ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/2749/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.,

розглянув у порядку письмового провадження

касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця»

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2025 (головуючий суддя: Пантелієнко В.О., судді: Доманська М.Л., Козир Т.П.),

ухвалену за зустрічною позовною заявою акціонерного товариства «Лубнифарм» (далі - АТ «Лубнифарм»)

до державної організації «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» (далі - ДО «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій») та приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» (далі - ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця»)

про визнання недійсними свідоцтв України на торговельні марки, зобов`язання вчинити дії

у справі № 910/2749/25

за первісним позовом ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця»

до ДО «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» та АТ «Лубнифарм»

про визнання недійсним свідоцтва на торговельні марки, зобов`язання вчинити дії.

1. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» звернулося до суду з позовом до ДО «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» та АТ «Лубнифарм», в якому просить:

- визнати недійсним повністю свідоцтво України від 09.03.2022 № 316193 на торговельну марку «ЦИТРАМОН-ФОРТЕ», яке належить АТ «Лубнифарм»;

- зобов`язати ДО «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» внести зміни до Державного реєстру свідоцтв України на торговельні марки стосовно визнання недійсним повністю свідоцтва України від 09.03.2022 № 316193 на торговельну марку «ЦИТРАМОН-ФОРТЕ» та здійснити публікацію про це в офіційному електронному бюлетені «Промислова власність».

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.03.2025 зі справи № 910/2749/25, зокрема прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

АТ «Лубнифарм» звернулося до суду із зустрічною позовною заявою (вих. № 686 від 25.03.2025) до ДО «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» та ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» про визнання недійними свідоцтв України на торговельні марки, зобов`язання вчинити дії.

Короткий зміст судових рішень

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.04.2025 зі справи № 910/2749/25 зустрічну позовну заяву АТ «Лубнифарм» і додані до неї документи повернуто заявнику на підставі пункту 1 частини п`ятої статті 174 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Так, ухвалу суду першої інстанції мотивовано тим, що до зустрічної позовної заяви заявником не додано документів, визначених частиною третьою статті 56 ГПК України [статуту, положення, трудового договору (контракту), посадової інструкції тощо], а також відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, які можуть підтвердити повноваження особи, яка підписала зустрічну позовну заяву.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2025 ухвалу господарського суду міста Києва від 04.04.2025 зі справи № 910/2749/25 скасовано, а матеріали оскарження ухвали скеровано до господарського суду міста Києва для вирішення питання щодо відкриття провадження у справі за зустрічним позовом. Здійснено розподіл судових витрат.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» звернулося до Суду з касаційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судом попередньої інстанції норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, а ухвалу суду першої інстанції залишити в силі.

2. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В обґрунтування доводів касаційної скарги скаржник посилається на те, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з порушенням норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення, а саме:

- частини п`ятої статті 164 та статті 56 ГПК України: приймаючи до уваги системне тлумачення норм, особа, яка діє в порядку самопредставництва, повинна надати документ на підтвердження своїх повноважень;

- статті 174 ГПК України: залишення позовної заяви без руху не є альтернативою повернення позовної заяви - ці заходи застосовуються за різних умов.

Скаржник зазначає, що в оскаржуваній постанові суд апеляційної інстанції не врахував висновки Верховного Суду щодо застосування вказаних норм процесуального права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 20.11.2024 зі справи № 910/16580/23, від 02.07.2020 зі справи № 9901/39/20,від 16.02.2022 зі справи № 910/9150/21, від 13.07.2020 зі справи № 905/2203/19, від 13.08.2021 зі справи № 910/21107/20, від 27.01.2022 зі справи № 904/4790/21 (904/6711/21).

Доводи інших учасників справи

АТ «Лубнифарм» у відзиві на касаційну скаргу зазначило, зокрема про те, що касаційну скаргу подано на рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню, оскільки оскаржуване рішення, а саме постанова Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2025 у справі № 910/2749/25, не закінчила судовий розгляд, а навпаки усунула перешкоди для судового розгляду по суті зустрічної заяви, відповідно таке рішення не може бути предметом перегляду у касаційній інстанції. Крім того, АТ «Лубнифарм» зазначило, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 13.07.2020 у справі № 905/2203/19 та від 13.08.2021 у справі № 910/21107/20 були зроблені виходячи з інших, ніж у цій справі обставин, у зв`язку з чим їх застосування апеляційним судом в якості правової висновку щодо застосування норми статті 174 ГПК України є хибним та безпідставним. З посиланням на позиції Верховного Суду назване товариство зазначило, що позиція касаційного суду у випадку подання позовної заяви без підтвердження відповідними документами повноважень особи, що підписала позов, обумовлюється обов`язком саме суду перевірити наявність відповідних відомостей та документів в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Отже, суд не позбавлений можливості самостійно перевірити уповноваженого представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами за допомогою Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, окрім іноземних юридичних осіб, відомості про керівника яких і його повноваження відсутні в Реєстрі. За наведених обставин, АТ «Лубнифарм» просило касаційну скаргу у справі відхилити.

ДО «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» правом на подання відзиву на касаційну скаргу, передбаченим статтею 295 ГПК України, не скористалося.

Згідно з розпорядженням Заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 28.07.2025 № 32.2-01/1671 проведено повторний автоматизований розподіл справи № 910/2749/25, у зв`язку з перебуванням судді Булгакової І.В. у відпустці.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 31.07.2025 касаційне провадження за касаційною скаргою ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2025 у справі № 910/2749/25 зупинено до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 367/252/24.

Ухвалою Верховного Суду від 08.10.2025 касаційне провадження у справі поновлено.

3. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Джерела права. Оцінка аргументів учасників справи і висновків апеляційного господарського суду

Предметом касаційного перегляду у цій справі є питання дотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права при ухваленні постанови про скасування ухвали господарського суду міста Києва від 04.04.2025 у справі № 910/2749/25, якою повернуто зустрічну позовну заяву АТ «Лубнифарм» на підставі пункту 1 частини п`ятої статті 174 ГПК України.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 287 ГПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 46 ГПК України відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

Згідно із частинами четвертою та п`ятою статті 180 ГПК України зустрічна позовна заява, яка подається з додержанням загальних правил пред`явлення позову, повинна відповідати вимогам статей 162, 164, 172, 173 цього Кодексу.

До зустрічної позовної заяви, поданої з порушенням вимог, встановлених частиною четвертою цієї статті, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 162 ГПК України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Верховний Суд зазначає, що у господарському процесі сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника (частини перша, друга статті 56 ГПК України).

Аналогічні положення містять частини перша, друга статті 58 ЦПК України; близькою за змістом є норма частини першої статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідні положення до ГПК України, як і ЦПК та КАС України, були внесені Законом України від 03.10.2017 № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який розмежував поняття особистої участі особи у судовому процесі (самопредставництва), а також участь через уповноваженого представника.

За нормами цивільного законодавства представництвом є правовідносини, в яких одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства [частини перша та третя статті 237 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)].

Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи (частини перша та друга статті 244 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 61 ГПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

Стаття 131-2 Конституції України визначає, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. Виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.

Частиною четвертою цієї статті визначено, що законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

Так, за частинами першою та другою статті 16 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частинами першою, другою статті 58 ГПК України визначено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник. При розгляді справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених статтею 59 цього Кодексу.

Поряд із цим відповідно до частини третьої статті 56 ГПК України юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Слід зауважити, що ГПК України у статті 60 наводить перелік документів, що підтверджують повноваження представників. Водночас він не містить схожої норми з переліком документів, якими для суду підтверджуються повноваження осіб, через яких юридична особа бере участь у справі на засадах самопредставництва.

Формулювання частини третьої статті 56 ГПК України дозволяє зробити висновок про те, через яких осіб можливе самопредставництво юридичної особи, а також про те, що окрім керівника і члена виконавчого органу такими особами можуть бути також інші особи, уповноважені діяти від імені юридичної особи відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту).

Особа, через яку юридична особа діє на засадах самопредставництва, має підтвердити суду цей свій статус. При цьому, як вже було зауважено, процесуальний закон не містить вичерпного переліку документів, якими для суду можуть бути підтверджені повноваження особи, через яку юридична особа діє на засадах самопредставництва. Вочевидь це можуть бути й документи, вказані у частині третій статті 56 ГПК України, зокрема статут, положення, трудовий договір (контракт).

Водночас варто враховувати, що частина перша статті 89 ЦК України передбачає, що юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до Єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення.

Згідно із частинами п`ятою, шостою цієї статті до Єдиного державного реєстру вносяться відомості про організаційно-правову форму юридичної особи, її найменування, місцезнаходження, органи управління, філії та представництва, мету установи, а також інші відомості, встановлені законом.

Зміни до установчих документів юридичної особи, які стосуються відомостей, включених до Єдиного державного реєстру, набирають чинності для третіх осіб з дня їх державної реєстрації. Юридичні особи та їх учасники не мають права посилатися на відсутність державної реєстрації таких змін у відносинах із третіми особами, які діяли з урахуванням цих змін.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб регулює Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», за частиною першою статті 7 якого Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, фізичних осіб - підприємців та відокремлені підрозділи юридичної особи, утвореної відповідно до законодавства іноземної держави, з Єдиного державного реєстру.

Державна реєстрація базується на принципах, зокрема обов`язковості, публічності, об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у Єдиному державному реєстрі (стаття 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»).

Згідно з пунктом 13 частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб: відомості про керівника юридичної особи та про інших осіб (за наявності), які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта [для фізичних осіб, які мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта, інформація для здійснення зв`язку з керівником юридичної особи (телефон та/або адреса електронної пошти)], дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи.

Частина перша статті 10 цього Закону передбачає, що якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Отже, у разі, якщо відповідні відомості щодо особи, яка має право вчиняти дії від імені юридичної особи на засадах самопредставництва, внесені до Реєстру, ці відомості є офіційним та достатнім підтвердженням того, що юридична особа діє в суді через певну особу на засадах самопредставництва (з урахуванням відповідних обмежень повноважень, якщо такі є).

Тлумачення зазначеної норми дозволяє дійти висновку, що якщо до поданої заяви (скарги), клопотання не додано документів, які б підтверджували повноваження особи представляти юридичну особу в порядку самопредставництва в суді відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) на момент подання заяви (скарги), і такі документи відсутні в матеріалах справи, то суд не позбавлений права перевірити прізвище, ім`я, по батькові, дату обрання (призначення) осіб, які обираються (призначаються) до органу управління юридичної особи та уповноважені представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, а також дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи, наведені в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.07.2023 справа № 908/3413/21 (908/2098/22)].

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово звертав увагу на те, що за загальним правилом у теорії права самопредставництво юридичної особи - це право одноосібного виконавчого органу (керівника) чи голови (уповноваженого члена) колегіального виконавчого органу безпосередньо діяти від імені такої особи без довіреності, представляючи її інтереси за законом, статутом, положенням. Під час вирішення питання наявності повноважень у особи, яка звертається від імені юридичної особи, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування в порядку самопредставництва, суд, з урахуванням вимог частини другої статті 86 ГПК України щодо оцінки вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, повинен дослідити документи, на підставі яких відповідна особа уповноважена діяти від імені органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, іншої юридичної особи незалежно від порядку її створення в порядку самопредставництва, а також перевірити наявність відповідних відомостей та документів в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (постанова Верховного Суду від 02.07.2020 у справі № 9901/39/20, ухвали Верховного Суду від 13.03.2020 у справі № 922/2844/19, від 22.02.2021 у справі № 908/183/20, від 23.01.2020 у справі № 926/1336/19, від 07.03.2018 у справі № 921/502/17-Г/8).

Отже, в силу приписів вказаних норм закону суд не позбавлений можливості самостійно дослідити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, зокрема документи, на підставі яких такі відомості були внесені в реєстр, з метою вирішення питання наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи, та доказів на їх підтвердження [близькі за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23.03.2021 у справі № 910/3191/20, від 11.05.2021 у справі № 923/1132/16, від 06.07.2023 у справі № 908/3413/21 (908/2098/22)].

Верховний Суд в постанові від 07.10.2021 у справі № 532/53/20, зокрема виснував, що відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань є відкритими і доступ до них є вільним. Положення процесуального законодавства щодо можливості з`ясування певних обставин з відкритих державних реєстрів покликане зберегти баланс між змагальністю сторін, що забезпечує реалізацію приватноправового інтересу у цивільному судочинстві, та активністю суду в контексті принципу суддівського керівництва процесом, що відбиває публічно-правовий інтерес в ефективності цивільного судочинства.

До подібних висновків дійшла і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.04.2025 зі справи № 924/971/23.

У постанові від 08.09.2021 у справі № 394/518/19 Верховний Суд зазначив, що у матеріалах справи міститься детальна інформація про юридичну особу, отримана судом першої інстанції з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Отримання судом першої інстанції цієї інформації в цьому випадку не є порушенням норм процесуального права.

Як встановив суд апеляційної інстанції у справі № 910/2749/25, зустрічну позовну заяву підписано Головою правління АТ «Лубнифарм» - керівником виконавчого органу Ващук Світланою, підпис скріплено печаткою юридичної особи. Тобто АТ «Лубнифарм» виконано обов`язковий припис щодо форми і обов`язкових реквізитів позовної заяви. Ця обставина виключає повернення зустрічного позову, оскільки АТ «Лубнифарм» зазначено ідентифікаційні дані, що дає можливість для перевірки дієздатності юридичної особи.

За наведених обставин, місцевий господарський суд не був позбавлений можливості керуватися відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, самостійно перевірити прізвище, ім`я, по батькові, дату обрання (призначення) осіб, які обираються (призначаються) до органу управління юридичної особи та уповноважені представляти юридичну особу - АТ «Лубнифарм» у правовідносинах з третіми особами, або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, а також дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи, наведені в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно з частиною четвертою статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» від 01.03.2002).

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04.12.1995).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28.10.1998).

Верховний Суд зазначає, що у рішенні від 09.03.2011 у справі «Буланов та Купчик проти України» ЄСПЛ зробив висновок про те, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом.

При цьому, надмірний формалізм під час відмови у розгляді заяви скаржника, суттєво обмежує його право на звернення до суду, що є порушення пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.12.2016 у справі «ТОВ "Фріда" проти України»).

За встановлених обставин, суд апеляційної інстанції дійшов заснованого на законі висновку про скасування ухвали суду першої інстанції, якою зустрічну позовну заяву АТ «Лубнифарм» і додані до неї документи повернуто заявнику.

Верховний Суд з урахуванням установлених фактичних обставин у цій справі, проаналізувавши судові рішення господарських судів попередніх інстанцій на предмет відповідності висновкам щодо застосування норм права у справах зазначених скаржником, встановив, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції в цій справі не суперечить висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник. Доводи скаржника фактично зводяться до намагання здійснити переоцінку доказів у справі в аспекті достатності наведених ідентифікаційних даних, що дають можливість для перевірки дієздатності юридичної особи.

При цьому Суд зазначає і про те, що обставини справ № 905/2203/19 та № 910/21107/20, на які посилається скаржник, є відмінними від обставин цієї справи, з огляду на таке.

Так, у справі № 905/2203/19 зустрічний позов підписано головою загальних зборів акціонерів за відсутності доказів того, що підписант входить до органу управління юридичної особи чи займає іншу посаду, що обумовлює обсяг повноважень для здійснення самопредставництва, а у справі № 910/21107/20 позивачем за зустрічним позовом була іноземна компанія, зареєстрована в Республіці Індія, відомості про керівника якої і його повноваження відсутні в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Отже, висновки, що викладені у постановах Верховного Суду від 13.07.2020 у справі № 905/2203/19 та від 13.08.2021 у справі № 910/21107/20, зроблені виходячи з інших, ніж у цій справі, обставин.

У рішенні від 10.02.2010 зі справи «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації»), повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

Доводи, викладені у відзиві АТ «Лубнифарм» на касаційну скаргу, беруться до уваги судом касаційної інстанції у тих частинах, які узгоджуються з викладеними у цій постанові міркуваннями.

В аспекті доводів АТ «Лубнифарм» про те, що касаційну скаргу подано на рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню, оскільки оскаржуване рішення, а саме постанова Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2025 у справі № 910/2749/25, не закінчила судовий розгляд, а навпаки усунула перешкоди для судового розгляду по суті зустрічної заяви, відповідно таке рішення не може бути предметом перегляду у касаційній інстанції, Суд зазначає таке.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.09.2025 зі справи № 367/252/24 (до закінчення розгляду якої касаційне провадження у справі № 910/2749/25 зупинялося), зокрема виснувала, що жодна з норм чинного процесуального законодавства не ставить наявність в особи права на касаційне оскарження ухвали місцевого суду в залежність від результату її перегляду апеляційним судом. Ухвали суду першої інстанції, перелік яких міститься у пункті 2 частини першої статті 389 ЦПК України (частині другій статті 328 КАС України, пункті 2 частини першої статті 287 ГПК України), після їх перегляду в апеляційному порядку є предметом касаційного оскарження незалежно від результату їх перегляду судом апеляційної інстанції. Інший підхід є проявом обмежувального тлумачення норм процесуального права та, по суті, обмеженням іншої сторони у доступі до правосуддя, яке у цьому випадку Велика Палата Верховного Суду не може визнати виправданим і передбачуваним з точки зору змісту норм процесуального права.

Наведеним спростовується довід АТ «Лубнифарм» про те, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції у цій справі не може бути предметом перегляду у касаційній інстанції. За такого тлумачення норм процесуального права, яке наводить скаржник, суть принципу доступу до правосуддя зводитиметься винятково до захисту прав одного учасника справи і обмежуватиметься компетентністю та справедливістю однієї судової інстанції (апеляційного суду), тоді як законодавець прямо передбачив вирішення питань, які впливають на можливість здійснення подальшого провадження у справі, судами усіх трьох інстанцій, тобто визнав можливою перевірку законності й обґрунтованості постанов апеляційного суду, прийнятих за наслідками перегляду ухвал місцевого суду, судом касаційної інстанції.

Верховний Суд, враховуючи рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» та від 28.10.2010 у справі «Трофимчук проти України», зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

За змістом частини першої статті 309 цього Кодексу суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Звертаючись з касаційною скаргою, ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» не спростувало наведених висновків суду апеляційної інстанції та не довело неправильного застосування ним норм процесуального права як необхідної передумови для скасування прийнятого судового рішення у справі.

За таких обставин, Суд вважає за необхідне касаційну скаргу ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції у справі - без змін.

Судові витрати

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, судовий збір за подання касаційної скарги покладається на скаржника - ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця».

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» залишити без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2025 зі справи № 910/2749/25 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов