ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2025 року м.Дніпро Справа № 908/3388/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Дарміна М.О. - доповідач,

судді: Чус О.В., Кощеєв І.М.

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику (повідомлення) сторін апеляційну скаргу Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 25.02.2025 у справі №908/3388/24 (про зупинення провадження )(суддя Корсун В.Л.)

за позовом: акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, 01601, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, буд. 6

до: приватного акціонерного товариства Бердянське підприємство теплових мереж, 71100, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Морська, буд. 65/97

про стягнення 73 891 174,13 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції:

26.12.24 до Господарського суду Запорізької області в системі Електронний суд надійшла позовна заява акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (далі АТ НАК Нафтогаз України) до приватного акціонерного товариства Бердянське підприємство теплових мереж (надалі ПрАТ Бердянське підприємство теплових мереж) про стягнення заборгованості за договором постачання природного газу від 15.10.20 № 20/21-2246-ТЕ-13 у розмірі 73 891 174,13 грн, а саме: 45 879 375,61 грн основного боргу, 4 754 145,68 грн 3 % річних та 23257 652,84 грн індексу інфляції.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 25.02.2025 р. зупинено провадження у справі № 908/3388/24 до завершення перегляду Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у справі № 908/1162/23 та виготовлення повного тексту такого процесуального рішення.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, місцевий господарський суд виходив з того, що предметом спору у даній справі є вимоги АТ НАК Нафтогаз України до ПрАТ Бердянське підприємство теплових мереж про стягнення заборгованості за договором постачання природного газу від 15.10.20 № 20/21-2246-ТЕ-13 у розмірі 73 891 174,13 грн, а саме: 45 879 375,61 грн основного боргу, 4 754 145,68 грн 3 % річних та 23 257 652,84 грн індексу інфляції, у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання відповідачем. Як встановлено судом, як на час укладення договору постачання природного газу від 15.10.20 № 20/21-2246-ТЕ-13, так і на теперішній час податковою адресою відповідача ПрАТ Бердянське підприємство теплових мереж є: 71100, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Морська, буд. 65/97, тобто, територія України, яка тимчасово окупована російською федерацією.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду ухвалою від 27.03.23 передав справу № 908/1162/23 за касаційною скаргою ТОВ ВІМК на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.12.23 на розгляд Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду. Колегія суддів врахувала, що у цій справі (№ 908/1162/23), як і у справі № 910/9680/23, йдеться про діяльність, що підпадає під ознаки, наведені у частині 2 ст. 131 Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України. Окрім того, в обох справах йдеться про території, окуповані з лютого 2022 р., за відсутності окремого рішення Кабінету Міністрів України щодо територій, тимчасово окупованих, починаючи з 24 лютого 2022 року. Тобто, правовідносини у цих справах є подібними і доводи касаційної скарги ґрунтуються на застосуванні тих самих приписів Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України.

Вищевказана ухвала Верховного Суду мотивована необхідністю виконання функцій із забезпечення сталості та єдності судової практики, оскільки колегія суддів у справі № 908/1162/23 вважає, що є необхідність відступити від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 07.03.24 у справі № 910/9680/23 щодо того, що достатнім для застосування ч. 2 ст. 13 та ч. 2 ст. 131 Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України є розповсюдження дії цього Закону на спірні правовідносини з огляду на приписи статті 2 Закону. Колегія суддів вважає, що положення статей 13 та 131 Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України можуть бути поширені на тимчасово окуповані території з урахування частини першої цих статей, а саме за рішенням Кабінету Міністрів України.

Ухвалою від 17.01.25 Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду вирішив справу № 908/1162/23 передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Отже, наразі питання щодо наявності або відсутності підстав для застосування положень статей 13 та 131 Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України (питання щодо розповсюдження дії цього Закону) до територій України, які є тимчасово окупованими після 24.02.22, не вирішено.

З огляду на те, що у справі № 908/1162/23 вирішуються питання, що мають суттєве значення для вирішення спору у даній справі № 908/3388/24, господарський суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для зупинення з власної ініціативи провадження у справі № 908/3388/24 на підставі п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України до завершення перегляду в касаційному порядку судового рішення у подібних правовідносинах по справі № 908/1162/23 Великою Палатою Верховного Суду та виготовлення повного тексту такого процесуального рішення.

Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи апеляційної скарги:

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, через систему "Електронний суд", акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Запорізької області від 25.02.2025 у справі № 908/3388/24 про зупинення провадження та направити справу до Господарського суду Запорізької області для продовження її розгляду. Стягнути з Відповідача на користь Позивача суму сплаченого судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Узагальнення доводів апеляційної скарги:

Апеляційна скарга обґрунтована наступним:

Скаржник зазначає, що природний газ постачався Відповідачу в період із листопада 2020 року по квітень 2021 року.

Відповідач - ПАТ «Бердянське підприємство теплових мереж» був зареєстрований за адресою: Україна, 71100, Запорізька обл., місто Бердянськ, вулиця Морська, будинок 65/97.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.12.22 № 1364 Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22.12.22 затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією. Згідно вказаного Переліку (з урахуванням наступних змін і доповнень) до переліку тимчасово окупованих російською федерацією територій України входить, зокрема, й м. Бердянськ, Запорізької області із 27.02.2022 (Дата виникнення можливості бойових дій).

Апелянт зауважує, що природний газ постачався Відповідачу до окупації м. Бердянськ, а отже газ не постачався Позивачем на окуповану територію.

На переконання скаржника, дія Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не може застосовуватись до спірних взаємовідносин, не може застосовуватись до спірних взаємовідносин, що виникли між Позивачем та Відповідачем із постачання природного газу до періоду окупації м. Бердянськ, а отже зупинення розгляду справи № 908/3388/24 до завершення перегляду Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у справі № 908/1162/23 та виготовлення повного тексту такого процесуального рішення, є безпідставним.

Скаржник стверджує, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення про зупинення провадження у справі не проаналізував позовну заяву Позивача, не визначив періоди постачання природного газу та не врахував, що перегляд Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у справі № 908/1162/23 ніяким чином не стосується предмета спору.

Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі:

Відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не надав суду відзив на апеляційну скаргу, що відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду судового рішення.

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді:

Згідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 10.03.2025 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Дармін М.О., судді: Чус О.В., Кощеєв І.М.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 14.03.2025р. витребувано у Господарського суду Запорізької області матеріали справи/копії матеріалів справи №908/3388/24. Розгляд питання про залишення апеляційної скарги без руху, про повернення апеляційної скарги, відмову у відкритті апеляційного провадження або про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 25.02.2025 у справі №908/3388/24 відкладено до надходження матеріалів оскарження до суду апеляційної інстанції.

20.03.2025 матеріали справи № 908/3388/24 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 21.03.2025р. апеляційну скаргу залишено без руху. Скаржнику наданий строк для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме подання до апеляційного суду належних доказів доплати судового збору у сумі 2422,40 грн.

На виконання вказаної ухвали від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги та долучення до матеріалів апеляційної скарги витребуваних судом доказів.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 16.04.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 25.02.2025 у справі №908/3388/24 (про зупинення провадження)(суддя Корсун В.Л.).

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, підтверджено матеріалами справи і не оспорюється сторонами спору:

26.12.24 до Господарського суду Запорізької області в системі Електронний суд надійшла позовна заява за вих. від 26.12.24 акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (далі АТ НАК Нафтогаз України) до приватного акціонерного товариства Бердянське підприємство теплових мереж (надалі ПрАТ Бердянське підприємство теплових мереж) про стягнення заборгованості за договором постачання природного газу від 15.10.20 № 20/21-2246-ТЕ-13 у розмірі 73 891 174,13 грн, а саме: 45 879 375,61 грн основного боргу, 4 754 145,68 грн 3 % річних та 23 257 652,84 грн індексу інфляції.

Місцезнаходженням відповідача є: м. Бердянськ Запорізької області, що є тимчасово окупованою територією, на якій тимчасово не функціонує відділення АТ Укрпошта. Тому, відповідач був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи шляхом розміщення ухвал суду від 31.12.24 про відкриття провадження у справі № 908/3388/24 та від 21.01.25 про продовження строку підготовчого провадження на офіційному веб-порталі Судової влади України Єдиний державний реєстр судових рішень: //reyestr. court. gov. ua/ в мережі інтернет у розділі Громадянам. Оголошення про виклик сторінки Господарського суду Запорізької області.

Предметом спору у даній справі є вимоги АТ НАК Нафтогаз України до ПрАТ Бердянське підприємство теплових мереж про стягнення заборгованості за договором постачання природного газу від 15.10.20 № 20/21-2246-ТЕ-13 у розмірі 73 891174,13 грн, а саме: 45 879 375,61 грн основного боргу, 4 754145,68 грн 3 % річних та 23 257 652,84 грн індексу інфляції, у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання відповідачем.

Як на час укладення договору постачання природного газу від 15.10.20 № 20/21-2246-ТЕ-13, так і на теперішній час податковою адресою відповідача ПрАТ Бердянське підприємство теплових мереж є: 71100, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Морська, буд. 65/97, тобто, територія України, яка тимчасово окупована російською федерацією.

Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції та оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників провадження у справі і висновків суду першої інстанції:

Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного:

Предметом апеляційного перегляду є ухвала суду першої інстанції про зупинення провадження у справі, постановлена на підставі п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України.

Частинами 1, 5 ст. 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог законодавства України суд вирішує спір та встановлює істину на основі всебічного з`ясування всіх суттєвих моментів спірних правовідносин та об`єктивного дослідження фактичних даних, що визначають наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін.

Положеннями статей 227, 228 Господарського процесуального кодексу України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких суд, відповідно, зобов`язаний та має право зупинити провадження у справі.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове повне припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням чітко визначених законом причин, які перешкоджають подальшому руху процесу і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

Згідно з пунктом 7 ч. 1 ст. 228 Господарського процесуального кодексу України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Відтак, за змістом цієї норми зупинення провадження у справі з цієї підстави є правом, а не обов`язком суду. Таке право може бути реалізовано за наявності двох умов: 1) правовідносини є подібними; 2) палата, об`єднана палата, Велика Палата Верховного Суду, здійснює перегляд справи.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 31.01.2022 у справі №910/22748/16, від 13.01.2023 у справі №911/3023/19, від 20.11.2023 у справі №910/14224/20.

Як вбачається з тексту мотивувальної частини ухвали Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду від 17 січня 2025 року у справі № 908/1162/23, якою справу № 908/1162/23 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду : « …2.1. У цій справі постало питання про те, як визначати території, на які поширюється правовий режим, передбачений частиною другою статті 13 та частиною другою статті 131 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", та щодо наслідків порушення цієї заборони для кожної зі сторін спірних правовідносин.

2.2. Так, існуючі міжнародні правові норми, що визначають режим окупації, переважно засновані на положеннях IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, учасницею якої є Україна (дата набрання чинності для України 24.08.1991). Стаття 42 "Положення про закони і звичаї війни на суходолі", що є додатком до цієї Конвенції, встановлює, що територія визнається окупованою, якщо вона фактично перебуває під владою армії супротивника. Як частина законодавства України положення IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року мають застосовуватися у сукупності із нормами законодавства України, в тому числі для тлумачення останніх та потреб правозастосовчої практики.

2.3. За визначенням, наданим у статті 11 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" (далі - Закон № 1207-VII) у діючій редакції, тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації.

2.4. Водночас, виходячи зі змісту статті 2 Закону № 1207-VII, метою цього Закону є визначення статусу території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлення особливого правового режиму на цій території, визначення особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

2.5. Вказівка на мету Закону № 1207-VII визначити особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях України міститься також у його преамбулі в чинній редакції.

2.6. Тобто, як за міжнародними правовими нормами, так і за законодавством України територія визнається окупованою в силу фактичних обставин; натомість закон не може встановлювати чи змінювати цього факту, а визначає правовий статус тимчасово окупованої території та правовий режим на тимчасово окупованій території.

2.7. Частиною першою статті 1 Закону № 1207-VII (у діючій редакції) визначено, зокрема, що:

- тимчасова окупація Російською Федерацією територій України, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, незалежно від її тривалості є незаконною і не створює для Російської Федерації жодних територіальних прав;

- тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України;

- правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права;

- за державою Україна, територіальними громадами сіл, селищ, міст, розташованих на тимчасово окупованій території, органами державної влади, органами місцевого самоврядування та іншими суб`єктами публічного права зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території.

2.8. За частиною другою статті 1 Закону № 1207-VII:

- датою початку тимчасової окупації Російською Федерацією окремих територій України є 19 лютого 2014 року;

- окремі об`єкти нафтогазовидобування в межах континентального шельфу України є окупованими Російською Федерацією з 19 лютого 2014 року. Перелік таких об`єктів визначається Кабінетом Міністрів України;

- Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими Російською Федерацією з 20 лютого 2014 року;

- окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими Російською Федерацією (у тому числі окупаційною адміністрацією Російської Федерації) - починаючи з 7 квітня 2014 року. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях з цієї дати, визначено Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України.

2.9. Законом № 2138-IX від 15.03.2022 в редакції Законів № 2764-IX від 16.11.2022, № 3050-IX від 11.04.2023 статтю 1 Закону № 1207-VII доповнено частиною третьою, якою визначено, що дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку

2.10. Чинна редакція Закону № 1207-VII містить диференціацію правового режиму тимчасово окупованих територій України в контексті здійснення на них економічної діяльності та переміщення товарів, робіт та послуг (статті 13 та 131 Закону 1207-VII, а саме:

- до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 Закону, правила статей 13, 131 Закону застосовуються просто в силу приписів абзацу першого частини першої кожної з вказаних статей;

- до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктом З частини першої статті 3 Закону, правила статей 1З, 131 Закону застосовуються лише у разі, якщо рішенням Кабінету Міністрів України ці правила (тобто визначений ними правовий режим) поширені на такі тимчасово-окуповані території.

2.11. Це розмежування запроваджено Законом України від 15.03.2022 № 2138-ІХ "Про внесення змін до Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України", який набрав чинності 20.03.2022 шляхом доповнення статей 13, 13-1 Закону). Цим самим Законом доповнено абзац другий частини третьої статті 4 Закону № 1207-VII.

2.12. Наведені вище положення законодавства мають відсильний характер, а розвиток та зміна в часі регулювання, наведеного в статті 1, частині першій статті 3, статтях 13 та 13-1 Закону № 1207-VII, відбувалася так:

1. Діюча до набрання чинності Законом України від 15.03.2022 № 2138-ІХ редакція Закону № 1207-VII містила таке регулювання:

- статті 13 та 131 Закону № 1207-VII визначали особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території та особливості переміщення товарів на/з тимчасово окупованої території;

- частина перша статті 1 Закону № 1207-VII вказувала, що тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

- частина другої цієї ж статті визначала дату початку тимчасової окупації Автономної Республіки Крим та міста Севастополя - 20 лютого 2014 року;

- частина перша статті 3 цього Закону для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначала:

1) сухопутну територію Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій;

2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України;

3) надра під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями.

2. Закон України від 15.03.2022 № 2138-ІХ станом на 20.03.2022, зокрема:

- доповнив статті 13, 131 Закону № 1207-VII новими частинами першими, за абзацом другим яких в умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цих статей можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями.

- доповнив статтю першу Закону № 1207-VII частиною третьою, за якою дата початку тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначається рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію указом Президента України;

- доповнив частину третю статті 4 Закону абзацом другим, за яким в умовах воєнного стану правовий режим тимчасово окупованої території, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначається, змінюється і скасовується рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію указом Президента України;

- у частині першій статті 3 цього Закону було викладено іншу редакцію пункту 3 та доповнено її пунктом 4, а саме:

"І. Для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається:

1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій;

2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України;

3) інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію указом Президента України;

4) надра під територіями, зазначеними у пунктах 1, 2 і З цієї частини, і повітряний простір над цими територіями".

3. Законом України від 21.04.2022 № 2217-ІХ "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України" (набрав чинності 07.05.2022) до Закону № 1207-VII в свою чергу були внесені численні зміни, зокрема:

- частину другу статті 1 було викладено в такій редакції:

"Датою початку тимчасової окупації Російською Федерацією окремих територій України є 19 лютого 2014 року.

Окремі об`єкти нафтогазовидобування в межах континентального шельфу України є окупованими Російською Федерацією з 19 лютого 2014 року. Перелік таких об`єктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими Російською Федерацією з 20 лютого 2014 року.

Окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими Російською Федерацією (у тому числі окупаційною адміністрацією Російської Федерації) починаючи з 7 квітня 2014 року. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях з цієї дати, визначено Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України";

- Закон 1207-VII був доповнений статтею 1-1 "Визначення термінів", пункт 7 частини першої якої містить визначення поняття "тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (тимчасово окупована територія), як частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації";.

- пункт 1 частини третьої статті 3 Закону був викладений у такій редакції: "сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях".

4. Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" щодо деяких питань визначення правового статусу тимчасово окупованих територій України в умовах воєнного стану від 16.11.2022 № 2764-ІХ частину третю статті 1 Закону № 1207-VII було викладено в редакції, за якою дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються Кабінетом Міністрів України.

5. Діюча редакція цієї норми (у відповідності до змін, внесених Законом України від 11.04.2023 № 3050-IX "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно") вказує, що дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, які передбачені у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.

2.13. Тобто з регулювання, наведеного в редакції Закону України від 15.03.2022 № 2138-ІХ станом на 20.03.2022, вбачається, що за ним для застосування правового режиму економічної діяльності чи порядку переміщення товарів на тимчасово окупованих територіях України, передбачених статтями 13, 131 Закону № 1207-VII, окремого рішення про визнання тієї чи іншої її частини окупованою для визначення такого статусу за пунктом 3 частини першої статті 3 Закону, вимагала будь-яка частина території України, крім Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, які були окуповані іще в 2014 році та визнавалися такими просто в силу закону (пункт 1 частини першої статті 3 Закону № 1207-VII).

2.14. З 07.05.2022 ані пункт 7 частини першої статті 1-1, ані пункт 1 частини третьої статті 3 Закону № 1207-VII не містили (і зараз також не містять) жодних посилань на те, що статус тимчасово окупованих вказані у них території набувають залежно від наявності чи відсутності (а так само і дати ухвалення) будь-якого рішення того чи іншого повноважного органу державної влади України - Ради національної безпеки і оборони України, Кабінету Міністрів України чи іншого органу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Однак частина третя статті 1, пункт 3 частини першої статті З, а так само частини перші статей 13, 131 Закону № 1207-VII при цьому залишилися незмінними.

2.15. 06.12.2022 Кабінет Міністрів України затвердив постанову "Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією", відповідно до якої перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони України з урахуванням пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій.

2.16. Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 "Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією" зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 за № 1668/39004, датою окупації Мелітопольської міської територіальної громади визначено 25.02.2022.

2.17. Отже, у цьому контексті постає питання щодо співвідношення положень пунктів 1 та 3 частини першої статті 3 Закону № 1207-VII щодо визначення тимчасово окупованих територій для цілей застосування особливостей здійснення економічної діяльності та переміщення товарів, передбачених статтями 13 та 131 цього Закону.

2.18. У разі визначення тимчасово окупованої території у відповідності до регулювання, запровадженого Законом України від 21.04.2022 № 2217-ІХ "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України"), в розумінні пункту 1 частини першої статті 3 Закону 1207-VII, то відповідний факт не залежить від того, чи ухвалив (і якщо ухвалив, то коли саме) той чи інший повноважний орган державної влади України (Рада національної безпеки і оборони України, Кабінет Міністрів України чи інший орган в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України) рішення про визнання певної частини території України тимчасово окупованою. Водночас таке рішення повноважного органу державної влади України (зокрема і Кабінету Міністрів України) матиме хоч і не конститутивне, але інформативне значення, з публічною достовірністю підтверджуючи конкретну дату, з якої фактична окупація певної частини території України почалася чи припинилася.

2.19. У випадку ж якщо заборона на здійснення економічної діяльності та переміщення товарів щодо таких територій не залежить жодним чином від рішення, ухваленого повноважним органом державної влади України, постає питання щодо механізму реалізації відповідних законодавчих заборон, зокрема у довготривалих договірних відносинах.

2.20. До прикладу, у цій справі спір виник між постачальником та споживачем щодо стягнення заборгованості на підставі укладених договорів про постачання електричної енергії за листопад-грудень 2022 року за спожиті обсяги електричної енергії об`єктами, що перебувають на тимчасово окупованій території, про що споживач постачальника не повідомив. Разом з тим за Правилами РРЕЕ (в редакції станом на час виникнення спірної заборгованості) забезпечення можливості отримання відповідним суб`єктом роздрібного ринку електричної енергії необхідного обсягу електричної енергії та рівня електричної потужності із забезпеченням параметрів якості електропостачання, які відповідають установленим стандартам, та категорії надійності електрозабезпечення відповідно до договору в точках приєднання електроустановок учасників роздрібного ринку є результатом розподілу (передачі) електричної енергії на роздрібному ринку і відповідно до цих Правил оператор системи передачі згідно з Кодексом системи передачі та оператори систем розподілу згідно з Кодексом систем розподілу здійснюють відповідно передачу та розподіл електричної енергії на роздрібному ринку в точку розподілу до електроустановки споживача на території діяльності відповідного оператора системи.

2.21. Відповідно до частини п`ятої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

2.22. Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, потрібно виходити з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку та становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави і суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

2.23. Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на велику кількість спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

2.24. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що виключна правова проблема як така має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного показників.

2.25. Кількісний показник ілюструє той факт, що проблема наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

2.26. За даним ЄДРСР (пошук здійснювався за контекстом "лініями електропередач та гідротехнічними спорудами, заборонено, за винятком випадків", витяг вислову з абзацу першого частини другої статті 131 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України") у судах господарської юрисдикції нараховується 213 справ, предметом дослідження яких є факт постачання однією стороною та споживання іншою природного газу, тепло-, електроенергії на об`єктах, що розташовані на тимчасово окупованих після 24.02.2022 територіях України, та нарахування оплати за такі послуги. У переважної більшості справ провадження зупинено до закінчення перегляду об`єднаною палатою справи № 908/1162/23.

2.27. В іншому контексті пошуку "Положення цієї статті застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями" (абзац 1 частини 1 статті 13 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України") ЄДРСР надав інформацію щодо 104 справ, у більшої частини з яких провадження також зупинено до розгляду об`єднаною палатою справи № 908/1162/23.

2.28. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як: відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.

2.29. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де є схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

2.30. У постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) Велика Палата Верховного Суду конкретизувала визначення подібності правовідносин, згідно з яким на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях, після чого застосувати змістовий критерій порівняння (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору), а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії, які матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт.

2.31. Аналіз процесуальних документів засвідчив цілком очевидний факт, що правовідносини у таких справах є подібними, адже досліджуються обставини щодо застосування норм статей 13 та 131 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" до правовідносин, які виникли та існували на тимчасово окупованих після 24.02.2022 територіях України, у питанні надання/оплати послуг, зокрема й електропостачання.

2.32. Регулювання, яке міститься у статтях 13 та 13-1 Закону 1207-VII, поширюється як на господарські спори, так і на трудові правовідносини (виплата заробітної плати), а також на порядок переміщення товарів фізичними особами та порядку в`їзду/виїзду фізичних осіб на тимчасово окуповані території

2.33. Таким чином, вирішення Верховним Судом у справі № 908/1162/23 питання щодо територій, на які поширюються норми статей 13 та 131 Закону №1207-VII, має істотне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.

2.34. При цьому об`єднана палата враховує, що у цій справі існує невизначеність законодавчого регулювання правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема, а питання щодо правового регулювання, які виникли у цій справі, актуальні не лише у справах господарського чи цивільного права, але й в публічному праві (адміністративному, кримінальному), тобто у невизначеній кількості справ.

2.35. Враховуючи мотиви, наведені в цій ухвалі, об`єднана палата вважає, що у цій справі наявна виключна правова проблема, яка має значення для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, а тому існують обґрунтовані підстави для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду…».в

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів констатує, що справа № 908/1162/23 наразі перебуває на розгляді Об`єднанної Палати Верховного Суду.

Вирішення питання про зупинення провадження у справі обумовлено необхідністю досягнення правової визначеності у правозастосуванні відносно конкретної категорії справ.

Частиною 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, схожість суб`єктного складу учасників господарських відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, підстав позову, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.

Зупиняючи провадження у даній справі №908/3388/24 суд першої інстанції виходив з того, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду ухвалою від 27.03.23 передав справу № 908/1162/23 за касаційною скаргою ТОВ ВІМК на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.12.23 на розгляд Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду. Колегія суддів врахувала, що у цій справі (№ 908/1162/23), як і у справі № 910/9680/23, йдеться про діяльність, що підпадає під ознаки, наведені у частині 2 ст. 131 Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України. Окрім того, в обох справах йдеться про території, окуповані з лютого 2022 р., за відсутності окремого рішення Кабінету Міністрів України щодо територій, тимчасово окупованих, починаючи з 24 лютого 2022 року. Тобто, правовідносини у цих справах є подібними і доводи касаційної скарги ґрунтуються на застосуванні тих самих приписів Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України.

Позовні вимоги у цій справі обґрунтовані порушенням відповідачем умов договору постачання природного газу від 15.10.20 № 20/21-2246-ТЕ-13 у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання останнім, що стало причиною заявлення вимог про стягнення з ПАТ «Бердянське підприємство теплових мереж» заборгованості у розмірі 73 891 174,13 грн, а саме: 45 879 375,61 грн основного боргу, 4 754 145,68 грн 3 % річних та 23 257 652,84 грн індексу інфляції.

Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт. При цьому на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (такі правові висновки сформульовано в пунктах 25 - 27, 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №233/2021/19).

З огляду на наведене, з урахуванням предмету та підстав позову, а також змісту ухвали Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2025 у справі № 908/1162/23 та вказівок, викладених у ній, зокрема, щодо визначення переліку обставин, які необхідні для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування у вказані справі, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для зупинення провадження у справі №908/3388/24.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображу судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваній ухвалі.

Відповідно до частини 1 статті 271 Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів доходить висновку про необгрунтованість доводів апеляційної інстанції про відсутність підстав для скасування ухвали суду першої інстанції від 25.02.2025 про зупинення провадження та відмовляє у задоволенні апеляційної скарги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».

Розподіл судових витрат:

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, оскільки справа не розглядається апеляційним господарським судом по суті, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 25.02.2025 про зупинення провадження у справі №908/3388/24 - залишити без задоволення .

Ухвалу Господарського суду Запорізької області від 25.02.2025 про зупинення провадження у справі №908/3388/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки визначені статтею 288 Господарського процесуального колексу України.

Головуючий суддя М.О. Дармін

Суддя О.В. Чус

Суддя І.М. Кощеєв