з обмеженою відповідальністю «Екман Плюс» у реєстрації цих податкових накладних.

За наслідками розгляду цієї справи Окружний адміністративний суд м. Києва рішенням від 16.06.2020 задовольнив позов ТОВ «Екман Плюс» та визнав протиправним та скасував рішення комісії Державної фіскальної служби України, яка приймає рішення про відмову у реєстрації податкової накладної або відмову в такій реєстрації: №936244/35837526 від 01.10.2018 про відмову у реєстрації податкової накладної №3 від 14.09.2018 в Єдиному реєстрі податкових накладних; №936245/ від 01.10.2018 про відмову у реєстрації податкової накладної №4 від 14.09.2018 в Єдиному реєстрі податкових накладних; №1010917/35837526 від 03.12.2018 про відмову у реєстрації податкової накладної №4 від 14.11.2018 в Єдиному реєстрі податкових накладних; №1035136/35837526 від 26.12.2018 про відмову у реєстрації податкової накладної №1 від 14.12.2018 в Єдиному реєстрі податкових накладних. Зобов`язав Державну фіскальну службу України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних: податкову накладну № 3 від 14.09.2018, складену Товариством з обмеженою відповідальністю «Екман Плюс», датою її отримання; податкову накладну № 4 від 14.09.2018, складену Товариством з обмеженою відповідальністю «Екман Плюс», датою її отримання; податкову накладну № 4 від 14.11.2018, складену Товариством з обмеженою відповідальністю «Екман Плюс», датою її отримання; податкову накладну № 1 від 14.12.2018, складену Товариством з обмеженою відповідальністю «Екман Плюс», датою її отримання.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2020 у справі № 640/832/19 вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою від 01.12.2020 у справі №640/832/19 Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління державної податкової служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.06.2020 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2020 у справі № 640/832/19.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, обставини, які були встановлені у рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.10.2020 у справі №940/832/19, які мають преюдиціальне значення для даного спору, не підлягають повторному доказуванню.

Відповідач, належним чином і у встановлений законом строк не виконав рішення адміністративного суду та не зареєстрував своєчасно в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні №3 від 14.09.2018 на загальну суму 394 129,55 грн (з ПДВ) та №4 від 14.09.2018 на загальну суму 329 448,60 грн (з ПДВ), складені Товариством з обмеженою відповідальністю «Екман Плюс».

Податкові накладні були зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних більше ніж через рік після набрання законної сили рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.06.2020 у справі №640/832/19, а саме 11.11.2021, що підтверджується відповідними квитанціями про реєстрацію податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних.

Позивач звернувся до суду з даним позовом, вважаючи, що внаслідок цієї бездіяльності відповідача щодо несвоєчасного виконання рішення суду та протиправної відмови у реєстрації податкових накладних, позивач втратив право на віднесення сум ПДВ, сплачених ним Товариству з обмеженою відповідальністю «Екман Плюс» у складі сум попередньої оплати, до податкового кредиту протягом 1095 днів з дати складання податкових накладних, у результаті чого йому завдано збитки в розмірі сум ПДВ, які були зазначені у вищевказаних податкових накладних № 3 та № 4 від 14.09.2018.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками згідно із частиною другої цієї статті є, зокрема, витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною першою статті 1166 ЦК України унормовано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування або посадовою особою відповідного органу визначені у статтях 1173, 1174 ЦК, за змістом яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи посадовою особою відповідного органу при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статті 1173, 1174 ЦК є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17, постановах Верховного Суду від 17.10.2019 у справі №908/2202/18, від 02.03.2020 у справі №910/434/19, від 09.04.2020 у справі № 908/690/19, від 02.03.2021 у справі №911/2371/19.

За приписами Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК) шкода, заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, що визнаються податковими правопорушеннями відповідно до цього Кодексу, відшкодовується в повному обсязі в порядку, передбаченому законодавством про відшкодування шкоди (п. 114.2 ст. 114).

Особа, чиї права порушені, за наявності обставин, передбачених пунктом 128.2 статті 128 цього Кодексу, має право заявити вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб. Пунктом 128.1 ст. 128 ПК визначено, що правопорушеннями вважаються протиправні рішення, дії або бездіяльність контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, вчинення яких є підставою для відшкодування шкоди особі, чиї права порушені, відповідно до закону.

Тобто, усі протиправні рішення, дії або бездіяльність контролюючих осіб та їх посадових (службових) осіб, вчинення яких є підставою для відшкодування шкоди відповідно до закону, вважаються податковими правопорушеннями податківців.

Пункт 21.3 ст. 21 ПК передбачає, що шкода, завдана платнику податків неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи контролюючого органу, відшкодовується за рахунок коштів державного бюджету, передбачених для фінансування цього органу, незалежно від вини цієї особи.

Пунктом 114.2 ст. 114 ПК визначено, що шкода, заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, що визнаються податковими правопорушеннями відповідно до цього Кодексу, відшкодовується в повному обсязі в порядку, передбаченому законодавством про відшкодування шкоди.

Відповідно до підпункту 14.1.181 статті 14 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

3а змістом пунктів 198.1, 198.2 статті 198 цього Кодексу до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені / нараховані, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг. Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів / послуг; дата отримання платником податку товарів / послуг.

За приписами пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями (тимчасовими, додатковими та іншими видами митних декларацій, за якими сплачуються суми податку до бюджету при ввезенні товарів на митну територію України), іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці 1 цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. Податкові накладні, отримані з ЄРПН, є для отримувача товарів / послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 1095 календарних днів з дати складення податкової накладної/розрахунку коригування. Суми податку, сплачені (нараховані) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, зазначені в податкових накладних/розрахунках коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних з порушенням строку реєстрації, включаються до податкового кредиту за звітний податковий період, в якому зареєстровано податкові накладні/розрахунки коригування до таких податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, але не пізніше ніж через 1095 календарних днів з дати складення податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Пунктом 201.10 статті 201 ПК України передбачено, що при здійсненні операцій з постачання товарів / послуг платник податку - продавець товарів / послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в ЄРПН та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Податкова накладна та/або розрахунок коригування до неї, складені та зареєстровані після 1 липня 2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження.

Чинне законодавство не передбачає реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в ЄРПН покупцем послуг, отже з огляду на положення статті 201 ПК України саме на продавця покладено обов`язок скласти та зареєструвати в ЄРПН податкові накладні та / або розрахунки коригування до таких податкових накладних

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.03.2023 у справі №925/556/21 зазначила, що з 01.01.2015 ПК не встановлює для платника ПДВ механізм, який би дозволяв йому включити ПДВ за відповідною операцією до складу податкового кредиту за відсутності зареєстрованої його контрагентом у ЄРПН податкової накладної, якщо контрагент за Законом мав її зареєструвати. Такий платник ПДВ також не має у податкових відносинах права самостійно спонукати контрагента до здійснення реєстрації, а також не може спонукати контрагента оскаржити незаконні рішення, дії чи бездіяльність контролюючого органу, якщо вони були перешкодою у реєстрації податкової накладної у ЄРПН. Водночас саме від того, чи здійснить контрагент всі необхідні дії для реєстрації податкової накладної в ЄРПН, а у випадку незаконної перешкоди з боку контролюючого органу для реєстрації - від того, чи зможе контрагент успішно усунути ці перешкоди, фактично залежить виникнення права такого платника податку на податковий кредит з ПДВ.

З огляду на це, виникнення права на податковий кредит залежить від реєстрації податкової накладної в ЄРПН, і відсутній механізм, який би дозволяв покупцю включити ПДВ за відповідною операцією до складу податкового кредиту за відсутності зареєстрованої його контрагентом у ЄРПН податкової накладної, якщо контрагент за Законом мав її зареєструвати.

Оскільки саме від продавця, який має визначений Законом обов`язок вчинити дії, необхідні для реєстрації податкової накладної в ЄРПН (а також може у необхідних випадках ефективно оскаржити рішення, дії чи бездіяльність контролюючого органу, які перешкодили виконати цей обов`язок), залежить реалізація покупцем майнового інтересу, пов`язаного з одержанням права на податковий кредит з ПДВ за наслідками господарської операції, він (продавець) залишається відповідальним перед своїм контрагентом у господарській операції за наслідки невчинення цих дій.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що продавець ТОВ «Екман Плюс» скористався своїм правом на оскарження в судовому порядку рішень комісії Державної фіскальної служби України, яка прийняла рішення про відмову у реєстрації податкових накладних або відмову в такій реєстрації: №936244/35837526 від 01.10.2018 про відмову у реєстрації податкової накладної №3 від 14.09.2018 в Єдиному реєстрі податкових накладних; №936245/ від 01.10.2018 про відмову у реєстрації податкової накладної №4 від 14.09.2018 в Єдиному реєстрі податкових накладних; №1010917/35837526 від 03.12.2018 про відмову у реєстрації податкової накладної №4 від 14.11.2018 в Єдиному реєстрі податкових накладних; №1035136/35837526 від 26.12.2018 про відмову у реєстрації податкової накладної №1 від 14.12.2018 в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києві від 16.06.2020 у справі №640/832/19 набрало законної сили 21.10.2020, після ухвалення Шостим апеляційним адміністративний судом постанови від 21.10.2020 у справі №640/832/19.

Згідно з абзацами четвертим - п`ятим пункту 198.6 статті 198 ПК України (в редакції, чинній на дату реєстрації податкових накладних відповідачем (11.11.2021)), було встановлено:

«У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 1095 календарних днів з дати складення податкової накладної/розрахунку коригування.

Суми податку, сплачені (нараховані) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, зазначені в податкових накладних/розрахунках коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних з порушенням строку реєстрації, включаються до податкового кредиту за звітний податковий період, в якому зареєстровано податкові накладні/розрахунки коригування до таких податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, але не пізніше ніж через 1095 календарних днів з дати складення податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних.

Встановлене у пунктах 50.1 та 5.2 статті 50 ПК України обмеження у реалізації права на виправлення помилок минулих періодів містить лише кінцеву дату, після настання якої відповідне право у платника податків втрачається (після закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації). Таке ж регулювання має і абзац четвертий пункту 198.6 статті 198 ПК України - платник податків втрачає право на включення до податкового кредиту сум ПДВ за податковими накладними, з дня складення яких сплинуло 1095 днів. Тобто обчислення періоду збереження такого права здійснюється не від податкового періоду, в якому це право виникло, а саме з певного дня, в який була складена податкова накладна.

Включити суму податку на додану вартість на підставі податкових накладних платник податку може шляхом відображення вказаної суми в податковій декларації за звітний податковий період або внесення змін до податкової звітності в порядку, визначеному статтею 50 ПК України.

Верховний суд неодноразово зауважував, що стаття 50 ПК України є загальною нормою, що визначає порядок внесення змін до податкової звітності з будь-якого податку, а стаття 198 ПК України є спеціальною нормою, що регулює саме порядок віднесення сум податку на додану вартість до податкового кредиту, право платника податку щодо включення до податкового кредиту суми податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних у період з 03.12.2017 до 01.01.2022 було обмежене строком у 1095 календарних днів з дати складення податкової накладної, тобто строком, визначеним абзацом четвертим пункту 198.6 статті 198 ПК України.

Відповідно до абзацу першого п. 49.2 ст. 49 Податкового кодексу (далі - ПКУ) платник податків зобов`язаний за кожний встановлений ПКУ звітний період, в якому виникають об`єкти оподаткування, або у разі наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог ПКУ подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є. Цей абзац застосовується до всіх платників податків, в тому числі платників, які перебувають на спрощеній системі оподаткування обліку та звітності.

Податкова декларація подається за звітний період в установлені ПКУ строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків (п. 49.1 ст. 49 ПКУ).

Згідно з абзацами першим та другим п. 50.1 ст. 50 ПКУ у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених ст. 102 ПКУ) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених ст. 50 ПКУ), він зобов`язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

Платник податків має право не подавати такий розрахунок, якщо відповідні уточнені показники зазначаються ним у складі податкової декларації за будь-який наступний податковий період, протягом якого такі помилки були самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявлені.

Законом України від 17.03.2020 №533-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» (набрав чинності 18 березня 2020 року) підрозділ 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 52-2, яким, серед іншого, встановлено, що на період з 18 березня по 31 травня 2020 року зупиняється перебіг строків давності, передбачених статтею 102 цього Кодексу.

В подальшому процитована норма пункту 52-2 Підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України змінена Законом України від 13.05.2020 № 591-IX, а саме слова та цифри «по 31 травня 2020 року» замінено цифрами та словами «по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Строк давності для самостійного виправлення помилок, що допущені платником у раніше поданій звітності, подовжується на період його зупинення з 18 березня 2020 року до 31 липня 2023 року (включно), оскільки з 01.08.2023 відновлено перебіг строку давності.

Враховуючи, що податкові накладні на загальну суму ПДВ - 120 596, 36 грн були складені контрагентом позивача 14.09.2018, запровадження КМУ карантину у період з 18.03.2020 по 31.07.2023, здійснену реєстрацію податковим органом вказаних податкових накладних 11.11.2021 під час дії карантину, зупинення перебігу строків давності, передбачених ст. 102 ПК України на період дії карантину, позивач мав право на включення цих сум ПДВ до складу свого податкового кредиту з листопада 2021 року по січень 2025 року шляхом подачі уточненої податкової декларації з ПДВ на підставі пункту 198.6 статті 198 ПК України.

Не подання позивачем уточненої декларації з ПДВ з листопада 2021 року по січень 2025 року з відображенням в ній у складі податкового кредиту сум ПДВ - 120 596, 36 грн за податковими накладними зареєстрованими контролюючим органом 11.11.2021 не свідчить про порушення відповідачем прав позивача на включення сум ПДВ за зареєстрованими податковими накладними в реєстрі до складу податкового кредиту.

Така дія могла бути вчинена платником податку або шляхом подання податкової звітності за звітний/наступний період або шляхом подання уточнюючого розрахунку до податкової звітності, в якій було допущено помилку за наявності зареєстрованих податкових накладних у ЄРПН. Під час вчинення будь-якої з таких дій позивач зобов`язаний був керуватися порядком, встановленим в абзаці четвертому пункту 198.6 статті 198 ПК України щодо строку для реалізації такого права з урахуванням запровадженого карантину.

Позивачем не доведено суду понесених реальних збитків у вигляді надлишкової сплати ПДВ на суму 120 596, 36 грн внаслідок не включення ним до складу податкового кредиту ПДВ через закінчення строку (1095 днів з дати складення податкових накладних - з 14.09.2018) для відображення у податковому кредиті, оскільки такий строк був продовжений на період дії карантину у зв`язку з зупиненням перебігу строків давності з 18.03.2020 по 31.07.2023.

Крім того, позивачем не надано суду податкову декларацію з ПДВ, в якій не відображено ним податкових кредит за спірними податковими накладними, а також платіжний документ про оплату ПДВ до Державного бюджету України за цією податковою декларацією.

Позивачем не доведено суду і упущеної вигоди у вигляді неотримання доходів, які він міг би реально одержати за звичайних обставин у разі включення сум ПДВ до податкового кредиту.

Позивачем не надано суду податкову декларацію з ПДВ, з якої б вбачалось належність йому з Державного бюджету України ПДВ, що підлягає відшкодуванню.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно із частинами 4, 5 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно статей 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

У справі «Салов проти України» від 06.09.2005 ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі «Hirvisaari v. Finland»). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі «Ruiz Torija v. Spain»).

ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

У пункті 53 рішення ЄСПЛ у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Відповідно до частини 1 статті 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Зважаючи на неправильне застосування норм матеріального права судом першої інстанції, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача на рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2025 у справі №910/3376/25 підлягає задоволенню, рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2025 у справі №910/3376/25 підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Згідно частини 14 статті 129 ГПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судові витрати за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції покладаються на позивача відповідно до положень статті 129 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної податкової служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2025 у справі №910/3376/25 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2025 у справі №910/3376/25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Маркасон» (02121, місто Київ, Харківське шосе, будинок 201-203, ) на користь Державної податкової служби України (04053, м. Київ, пл. Львівська, 8, ) 3 633, 60 грн (три тисячі шістсот тридцять три гривні 60 копійок) судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Видачу наказу на виконання даної постанови доручити Господарському суду міста Києва.

5. Матеріали справи №910/3376/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені у статтях 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді І.П. Ходаківська

А.М. Демидова