ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" жовтня 2025 р. Справа№ 925/804/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсака В.А.

суддів: Євсікова О.О.

Алданової С.О.

за участю секретаря судового засідання: Замай А.О.,

за участю представників учасників справи:

від позивача: Поліщук О.В., Кондаков Є.О.

від відповідача-1: Литвиненко Д.О.

від відповідача-2: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області

на рішення Господарського суду Черкаської області від 05.02.2025, повний текст якого складено та підписано 06.03.2025

у справі № 925/804/24 (суддя Кучеренко О.І.)

за позовом Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «А-Транс Логіст»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислове об`єднання «Ірві Спецтехніка Груп»

про визнання договору недійсним

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

24.06.2024 Головне управління Державної податкової служби у Черкаській області звернулося до Господарського суду Черкаської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «А-Транс Логіст» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислове об`єднання «Ірві Спецтехніка Груп», про визнання недійсним договір на перевезення автомобільним транспортом №47 від 22.11.2021, який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «А-Транс Логіст» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ірві Спецтехніка Груп».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «А-Транс Логістик» (відповідач-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кернел-Трейд» укладено декілька договорів поставки, відповідно до умов яких постачальник (Товариство з обмеженою відповідальністю «А-Транс Логістик») зобов`язується поставити, а покупець (Товариство з обмеженою відповідальністю «Кернел-Трейд») прийняти і оплатити товар українського походження, врожаю 2021 року на умовах цих договорів. За цими операціями Товариством з обмеженою відповідальністю «А-Транс Логістик» були складені податкові накладні на загальну суму 42 429 527,71 грн разом із ПДВ, які були надіслані до Державної податкової служби на реєстрацію у Єдиному реєстрі податкових накладних. Реєстрація цих накладних була зупинена на підставі пункту 201.16 статті 201 Податкового кодексу України у зв`язку з тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю «А-Транс Логістик» відповідає пункту 8 критеріїв ризиковості, як платник податку та запропоновано подати пояснення та копії документів щодо підтвердження інформації у податковій накладній для розгляду питання їх реєстрації. Складення спірних податкових накладних Товариство з обмеженою відповідальністю «А-Транс Логістик» обумовило тим, що ним здійснено господарську операцію з постачання ячменю та кукурудзи 3-го класу, пшениці 4-го класу згідно з договорами поставки на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кернел -Трейд». З метою підтвердження перевезення товару Товариство з обмеженою відповідальністю «А-Транс Логістик» надало товарно-транспортні накладні, у яких автомобільним перевізником зазначено Товариство з обмеженою відповідальністю «Промислове об`єднання «ІРВІ Спецтехніка Груп». За умовами договору перевезення автомобільним транспортом №47 від 22.11.2021, перевізник зобов`язався надати замовнику послуги з перевезення (доставки вантажу), а замовник зобов`язується оплатити перевізнику вартість наданих послуг. Позивач вважає, що вказаний договір укладений без наміру його виконання з формальним складенням первинних документів та з метою формування безпідставної податкової вигоди іншим суб`єктам господарювання. Вказані обставини, на думку позивача, підтверджується тим, що у Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислове об`єднання «Ірві Спецтехніка Груп» (відповідач 2) відсутній задекларований дохід, перевізник не реєстрував податкові накладні в адресу замовника. Відповідно до даних, якими володіє позивач, за перевізником відсутні будь-які транспортні засоби, а наведені у товарно-транспортних накладних не перебували у місці поставки товару у визначених у цих накладних датах. Власників транспортних засобів, якими нібито здійснювалось перевезення, заперечують факт перебування у договірних відносинах з перевізником за договором.

Враховуючи викладене, позивач вважає, що договір перевезення автомобільним транспортом №47 від 22.11.2021 підлягає визнанню судом недійсним, оскільки його укладено без наміру його виконання з формальним складенням первинних документів, виключно з метою ухилення від оподаткування та отримання незаконної податкової вигоди, що завдає шкоди Державному бюджету України та Державі в цілому.

Матеріально-правовою підставою позову позивач обрав норми статей ч. 3 ст. 208, ч.1 та 3 ст. 228, 257, 261 ЦК України.

Короткий зміст доводів та заперечень відповідачів

Товариство з обмеженою відповідальністю «А-Транс Логіст» (відповідач-1) з позовом не погодився, посилаючись на те, доводи позивача не свідчать про відсутність транспортування товару, а є лише його припущенням. В діях відповідачів відсутній умисел про укладення договору без мети реального його виконання. Позивач не навів доводів про те, які саме інтереси держави були порушені та як саме визнання оскаржуваного договору вплине на їх відновлення.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Промислове об`єднання «Ірві Спецтехніка Груп» (відповідач-2) у строк, встановлений ч. 1 ст. 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзиву на позов, тобто не скористався наданими йому процесуальними правами, передбаченим ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 05.02.2025 у справі №925/804/24 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення, з посиланням на статтю 79 ГПК України мотивоване тим, що надані у справу докази свідчать про те, що між відповідачами у визначений законодавством спосіб було укладено оспорюваний договір перевезення №47 від 22.11.2021, а доводи відповідача 1 є більш переконливими на підтвердження реальності виконання договору перевезення, який спрямований на реальне настання правових наслідків. Суд вискував, що факт надання послуг відповідачем 2 з перевезення вантажу на користь відповідача 1 за спірним договором, є більш вірогідним ніж твердження позивача про проведення безтоварних господарських операцій з формальним складенням первинних документів з метою формування безпідставної податкової вигоди іншим суб`єктам господарювання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з цим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

А саме апелянт посилається на те, що суд першої інстанції, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, не здійснив об`єктивної оцінки доказів, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, не з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги всупереч правовим позиціям викладеним у постановах Верховного Суду у постановах від 20.03.2019 у справі №922/1391/18, від 15.12.2021 у справі №910/6271/17, від 20.07.2022 у справі №911/2961/19, постанові від 10.04.2020 у справі №816/4409/15, від 14.02.2020 у справі №640/18643/18, від 18.11.2020 у справі №810/2287/17, від 29.01.2020 у справі №916/922/19, від 05.12.2023 у справі №920/659/22, постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) та від 01.09.2020 у справі №907/29/19.

Доводи та заперечення відповідачів

У своєму відзиві на апеляційну скаргу відповідач-1 з апеляційною скаргою не погодився, просить залишити оскаржене рішення без змін посилаючись на те, що доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції. Рішення є законним та ухвалено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідач 2 не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.03.2025 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А., судді: Євсіков О.О., Алданова С.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2025 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №925/804/24. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги до надходження матеріалів справи з Господарського суду Черкаської області.

21.04.2025 матеріали справи надійшли до апеляційного суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.05.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області на рішення Господарського суду Черкаської області від 05.02.2025 у справі №925/804/24. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 23.06.2025. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі не пізніше ніж 16.05.2025. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі не пізніше ніж 16.05.2025. Участь у судовому засіданні для учасників справи не визнано обов`язковою.

Розгляд справи відкладено, зокрема до 06.10.2025.

Явка представників учасників справи

Представник позивача в судовому засіданні 06.10.2025 підтримав вимоги своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні 06.10.2025 заперечив проти доводів апелянта та з підстав, викладених у відзиві та просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник відповідача 2 у судові засідання не з`явився.

Розгляд клопотань та заяв учасників справи

20.06.2025 позивач подав клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України, посилаючись на те, що спір має публічно-правовий характер і підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Межі перегляду справи судом апеляційної інстанції

Згідно зі ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права дійшов висновку апеляційну скаргу задовольнити частково, оскаржене рішення скасувати, провадження у справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст. 231 ГПК України оскільки спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) суд, «встановлений законом», має бути утворений безпосередньо на підставі закону, діяти в законному складі в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 2 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Відповідно до частин першої та другої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

За змістом частини третьої статті 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу в обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише в однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

При зверненні контролюючого органу з позовом про визнання оспорюваних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, особливо враховуючи положення статті 228 ЦК України, вони не є стороною оспорюваного правочину, не перебувають у цивільних правовідносинах зі сторонами договору та не є носіями власного «приватного» інтересу чи представниками приватного інтересу його сторін.

У справі № 925/804/24 що розглядається, надаючи правовий аналіз позовним вимогам колегією суддів встановлено, правовідносини у цій справі виникли виключно у публічно-правовій площині, адже що позивач - податковий орган свій позов обґрунтовує тим, що метою відповідача 1 було ухилення від оподаткування та отримання незаконної податкової вигоди без правових на те підстав, а тому податковий орган, звертаючись до суду із цим позовом, реалізує свої владні повноваження у публічно-правових відносинах стосовно двох суб`єктів, один з яких не здійснював підприємницьку діяльність, з приводу виконання ними своїх податкових зобов`язань та формування податкового кредиту, шляхом формального складення первинних документів, виключно з метою ухилення від оподаткування та отримання незаконної податкової вигоди, що завдає шкоди Державному бюджету України та Державі в цілому.

Фактично контролюючий орган реалізує повноваження на втручання у приватноправові відносини шляхом звернення з позовом про визнання недійсним договору, що суперечить інтересам держави та суспільства, і застосування встановлених законом правових наслідків недійсності такого договору в межах публічно-правових відносин щодо адміністрування сплати податків, зборів, платежів.

Заявляючи такий позов, контролюючий орган діє як суб`єкт владних повноважень, реалізуючи публічно-владні управлінські функції у публічно-правовій сфері податкових правовідносин, із забезпечення виконання конституційного обов`язку платника податків (стаття 67 Конституція України), тобто для забезпечення публічного порядку.

Оскільки у справі 925/804/24 податковий орган посилається на те, що ним установлено відсутність господарської діяльності між відповідачами, то це виключає існування приватноправових відносин між податковим органом і відповідачами у справі та, як наслідок, юрисдикцію справи господарським судам.

Фактично контролюючий орган реалізує повноваження на втручання у приватноправові відносини шляхом звернення з позовом про визнання недійсним договору, що суперечить інтересам держави та суспільства, і застосування встановлених законом правових наслідків недійсності такого договору в межах публічно-правових відносин щодо адміністрування сплати податків, зборів, платежів у єдності матеріального та процесуального вимірів. Сфера виникнення спору має загальнозначущий та загальносуспільний характер, зумовлена реалізацією публічного інтересу, тому що податковий орган як суб`єкт з особливим правовим статусом втручається в приватноправові відносини, що виникли на підставі договору, не з власного (приватного) інтересу, а виконуючи повноваження публічного контролю у сфері оподаткування з метою забезпечення національної економічної безпеки шляхом реалізації функції мобілізації фінансових ресурсів. Таке втручання ґрунтується на компетенції контролюючого органу і має характер «владного розпорядження» для припинення дискримінації держави, що слугуватиме запобіжником проти завдання збитків державі.

Вирішуючи питання чи підлягає цей спір вирішенню в порядку господарського судочинства колегія суддів враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного суду від 08.05.2025 у справі № 420/12471/22.

У цій справі Велика Палата (серед іншого) виснувала таке.

"102. Статтею 20 ПК України визначено права контролюючих органів.

103. Пунктом 20.1.30 пункту 20.1 статті 20 ПК України визначено, що контролюючі органи мають право звертатися до суду, у тому числі подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.

104. Отож, заявляючи відповідний позов, контролюючий орган діє як суб`єкт владних повноважень, реалізуючи публічно-владні управлінські функції у публічно-правовій сфері податкових правовідносин, із забезпечення виконання конституційного обов`язку платника податків (стаття 67 Конституція України), тобто для забезпечення публічного порядку.

105. ЄСПЛ в одному зі своїх рішень (справа «Феррадзіні проти Італії» (Ferrazzini v. Italy) заява № 44759/98) проголосив, що «…податкові питання… становлять частину основного пакета прерогатив державних органів. При цьому відносини між платником податків та податковим органом і далі мають переважно публічний характер…, податкові спори виходять за межі сфери цивільних прав та обов`язків, незважаючи на матеріальні наслідки, які вони обов`язково створюють для платника податків» (пункт 29).

106. При цьому відповідно до частин першої та другої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

107. За змістом частини третьої статті 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу в обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише в однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

108. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

109. При зверненні контролюючого органу з позовом про визнання оспорюваних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, особливо враховуючи положення статті 228 ЦК України, вони не є стороною оспорюваного правочину, не перебувають у цивільних правовідносинах зі сторонами договору та не є носіями власного «приватного» інтересу чи представниками приватного інтересу його сторін.".

(...)

"115. За правилами статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.

116. Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір (пункт 1 частини першої статті 4 КАС України). Публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

117. Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

118. Тобто до справ адміністративної юрисдикції процесуальний закон відніс публічно-правові спори, ознакою яких є не лише особливий суб`єктний склад, але й їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій (крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення). Ці функції суб`єкт владних повноважень повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір, тобто по відношенню до особи, яка звернулася до суду або до якої з позовом звертається сам суб`єкт владних повноважень у випадках, передбачених законом. Видане [винесене, ухвалене, постановлене] суб`єктом владних повноважень при виконанні управлінських функцій рішення, вчинені дії або бездіяльність безпосередньо стосуються правового статусу (прав, законних інтересів, свобод, обов`язків) цієї особи. Так само звернення суб`єкта владних повноважень з позовом до особи (осіб) у передбачених законом випадках здійснюється на виконання управлінських функцій і є визначеним законом способом реалізації повноважень у певних, визначених законом, правовідносинах.

119. У понятті «владні управлінські функції» ознака «владні» полягає в наявності в суб`єкта повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин, а «управлінські функції» - це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта.

120. Із цього короткого викладу можна підсумувати, що до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень [такі самі висновки щодо предмета адміністративної судової юрисдикції сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17 (пункт 5.7), від 04 вересня 2018 року у справі №823/2042/16 (пункти 28-30), від 18 вересня 2018 року у справі № 823/218/17 (пункти 24, 25), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (пункти 4.8-4.10), від 02 квітня 2019 року у справі № 137/1842/16-а, від 18 грудня 2019 року у справі № 826/2323/17 (пункти 18, 19), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункти 21-23), від 19 лютого 2020 року у справі № 520/5442/18 (пункти 18-20), від 26 лютого 2020 року у справі №1240/1981/18 (пункти 16, 17), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункти 19-21), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 21), від 29 вересня 2020 року у справах №368/561/19 (пункт 22) і №712/5476/19 (пункт 19), від 08 жовтня 2020 року у справі №9901/393/19 (пункт 25), від 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 175/1571/15 (пункт 72), від 08 червня 2022 року у справі №362/643/21(пункт 28)].

121. Зміст публічних правовідносин передбачає наявність відносин влади і підпорядкування, що відрізняє його від приватних правовідносин, у яких відносини ґрунтуються на юридичній рівності сторін, вільному волевиявленні та майновій самостійності. Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

122. Якщо одна сторона в межах спірних правовідносин не здійснює владних управлінських функцій щодо іншої сторони, яка є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами КАС України ознак справи адміністративної юрисдикції.

123. Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо скарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

124. Тобто норми КАС України регламентують порядок розгляду не просто публічно-правових спорів, а тих з них, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. Якщо спір виник у сфері публічно-правових відносин, це виключає розгляд справи в порядку господарського судочинства.".

(...)

"132. Розгляд спорів у межах господарської юрисдикції за зверненням контролюючого органу з позовами про визнання недійсними правочинів та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами, призводить до того, що цей орган має довести порушення своїх прав та інтересів, проте оспорювані правочини в цьому випадку не зачіпають будь-яких прав та інтересів органів Державної податкової служби України, оскільки в цих правовідносинах такі органи реалізують виключно владні управлінські функції під час податкового контролю відповідно до ПК України."

У пункті 135 постанови, підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що справи за позовами контролюючого органу про визнання правочинів, укладених підприємствами, які не здійснювали господарської діяльності, що встановлено вироком суду, недійсними та застосування визначених законом наслідків їх недійсності підлягають розгляду адміністративними судами за правилами КАС України, оскільки такі спори пов`язані з реалізацією органами Державної податкової служби України компетенції щодо здійснення податкового контролю, а отже, є публічно-правовими.

Колегія вважає, що справа №420/12471/22, яка розглядалася Великою Палатою Верховного Суду є релевантною до справи, що переглядається №925/804/24 за таких критеріях як подібність фактичних обставин, суб`єктний склад, об`єкт і предмет правового регулювання, а також умови застосування правових норм.

Вирішуючи питання про релевантність колегія зазначає таке.

Для розмежування підвідомчості судового спору, учасником якого є податковий (контролюючий) орган, слід враховувати його суб`єктний склад, характер спірних правовідносин, суть позовної вимоги, якою позивач намагається здійснити судовий примус, обставини застосування відповідних норм права. В цьому контексті колегія висновує, що сукупність доказів, на які посилається позивач на підтвердження своїх вимог, у тому числі наявність або відсутність преюдиційних фактів, які вже були встановлені рішенням чи вироком суду, не є чинником, який враховується для визначення підвідомчості судового спору.

Певна сукупність засобів доказування, які використовує контролюючий орган для доведення своїх вимог про визнання недійсним господарського договору на підставі ст. 228 ЦК України, сама по собі не змінює підвідомчість судового спору, адже норми процесуальних законів, які регулюють питання підвідомчості таких положень не містять.

Щодо хронології застосування висновків касаційної інстанції, колегія звертає увагу на те, що постанова Великої Палати Верховного Суду у справі №420/12471/22 постановлена 08.05.2025, тобто після ухвалення судом першої інстанції рішення у справі №925/804/24. Отже суд першої інстанції, на час розгляду справи, керувався актуальною на той час судовою практикою Верховного Суду. Водночас норми процесуального права, що регулюють предметну юрисдикцію судових спорів за період розгляду справи не змінювались. Рішення суду першої інстанції не набуло законної сили, оскільки переглядається в апеляційному провадженні.

У відповідності до статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статті 236 Господарського процесуального кодексу України, висновки щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Враховуючи викладене, колегія вважає, що справа №925/804/24 розглянута в порядку господарського судочинства помилково.

На підставі викладеного, беручи до уваги обставини справи та наведені релевантні висновки Великої Палати Верховного Суду колегія дійшла висновку, що справа №925/804/24 підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За результатом апеляційного перегляду справи, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржене рішення підлягає скасуванню з закриттям провадження у справі на підстав п.1 ч.1 ст. 231 ГПК України.

Водночас, колегія суддів роз`яснює позивачеві його право звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією в порядку ч. 2 ст. 231 ГПК України.

Відповідно до цієї норми, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Судові витрати

Судові витрати пов`язані з розглядом справи слід розподілити згідно вимог ст. 129 ГПК України.

Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Черкаської області від 05.02.2025 у справі №925/804/24 скасувати.

Закрити провадження у справі №925/804/24 за позовом Головного управління Державної податкової служби у Черкаській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «А-Транс Логіст» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислове об`єднання «Ірві Спецтехніка Груп» про визнання договору недійсним на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано, - 17.10.2025.

Головуючий суддя В.А. Корсак

Судді О.О. Євсіков

С.О. Алданова