ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/11640/24

Верховний Суд у складі суддів Касаційного господарського суду: Баранця О. М.- головуючого, Кролевець О. А., Мамалуя О. О.,

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення та виклику сторін касаційну скаргу Державного підприємства "Гарантований покупець"

на ухвалу Господарського суду міста Києва

у складі судді Босого В. П.

від 04 червня 2025 року

та на постанову Північного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Сітайло Л. Г., Буравльова С. І., Шапрана В. В.

від 23 липня 2025 року (повний текст складений 04 серпня 2025 року)

за результатами розгляду скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма ім. Чкалова"

на дії заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Заєць Тетяни Ігорівни

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма ім. Чкалова"

до Державного підприємства "Гарантований покупець"

про стягнення 73 008 862,95 грн,

ВСТАНОВИВ:

1. Суть спору, короткий виклад процесуальних обставин справи.

У вересні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма ім. Чкалова" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Гарантований покупець", в якому з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, що надійшла до суду 23 жовтня 2024 року, просив стягнути з відповідача 62 113 595,81 грн заборгованості, 3 093 481,91 грн три відсотки річних та 7 801 785,23 грн інфляційних втрат.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 25 вересня 2024 року прийняв цю позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі № 910/11640/24.

Господарський суд міста Києва рішенням від 11 грудня 2024 року, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 01 квітня 2025 року, позов задовольнив частково: закрив провадження у справі № 910/11640/24 в частині стягнення заборгованості у розмірі 1 069 322,44 грн; стягнув з Державного підприємства «Гарантований покупець» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Чкалова» заборгованість у розмірі 61 044 273,37 грн, три відсотки річних у розмірі 3 093 481,91 грн, інфляційні втрати у розмірі 7 801 785,23 грн та судовий збір у розмірі 847 840,00 грн.

Господарський суд міста Києва 14 квітня 2025 року на виконання зазначених судових рішень видав відповідний наказ.

14 квітня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Чкалова» засобами поштового зв`язку звернулось до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою від 14 квітня 2025 року про примусове виконання рішення, в якій просив розпочати примусове виконання рішення на підставі наказу Господарського суду міста Києва від 14 квітня 2025 року по справі № 910/11640/24 про стягнення з Державного підприємства «Гарантований покупець» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Чкалова» основного боргу у розмірі 61 044 273,37 грн, трьох відсотків річних у розмірі 3 093 481,91 грн, інфляційних втрат у розмірі 7 801 785,23 грн та судового збору у розмірі 847 840,00 грн. До зазначеної заяви Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Чкалова» додало оригінал наказу Господарського суду міста Києва 14 квітня 2025 року по справі № 910/11640/24.

05 травня 2025 року заступник начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Заєць Тетяна Ігорівна прийняла рішення, оформлене повідомленням про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 05 травня 2025 року, про повернення наказу Господарського суду міста Києва від 14 квітня 2025 року по справі № 910/11640/24 про стягнення з Державного підприємства «Гарантований покупець» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Чкалова» основного боргу у розмірі 61 044 273,37 грн, трьох відсотків річних у розмірі 3 093 481,91 грн, інфляційних втрат у розмірі 7 801 785,23 грн та 847 840,00 грн судового збору без прийняття до виконання на підставі пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки пред`явлений до виконання наказ Господарського суду міста Києва від 14 квітня 2025 року по справі № 910/11640/24 не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею (у наказі не визначено хто є сторонами виконавчого провадження (боржник та стягувач) та їх ідентифікаційні дані).

2. Короткий виклад вимог та змісту скарги позивача на дії виконавця.

08 травня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма ім. Чкалова" звернулося до Господарського суду міста Києва зі скаргою на дії заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Заєць Т. І., в якій просило:

- визнати неправомірними дії заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - відділ) Заєць Тетяни Ігорівни щодо винесення повідомлення від 05 травня 2025 року про повернення виконавчого документа (наказу Господарського суду міста Києва від 14 квітня 2025 року № 910/11640/24) стягувачу без прийняття до виконання;

- скасувати рішення, оформлене повідомленням заступника начальника відділу Заєць Т. І. від 05 травня 2025 року, про повернення виконавчого документа (наказу Господарського суду міста Києва від 14 квітня 2025 року № 910/11640/24) стягувачу без прийняття до виконання;

- зобов`язати заступника начальника відділу Заєць Т. І. усунути порушення (поновити порушене право заявника) шляхом відкриття виконавчого провадження за заявою представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма ім. Чкалова" від 14 квітня 2025 року про примусове виконання рішення Господарського суду міста Києва від 11 грудня 2024 року у справі № 910/11640/24 на підставі наказу Господарського суду міста Києва від 14 квітня 2025 року № 910/11640/24.

Вимоги скарги обґрунтовані тим, що наведені заступником начальника відділу Заєць Т. І. у повідомленні від 05 травня 2025 року мотиви повернення наказу Господарського суду міста Києва від 14 квітня 2025 року № 910/11640/24 стягувачу без прийняття до виконання є надуманими та суперечать нормам Закону України «Про виконавче провадження», оскільки положення статті 4 цього закону не встановлюють вимоги зазначати у виконавчому документі, хто є сторонами виконавчого провадження (боржник та стягувач), а зазначений судовий наказ відповідає вимогам статті 4 цього закону.

3. Короткий виклад оскаржуваних ухвали суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, мотиви їх прийняття.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 04 червня 2025 року у справі № 910/11640/24, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 23 липня 2025 року, скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Чкалова» на дії заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Заєць Т. І. задовольнив:

- визнав неправомірними дії заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Заєць Т. І. щодо повернення виконавчого документу (наказу Господарського суду міста Києва від 14 квітня 2025 року № 910/11640/24) стягувачу без прийняття до виконання;

- скасував рішення заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Заєць Т. І., оформлене повідомленням про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 05 травня 2025 року;

- зобов`язав заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Заєць Т. І. усунути порушення (поновити порушене право заявника) шляхом відкриття виконавчого провадження за заявою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Чкалова» від 14 квітня 2025 року про примусове виконання рішення Господарського суду міста Києва від 11 грудня 2024 року у справі № 910/11640/24 на підставі наказу Господарського суду міста Києва від 14 квітня 2025 року № 910/11640/24;

- стягнув з відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Чкалова» судові витрати, пов`язані із розглядом скарги, у розмірі 10 000,00 грн.

Суди попередніх інстанцій виходили з того, що наказ Господарського суду міста Києва від 14 квітня 2025 року № 910/11640/24 відповідає вимогам статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», цей закон не встановлює обов`язку для суду зазначати у виконавчому документі відомості про те, хто у виконавчому документі є стягувачем, а хто - боржником, а дії заступника начальника відділу Заєць Т. І. щодо винесення повідомлення від 05 травня 2025 року про повернення наказу Господарського суду міста Києва від 14 квітня 2025 року № 910/11640/24 стягувачу без прийняття до виконання з підстав невідповідності наказу вимогам статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» є неправомірними.

4. Короткий зміст вимог касаційних скарг.

Відповідач у цій справі - Державне підприємство "Гарантований покупець" у касаційній скарзі просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 04 червня 2025 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 23 липня 2025 року у цій справі, постановити ухвалу про відмову у задоволенні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма ім. Чкалова" на дії державного виконавця.

5. Узагальнені доводи касаційної скарги.

Скаржник як на підставу касаційного оскарження судових рішень послався на абзац 2 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України та зазначив про те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували статтю 4 Закону України «Про виконавче провадження», не врахували те, що цей закон чітко визначає те, що у виконавчому документі обов`язково вказуються повне найменування стягувача та боржника, оскільки це є суттєвою вимогою для ідентифікації сторін і такі вимоги закону є гарантією правової визначеності, а не простою формальністю. За твердженням скаржника апеляційний суд фактично здійснив заміну термінів «боржник» та «стягувач» на описові конструкції, що не відповідає нормі закону і створює ризики неправильної інтерпретації сторін виконавчого провадження.

6. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Міністерство юстиції України у відзиві на касаційну скаргу відповідача погоджується з доводами касаційної скарги та просить касаційну скаргу задовольнити.

Позивач у відзиві на касаційну скаргу відповідача просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін, посилаючись на те, що доводи скаржника не спростовують правильні висновки судів попередніх інстанцій, суперечать Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, позивач у відзиві наводить розмір його витрат на професійну правничу допомогу, понесених ним у зв`язку з розглядом судом касаційної інстанції цієї справи за його скаргою на дії державного виконавця, - 20 000,00 грн та просить стягнути ці кошти з відповідача в порядку розподілу. При цьому, позивач зазначив про те, що детальний опис робіт (наданих йому адвокатом послуг) ним не подається, оскільки в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами в договорі у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу, витраченого адвокатом, а, отже, є визначеним, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 28 грудня 2020 року по справі № 640/18402/19.

7. Позиція Верховного Суду

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій.

Верховний Суд, здійснивши розгляд касаційної скарги відповідача у письмовому провадженні, дослідивши доводи, наведені відповідачем у касаційній скарзі, та Міністерством юстиції України і позивачем у відзивах на касаційну скаргу, зазначає про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до частини першої статті 18 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша статті 326 Господарського процесуального кодексу України).

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 18-рп/2012 від 13 грудня 2012 року). Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 11-рп/2012 від 25 квітня 2012 року).

За змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження і примусовим виконанням судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Отже, судове рішення є обов`язковим до виконання. У разі невиконання боржником рішення суду добровільно державним або приватним виконавцем здійснюється його примусове виконання.

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Як встановили суди попередніх інстанцій оспорювані у цій справі дії заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - відділ) Заєць Тетяни Ігорівни щодо винесення повідомлення від 05 травня 2025 року про повернення виконавчого документа (наказу Господарського суду міста Києва від 14 квітня 2025 року № 910/11640/24) стягувачу (Товариству з обмеженою відповідальністю "Агрофірма ім. Чкалова") без прийняття до виконання були вчинені щодо пред`явленого позивачем у цій справі до виконання виконавчого документу: наказу Господарського суду міста Києва від 14 квітня 2025 року № 910/11640/24 про стягнення з Державного підприємства «Гарантований покупець» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Чкалова» 61 044 273,37 грн основного боргу, 3 093 481,91 грн трьох відсотків річних, 847 840,00 грн інфляційних та 7 801 785,23 грн судового збору.

За змістом зазначеного повідомлення від 05 травня 2025 року вбачається, що виконавчий документ - наказ Господарського суду міста Києва від 14 квітня 2025 року № 910/11640/24 був повернутий виконавцем без прийняття до виконання на підставі пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" з підстав не визначення в наказі сторін виконавчого провадження (боржника та стягувача) та їх ідентифікаційних даних.

У зв`язку з цим Верховний Суд зазначає про те, що визначення понять «стягувач» та «боржник» наведене у частині другій статті 15 Закону України "Про виконавче провадження", згідно з якою стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Отже, зазначені поняття є законодавчо визначеними.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" у виконавчому документі зазначаються:

1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;

2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;

4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності);

реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків);

5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;

6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);

7) строк пред`явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

Аналіз наведених вище положень Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що у пунктах 1 - 7 частини першої статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" визначені відомості, які є обов`язковими для зазначення у виконавчому документі. Інші дані, ніж ті, що визначені у пунктах 1 - 7 частини першої статті 4 цього закону, не є обов`язковими для зазначення у виконавчому документі.

При цьому, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що поняття «стягувач» та «боржник» визначені в Законі України «Про виконавче провадження», і цей закон не встановлює обов`язку для суду зазначати у виконавчому документі відомості про те, хто у виконавчому документі є стягувачем, а хто - боржником, а лише передбачає обов`язок зазначення даних, які ідентифікують стягувача та боржника, зокрема зазначення повного найменування (для юридичних осіб) або прізвища, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб), їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреси місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дати народження боржника - фізичної особи, а також ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності).

Проаналізувавши зміст наказу Господарського суду міста Києва від 14 квітня 2025 року № 910/11640/24 про стягнення з Державного підприємства «Гарантований покупець» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Чкалова» 61 044 273,37 грн основного боргу, 3 093 481,91 грн трьох відсотків річних, 7 801 785,23 грн інфляційних втрат та 847 840,00 грн судового збору, суди попередніх інстанцій правильно встановили, що наявні в наказі словосполучення "стягнути з Державного підприємства "Гарантований покупець" є визначенням юридичної особи, на яку покладається обов`язок виконання рішення, що відповідає особі боржника у виконавчому провадженні в розумінні частини другої статті 15 Закону України "Про виконавче провадження", а словосполучення "на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма ім. Чкалова" є визначенням юридичної особи, на користь якої був виданий виконавчий документ, що відповідає особі стягувача у виконавчому провадженні в розумінні частини другої статті 15 Закону України "Про виконавче провадження". При цьому, суд першої інстанції у наказі від 14 квітня 2025 року № 910/11640/24 зазначив місцезнаходження та ідентифікаційні коди юридичних осіб (стягувача та боржника) в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що узгоджується з обов`язковими вимогами до виконавчого документу, визначеними у частині першій статті 4 Закону України "Про виконавче провадження".

Верховний Суд погоджується з мотивованими висновками судів попередніх інстанцій про те, що наказ Господарського суду міста Києва від 14 квітня 2025 року № 910/11640/24 відповідає встановленим Законом України "Про виконавче провадження" вимогам до виконавчого документа, та вважає, що суди дійшли правильного висновку про те, що у державного виконавця не було законних підстав для повернення наказу Товариству з обмеженою відповідальністю "Агрофірма ім. Чкалова" без прийняття до виконання. Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що дії заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Заєць Т. І. щодо повернення виконавчого документу (наказу Господарського суду міста Києва від 14 квітня 2025 року № 910/11640/24), який відповідав встановленим законом вимогам до виконавчого документа, стягувачу (Товариству з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Чкалова») без прийняття до виконання, були неправомірними, з огляду на що правильно та обґрунтовано задовольнили вимоги скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Чкалова» на дії державного виконавця. Доводи касаційної скарги не спростовують правильні висновки судів попередніх інстанцій.

Доводи скаржника про неправильне застосування судами попередніх інстанцій статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» не знайшли свого підтвердження та є необґрунтованими, ґрунтуються не неправильному, довільному тлумаченні цієї норми права, без урахування інших норм Закону України «Про виконавче провадження», зокрема частини другої статті 15 Закону України "Про виконавче провадження", в якій визначений зміст понять «стягувач» та «боржник», що за результатом аналізу змісту судового наказу дозволяє ідентифікувати сторін виконавчого провадження (хто за наказом є стягувачем та боржником).

Доводів щодо інших висновків судів попередніх інстанцій, викладених в оскаржуваних ухвалі та постанові касаційна скарга не містить.

З огляду на викладене Верховний Суд зазначає про те, що касаційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а оскаржувані ухвала місцевого господарського суду та постанова апеляційного господарського суду підлягають залишенню без змін.

8. Висновки за результатами розгляду касаційних скарг.

Відповідно до статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи те, що наведені відповідачем у касаційних скаргах підстави касаційного оскарження є необґрунтованими, оскаржувані ухвала та постанова судів попередніх інстанцій прийняті з правильним застосуванням та дотримання норм матеріального і процесуального права. Верховний Суд не вбачає підстав для скасування оскаржуваних ухвали Господарського суду міста Києва від 04 червня 2025 року та постанови Північного апеляційного господарського суду від 23 липня 2025 року у цій справі.

9. Судові витрати.

Зважаючи на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу відповідача без задоволення, а оскаржувані ухвалу місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції без змін судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Крім того, Верховний Суд зазначає про те, що згідно з частиною восьмою статті 129 Господарського процесуального кодексу України питання розподілу судових витрат позивача на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з касаційним розглядом цієї справи, орієнтовний розрахунок яких позивач навів у відзиві на касаційну скаргу відповідача, буде розглянуте після подання заявником (позивачем) відповідних доказів розміру цих витрат протягом п`яти днів після ухвалення цієї постанови. У разі неподання заявником відповідних доказів протягом встановленого строку ця заява залишиться без розгляду.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Державного підприємства "Гарантований покупець" залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 04 червня 2025 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 23 липня 2025 року у справі № 910/11640/24 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець

Судді О. Кролевець

О. Мамалуй