ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2025 року Справа № 903/693/24

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Петухов М.Г.

секретар судового засідання Черначук А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Релігійної організації Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви на ухвалу Господарського суду Волинської області від 24 квітня 2025 року у справі №903/693/24 (суддя Гарбар І.О.)

час та місце ухвалення рішення: 24 квітня 2025 року; м. Луцьк, пр. Волі, 54а; повний текст рішення складено 24 квітня 2025 року

за позовом Волинської обласної військової (державної) адміністрації

до Релігійної організації Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Адміністрація Державного історико-культурного заповідника «Стародавній Володимир»

про зобов`язання повернути майно

за участю представників сторін:

від Позивача - Гаргола О.А.;

від Відповідача - Шульженко Д.Ю.;

від Третьої особи - Тикалюк В.Г..

ВСТАНОВИВ:

Волинська обласна військова (державна) адміністрація (надалі Позивач) звернулася до суду з позовом до Релігійної організації Свято-Успенський кафедральний собор Української православної церкви (надалі Відповідач) в якому просила суд зобов`язати Релігійну громаду Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви (Відповідача) повернути Позивачу культові будівлі, що розташовані у м. Володимирі, вул. Соборна, 25, 27, пам`ятки архітектури національного значення: Свято-Успенський собор, будинок з дзвіницею та мури з брамами (охоронні №№84/1, 84/2, 84/3), що є державною власністю, шляхом звільнення культових будівель та підписання відповідного акта приймання-передачі.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 5 серпня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Залучено до участі в справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Адміністрацію Державного історико-культурного заповідника Стародавній Володимир (надалі Третя особа; том 1, а.с. 76-77).

Рішенням місцевого господарського суду від 12 листопада 2024 року позов задоволено. Зобов`язано Відповідача повернути Позивачу культові будівлі, що розташовані у м. Володимирі, вул. Соборна, 25, 27, пам`ятки архітектури національного значення: Свято-Успенський собор, будинок з дзвіницею та мури з брамами (охоронні №№84/1, 84/2, 84/3), що є державною власністю, шляхом звільнення культових будівель та підписання відповідного акта приймання-передачі.

Постановою апеляційного господарського суду від 11 березня 2025 року рішення суду Волинської області від 12 листопада 2024 року в справі № 903/693/24 змінено, та викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В решті рішення місцевого господарського суду від 12 листопада 2024 року в справі №903/693/24 залишено без змін.

24 березня 2025 року на виконання рішення Господарського суду Волинської області від 12 листопада 2024 року та постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 11 березня 2025 року в справі №903/693/24 видано накази на примусове виконання рішення №1 та №2.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 8 липня 2025 року по справі №903/693/24 касаційне провадження за касаційною скаргою Відповідача, відкрите в частині підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрито. Касаційну скаргу залишено без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції від 11 березня 2025 року в справі № 903/693/24 залишено без змін.

11 квітня 2025 року представник Відповідача подав заяву, в якій просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню наказ Господарського суду Волинської області № 1 від 24 березня 2025 року у справі № 903/693/24 на виконання рішення Господарського суду Волинської області від 12 листопада 2024 року та Постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 11 березня 2025 року в справі № 903/693/24.

В обгрунтування заяви Відповідач зазначає, що в судовому наказі належним чином не ідентифіковане нерухоме майно, яке зобов`язаний звільнити Відповідач, а також відсутність такої юридичної особи як Релігійна громада Свято-Успенський кафедральний собор Української православної церкви.

14 березня 2025 року представник Позивача подав заяву про виправлення помилки у виконавчому документі, в якій просив суд першої інстанції внести виправлення до судового наказу Господарського суду Волинської області від 24 березня 2025 року по справі №903/693/24, де вірно по тексту зазначивши боржника, а саме: Відповідача.

Ухвалою Господарського суду Волинської області суду від 24 квітня 2025 року в задоволенні заяви Відповідача про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню відмовлено. Поновлено дію наказу суду першої інстанції №1 від 24 березня 2025 року в справі №903/693/24. Заяву Позивача про виправлення помилки у виконавчому документі задоволено. Виправлено помилку в наказі Господарського суду Волинської області №1 від 24 березня 2025 року та зазначено боржника: Відповідача.

Місцевий господарський суд в оскаржуваній ухвалі зазначив про відсутність фактів, які б вказували про відсутність матеріального обов`язку боржника, який виник після ухвалення судового рішення, наявність процесуальних підстав, які б свідчили про помилкову видачу судом наказу або наявності інших обставин, які є підставами для визнання наказу Господарського суду Волинської області №1 від 24 березня 2025 року таким, що не підлягає виконанню.

Разом з цим, суд зазначив, про необхідність виправлення помилки в наказі Господарського суду Волинської області №1 від 24 березня 2025 року, та визначення боржника: Відповідача.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції від 24 квітня 2025 року, Відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та відмовити в задоволенні заяви Позивача про виправлення помилки у виконавчому документі, а також просив задоволити заяву Відповідача про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.

В своїй апеляційній скарзі Відповідач зауважує про те, що підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання); процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого документа, зокрема, видача виконавчого документа за рішенням, яке не набрало законної сили; якщо виконавчий документ виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого документа; помилкової видачі виконавчого документа, якщо вже після його видачі у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого документа двічі з одного й того ж питання; пред`явлення виконавчого документа до виконання вже після закінчення строку на його пред`явлення до виконання. Апелянт при цьому зазначає, що вказаний перелік є орієнтовним та приблизним, не містить виключного переліку підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Констатував, що оскаржуваною ухвалою суду було, серед іншого, виправлено помилку в наказі Господарського суду Волинської області №1 від 24 березні 2025 року, та визначено боржником: Відповідача, при оформленні наказу №1 від 24 березня 2025 року не було допущено жодної помилки чи описки, оскільки його зміст відповідає резолютивній частині рішення Господарського суду Волинської області від 12 листопада 2024 року по даній справі.

Ухвалою Північнозахідного апеляційного господарського суду від 16 травня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача.

23 травня 2025 року через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу Відповідача в якому Позивач просив залишити ухвалу без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Позивач вказав, що системний аналіз наведеної процесуальної норми дає підстави для висновку, що коло підстав, з яких наказ господарського суду може бути визнаний таким, що не підлягає виконанню, пов`язується саме з відсутністю у боржника обов`язку сплатити борг за таким наказом у зв`язку з тим, що його видано помилково, або у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням або з інших причин. Разом з тим, Позивач зауважив, що апеляційна скарга Відповідача не містить жодних обгрунтувань та доводів на підтвердження обставин, які б слугували підставою для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню. Вважає при цьому, що твердження боржника про відсутність юридичної особи, на яку покладений обов`язок щодо виконання судового рішення у справі №903/693/24 є цілком безпідставним.

Окрім того, Позивач повідомив, що у ЄДРПОУ міститься наступна інформація щодо найменування юридичної особи «Свято-Успенський кафедральний собор Української православної церкви», вказуючи, що словосполучення «Релігійна організація», на відсутність якого у виконавчому документі наголошує Відповідач, відноситься до пункту «Організаційно-правова форма юридичної особи». З даного Позивач робить висновок, що судовий наказ містить правильне найменування Боржника, а саме РГ Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви, а також те, що в наказі №1 від 24 березня 2025 року зазначений ідентифікаційний код Відповідача як юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, що дозволяє чітко і безальтернативно визначити юридичну особу, на яку відповідно до судових рішень покладене зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 27 травня 2025 року проведення підготовчих дій закінчено. Розгляд апеляційної скарги на рішення Господарського суду Волинської області призначено на 19 червня 2025 року.

3 червня 2025 року на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду надійшла ухвала Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30 травня 2025 року в справі №903/693/24 якою відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Відповідача на рішення Господарського суду Волинської області від 12 листопада 2024 року та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 11 березня 2025 року в справі № 903/693/24. Вирішено здійснювати розгляд справи у судовому засіданні 8 липня 2025 року об 11:00. Визначено учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 30 червня 2025 року. Відмовлено Відповідачу у задоволенні клопотання про зупинення виконання рішення та постанови у справі № 903/693/24 до закінчення їх перегляду Верховним Судом. Витребувано із Господарського суду Волинської області/Північно-західного апеляційного господарського суду справу № 903/693/24.

Ухвалою від 3 червня 2025 року провадження у справі № 903/693/24 зупинено до розгляду касаційної скарги Відповідача на рішення Господарського суду Волинської області від 12 листопада 2024 року та постанову апеляційного господарського суду від 11 березня 2025 року в справі № 903/693/24 Верховним Судом у складі Касаційного господарського суду.

Ухвалою Північнозахідного апеляційного господарського суду від 8 вересня 2025 року поновлено апеляційне провадження у справі №903/693/24 за апеляційною скаргою Відповідача на ухвалу господарського суду Волинської області від 24 квітня 2025 року у справі №903/693/24. Розгляд апеляційної скарги призначено на 9 жовтня 2025 року об 14:40 год.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 7 жовтня 2025 року забезпечено представникам Відповідача участь в судовому засіданні по справі №903/693/24 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

В судовому засіданні від 8 жовтня 2025 року, яке проведено в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, представник Відповідача просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та відмовити в задоволенні заяви Позивача про виправлення помилки у виконавчому документі, а також задоволити заяву Відповідача про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню. Представник вказав, що при оформленні наказу №1 від 24 березня 2025 року не було допущено жодної помилки чи описки, оскільки його зміст відповідає резолютивній частині рішення Господарського суду Волинської області від 12 листопада 2024 року по даній справі. В той же час на переконання представника апелянта, виправлення описки призвело до зміни судового рішення та його виконання, оскільки таке виправлення призвело до відсутності тієї юридичної особи, котра має виконувати рішення. адже договір про передачу в користування об`єкта православної церкви укладено саме із релігійною громадою. Вважає, що такі виправлення у наказ не відповідають статусу особи відповідача.

В судовому засіданні від 8 жовтня 2025 року, представник Позивача просив залишити ухвалу без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Представник Позивача вказав, що у рішенні суду від 12 листопада 2024 року зазначений ідентифікаційний код скаржника як юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, що дозволяє чітко і безальтернативно визначити юридичну особу Відповідача у даній справі, на яку відповідно до судового рішення покладене зобов`язання вчинити певні дії. Представник вказав, що не заслуговують на увагу викладені у заяві доводи про неможливість ідентифіковане нерухоме майно, яке зобов`язаний звільнити Боржник, так як судами першої та апеляційної інстанцій в ході розгляду справи неодноразово досліджувалось питання щодо нерухомого майна, яке є предметом розгляду у справі, а саме культових будівель, розташованих в місті Володимирі, вулиця Соборна, 25, 27, а саме пам`ятки архітектури національного значення: Свято-Успенський собор, будинок з дзвіницею та мури з брамами. Представник вказав, що нерухоме майно, яке підлягає звільненню Відповідача за судовими рішеннями та наказом чітко ідентифіковане та зазначене в резолютивній частині судового рішення та відповідно у наказі №1 від 24 березня 2025 року, а тому вважає, що наказ Господарського суду Волинської області №1 від 24 березня 2025 року відповідає вимогам до виконавчого документа, передбаченим нормами Закону України «Про виконавче провадження».

В судовому засіданні від 8 жовтня 2025 року, Представник Третьої особи просив залишити ухвалу без змін, апеляційну скаргу без задоволення. При цьому Представник Третьої особи повністю підтримав пояснення, надані представником Позивача щодо доводів та заперечень апеляційної скарги Відповідача на ухвалу від 24 квітня 2025 року.

Заслухавши пояснення представників Позивача, Відповідача та Третьої особи дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, відзив на апеляційну скаргу, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північнозахідного апеляційного господарського суду приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги на ухвалу від 24 квітня 2025 року слід відмовити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін. При цьому колегія виходила з наступного.

Щодо заяви Відповідача про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню та доводів апеляційної скарги щодо цього, то колегія суддів зазначає про таке.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Кім того, відповідно до статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно з частиною 2 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом.

Вказана норма кореспондується зі змістом статті 326 ГПК України, відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України.

Право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав особи і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.

Отже виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Відповідно до частини 1 статті 327 ГПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Положеннями частини 3 статті 327 ГПК України визначено, що наказ є виконавчим документом.

У межах розгляду заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, встановлюється лише наявність чи відсутність чіткого та однозначного факту припинення обов`язку боржника добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно з частиною 2 статті 328 ГПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Зі змісту вказаної статті вбачається, що перелік підстав для визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, не є вичерпним.

Суд апеляційної інстанції враховує, що у відповідності до правової позиції, яка викладена в постанові Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 30 березня 2021 року в справі №910/8794/17 підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи:

· матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання);

· процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого документа, зокрема, видача виконавчого документа за рішенням, яке не набрало законної сили; якщо виконавчий документ виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого документа; помилкової видачі виконавчого документа, якщо вже після його видачі в справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого документа двічі з одного й того ж питання; пред`явлення виконавчого документа до виконання вже після закінчення строку на його пред`явлення до виконання.

Відповідно до частини першої статті 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

За приписами частин першої, третьої статті 327 ГПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Наказ, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Наказ, судовий наказ, ухвала суду мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.

Отже, чинне процесуальне законодавство передбачає механізм нівелювання процедури примусового виконання судового наказу у разі відсутності відповідного обов`язку боржника шляхом визнання цього наказу таким, що не підлягає виконанню. При цьому суд виходить із того, що правовий механізм визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, не обмежено переліком таких обставин, а пов`язується із наявністю самого обов`язку. Подібні за змістом висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року в справі №914/3131/15, від 14 червня 2018 року в справі №914/4134/15, від 6 липня 2018 року в справі №918/882/15.

Сутність процедури визнання наказу таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, який виник після ухвалення судового рішення, наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом наказу або наявності інших обставин, які зумовлюють необхідність установлення питань виконання судового рішення.

При цьому слід зауважити на тому, що закон передбачає можливість визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, серед іншого, і у випадку, якщо він якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, однак наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом (аналогічна за змістом позиція викладена і у постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2020 року в справі № № 686/15957/20).

На суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист (наказ) таким, що не підлягає виконанню, з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012). Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін.

З огляду на зазначене, враховуючи положення статті 129-1 Конституції України, статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", статтей 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, з набранням рішенням Господарського суду Волинської області від 12 листопада 2024 року та постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 11 березня 2025 року в справі №903/693/24 законної сили у суду першої інстанції виникли правові підстави для видачі судового наказу, котрий видано 24 березня 2025 року.

При цьому, враховуючи твердження Відповідача про відсутність юридичної особи, на яку покладений обов`язок щодо виконання судового рішення у справі №903/693/24, то колегія суду зауважує наступне.

В апеляційній скарзі Відповідач покликається на вимоги до виконавчого документа, які встановлені приписами частини першої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до вимог вказаної норми у виконавчому документі зазначаються: назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); строк пред`явлення рішення до виконання. Також, Відповідач покликається на інформацію з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (ЄДРПОУ) щодо юридичної особи Боржника. При цьому, колегія суддів констатує, що у ЄДРПОУ міститься наступна інформація щодо найменування юридичної особи «Свято-Успенський кафедральний собор Української православної церкви». Водночас, словосполучення «Релігійна організація», на відсутність якого у виконавчому документі наголошує апелянт, відноситься до пункту «Організаційно-правова форма юридичної особи».

Таким чином, фактично судовий наказ містить правильне найменування боржника, а саме РГ Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви. Окрім цього, колегія суду звертає увагу Відповідача, що в наказі №1 від 24 березня 2025 року зазначений ідентифікаційний код боржника як юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, що дозволяє чітко і безальтернативно визначити юридичну особу, на яку відповідно до судових рішень покладене зобов`язання вчинити певні дії.

По суті, з огляду на назву юридичної особи боржника (та його організаційну форму), котрим і є Відповідач (в тому числі й виходячи з постанови ВС в даній справі, в котрій Відповідача визнано належним відповідачем по даній справі), саме Відповідач користується даним майном та з огляду на саме його численні апеляційні та касаційні скарги і нові заяви (в тому числі щодо виданого на виконаня судового рішення у даній справі наказу) саме Відповідач вчиняє дії щодо неповернення спірного майна, котре використовувалося ним за договором, що не був нотаріально завірений (оформлений не відповідно до Закону, що і встановлено апеляційним і касаційним судом при розгляді спору по даній справі та винесення судового рішення на підставі котрого виданий оспорюваний наказ). Поряд з тим, колегія суду звертає увагу апелянта і на те, що у разі, коли б дійсно Відповідач не використовував спірні приміщення і не знаходився в них, примусове виконання судового наказу звелося б виключно до підписання акта прийому- передачі приміщення і не потребувало б такої великої кількості оскаржень судових рішень (ухвал, рішень, постанов та наказів), яке вчиняється саме Відповідачем у цій справі. Що ж до його доводів про те, що в договорі (котрий оцінено ВС в даній справі щодо його невідповідності Закону) визнано не "Релігійну організацію", а "Релігійну громаду", то суд апеляційної інстанції з огляду на вищевказане вважає такі доводи такими, що не впливають на оцінку оскаржуваної ухвали від 24 квітня 2025 року. Крім того, саме таке зазначення (не у відповідності до дійсної реєстрації) і могла стати підставою того, що Відповідач не здійснив його реєстрацію в нотаріальному порядку, проте, з огляду на все вищевикладене здійснював користування спірним майном без належного (нотаріального засвідчення) договору та по суті продовжує ним користуватися на час прийняття даної постанови.

Окрім того, колегія суддів враховує зміст документів виконавчого провадження, доданих Відповідачем до заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає до виконання (постанови про відкриття виконавчого провадження, постанови про стягнення виконавчого збору та інших), в яких чітко зазначене найменування боржника Свято-Успенський кафедральний собор Української православної церкви, а також вказані інші, передбачені Законом реквізити, для ідентифікації боржника.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги відносно відсутності ідентифікації нерухомого майна, яке зобов`язаний звільнити Відповідач, то колегія суддів зауважує наступне.

З матеріалів справи та змісту судових рішень вбачається, що судами першої та апеляційної інстанцій в ході розгляду справи неодноразово досліджувалось питання щодо нерухомого майна, яке є предметом розгляду у справі, а саме культових будівель, розташованих в місті Володимирі, вулиця Соборна, 25, 27, пам`ятки архітектури національного значення, що включає в себе: Свято-Успенський собор, будинок з дзвіницею та мури з брамами, що вказує на те, що нерухоме майно, яке підлягає звільненню Відповідачем за судовими рішеннями та наказом чітко ідентифіковане та зазначене в резолютивній частині судового рішення та відповідно у наказі №1 від 24 березня 2025 року.

Суд апеляційної інстанції констатує, що рішенням Господарського суду Волинської області від 12 листопада 2024 року позов задоволено. Зобов`язано Відповідача повернути Позивачу культові будівлі, що розташовані у м. Володимирі, вул. Соборна, 25, 27, пам`ятки архітектури національного значення: Свято-Успенський собор, будинок з дзвіницею та мури з брамами (охоронні №№84/1, 84/2, 84/3), що є державною власністю, шляхом звільнення культових будівель та підписання відповідного акта приймання-передачі.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду (головуючий суддя Петухов М.Г., судді Олексюк Г.Є., Гудак А.В.) від 11 березня 2025 року рішення Господарського суду Волинської області від 12 листопада 2024 року в справі № 903/693/24 змінено, та викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В решті рішення від 12 листопада 2024 року в справі №903/693/24 залишено без змін.

Крім того, на даний час і судове рішення апеляційного господарського суду від 11 березня 2025 року залишено без змін постановою ВС від 8 липня 2025 року.

Відтак, наказ Господарського суду Волинської області №1 від 24 березня 2025 року відповідає вимогам до виконавчого документа, передбаченим нормами Закону України «Про виконавче провадження».

Що ж до доводів апелянта, якими обгрунтовано незгоду з оскаржуваною ухвалою в частині виправлення помилки в наказі №1 від 24 березня 2025 року, то колегія суду констатує, що доводи апеляційної скарги повністю дублюють доводи апеляційної скарги поданої на ухвалу суду першої інстанції від 18 квітня 2024 року про виправлення описок на котрі на час винесення постанови щодо оскарження ухвали від 24 квітня 2025 року судом апеляційної інстанції вже висвітлено свою позицію в прийнятій постанові від 11 вересня 2025 року щодо оскарження ухвали від 18 квітня 2025 року та котре у суду залишилося незмінним. Тож дослідивши дані доводи апеляційний господарський суд зауважує наступне.

Під час розгляду апеляційної скарги колегією суду враховується, що в пункті 2.3 постанови Верховного Суду зазначено: Згідно з ухвалою Господарського суду Волинської області від 18.04.2025 виправлено описку у вступних, мотивувальних та резолютивних частинах ухвал від 05.08.2024, 03.09.2025, 17.09.2024, 01.10.2024, 31.10.2024 та рішенні від 12.11.2024 у справі № 903/693/24, та зазначено, що слід вважати правильною назву відповідача: "Релігійна організація "Свято-Успенський кафедральний собор Української православної церкви"".

Також, колегією суддів враховується, що у вступній частині постанови касаційного господарського суду також зазначено найменування Відповідача із врахуванням виправлень організаційно-правової форми Відповідача у оскаржуваній ухвалі (релігійна організація). Відповідно, колегія касаційного господарського суду переглядаючи касаційно скаргу на рішення не вбачала процесуальних помилки у винесеній оскаржуваній ухвалі щодо внесення виправлень в процесуальні ухвали щодо зазначення організаційно-правової форми Відповідача.

Окрім того, апеляційний господарський суд звертає увагу скаржника на те, що його твердження повністю спростовуються текстом позовної заяви, де на аркуші першому вказане найменування Відповідача, а саме: Релігійна організація Свято-Успенський кафедральний собор Української православної церкви (вулиця Соборна, 25, місто Володимир, ), аналогічно в прохальній частині позовної заяви міститься позовна вимога про звільнення культових будівель до Відповідача (Релігійної громади Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви (Релігійної організації Свято-Успенський кафедральний собор Української православної церкви)).

Вказані обставини унеможливлюють будь-яке подвійне тлумачення щодо визначеної Позивачем юридичної особи Відповідача у даній справі.

Окрім цього, у рішенні суду від 12 листопада 2024 року зазначений ідентифікаційний код скаржника (Відповідача) як юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, що дозволяє чітко і безальтернативно визначити юридичну особу у даній справі, на яку відповідно до судового рішення покладене зобов`язання вчинити певні дії, котрим і є Відповідач.

Поряд з цим, безпідставними є покликання Скаржника на висновки Верховного Суду, наведені ним в апеляційній скарзі, оскільки підстави для виправлення/невиправлення описки у судових рішеннях, на які покликається скаржник, цілком відмінні від таких підстав у справі №903/693/24.

Так, зокрема, у справі №522/22473/15-ц Верховним Судом констатований факт зміни назви юридичної особи сторони у справі під час судового розгляду справи. У постанові від 27 травня 2020 року в справі № 904/10956/16 зазначено, що фактично заявник просить змінити зміст мотивувальної частини постанови Великої Палати Верховного Суду від 3 грудня 2019 року шляхом доповнення її новими положеннями про відступ Великою Палатою Верховного Суду від правових висновків Верховного Суду України. Тобто, заява містить вимоги, що не є тотожними процесуальній дії з виправлення описки в судовому рішенні, передбаченій статтею 243 ГПК України.

Разом з тим, колегією суддів враховується правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2024 року у справі 990/162/23, в котрому вказано, що: вирішуючи питання про виправлення описок (очевидних арифметичних помилок), допущених у судовому рішенні, суд не вправі змінювати зміст судового рішення незалежно від його юридичного значення чи зовнішнього оцінного сприйняття (розуміння). Суд лише усуває неточності щодо встановлених фактичних обставин справи (наприклад, дати події, номера і дати документа, найменування сторін, прізвища, імені, по батькові особи, займаної посади тощо) або виправляє помилки, що мають технічний характер (тобто виникли при виготовленні тексту судового рішення), які водночас впливають на можливість реалізації судового рішення чи його правосудності. Отже, виправлення допущених у судовому рішенні описок, арифметичних чи технічних помилок допускається, якщо при цьому не зачіпається суть ухваленого судом рішення.

З огляду на зазначене колегія суду ще раз наголошує, що в оскаржуваних ухвалах судом першої інстанції внесені виправлення саме у найменування юридичної особи Відповідача, яке викладено у відповідності до інформації з ЄДРПОУ.

При цьому, колегія суду резюмує, що Відповідачем не доведено, що описка, яка була внесена судом першої інстанції, якимось чином змінила порядок чи зміст виконавчого документа, а саме, що наказ змінився настільки, що його зміст не відповідає змісту судових рішень на виконання яких він винесений або ж його виконання стало повністю відмінне від його первісного виконавчого змісту.

В той же час в межах розгляду заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, встановлюється лише наявність чи відсутність чіткого та однозначного факту припинення обов`язку боржника добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин виданого наказу, чого при розгляді апеляційної скарги на ухвалу від 24 квітня 2025 року судом апеляційної інстанції не встановлено.

Підсумовуючи усе викладене вище, колегія суддів виснує про відсутність фактів, які б свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, який виник після ухвалення судового рішення, а також про відсутність процесуальних підстав, які б свідчили про помилкову видачу судом першої інстанції наказу або наявності інших обставин, які є підставами для визнання наказу Господарського суду Волинської області №1 від 24 березня 2025 року таким, що не підлягає виконанню.

Підсумовуючи усе описане вище колегія суду доходить висновку, що в апеляційній скарзі не наведено належних обгрунтувань для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, а доводи апеляційної скарги повторюють доводи, викладені скаржником у апеляційній скарзі на ухвалу суду першої інстанції про виправлення описок від 18 квітня 2025 року, яким вже була надана оцінка судом апеляційної інстанції, відтак оскаржувана ухвала від 24 квітня 2025 року є законною, обгрунтованою та постановленою з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Встановивши зазначені обставини, колегія апеляційного господарського суду доходить висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про відмову в задоволенні заяви Відповідача про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню та обгрунтовано задоволив заяву про виправлення помилки у виконавчому документі.

Дане судове рішення в цій частині й було прийняте місцевим господарським судом.

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, Північно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що ухвалу Господарського суду Волинської області від 24 квітня 2025 року в справі №903/693/24 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу Відповідача без задоволення.

Витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Апелянта згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Релігійної організації Свято-Успенського кафедрального собору Української православної церкви на ухвалу Господарського суду Волинської області від 24 квітня 2025 року у справі №903/693/24 - залишити без задоволення.

2. Ухвалу господарського суду Волинської області від 24 квітня 2025 року у справі №903/693/24 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Відповідно до частини 1 пункту 2 статті 287 ГПК України, дана постанова не підлягає касаційному оскарженню.

5. Справу №903/693/24 повернути Господарському суду Волинської області.

Повний текст постанови виготовлено 20 жовтня 2025 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Петухов М.Г.