УХВАЛА

15 жовтня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/9661/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Міщенка І. С. - головуючого, Берднік І. С., Зуєва В. А.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна компанія "Дніпробуд"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.07.2025 (Сітайло Л. Г. - головуюча, судді: Буравльов С. І., Шапран В. В.) і рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2024 (суддя Селівон А. М.) у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна компанія "Дніпробуд"

до: (1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Віа-Авто", (2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Секвойя Девеломпент",

за участю третіх осіб, які не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: (1) ОСОБА_1 , (2) ОСОБА_2

та за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні першого відповідача- ОСОБА_3

про розірвання договору та визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна компанія "Дніпробуд" (далі - ТОВ "ІБК "Дніпробуд", Позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Віа-Авто" (далі - ТОВ "Віа-Авто", Відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Секвойя Девелопмент" (далі - ТОВ "Секвойя Девелопмент", Відповідач-2) про розірвання, з дати набрання чинності судовим рішенням, договору про часткову участь у будівництві від 19.07.2012 № 02-19/07-12, укладеного між ТОВ "ІБК "Дніпробуд" та ТОВ "Віа-Авто" на умовах, в редакції проєкту угоди про розірвання, що додана до позовної заяви із зазначенням тексту угоди у резолютивній частині рішення, а також визнання недійсним договору про часткову участь у будівництві і передачу функцій замовника від 17.09.2014 № 18/09-14, укладеного між ТОВ "Віа-Авто" та ТОВ "Секвойя Девелопмент".

2. Позовні вимоги узагальнено обґрунтовані обставинами невиконання Відповідачем-1 своїх обов`язків за договором про часткову участь у будівництві від 19.07.2012 № 02-19/07-12, а саме зобов`язань з проходження експертизи проєкту і забезпечення будівництва дозвільною документацією, наслідком чого стало визнання такого будівництва самочинним, а відтак виявило неможливість досягнення мети, на яку розраховував Позивач при укладенні згаданого договору. Крім того, Позивач зазначав про протиправну, без його згоди, передачу Відповідачем-1 функцій замовника будівництва Відповідачу-2, а також недодержання відповідачами вимог статті 1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" в частині наявності у Відповідача-1 функцій замовника будівництва, у зв`язку з чим наполягав, що договір про часткову участь у будівництві і передачу функцій замовника від 17.09.2014 №18/09-14 підлягає визнанню недійсним.

3. Розглядаючи заявлений позов, суди попередніх інстанцій встановили, що 27.08.2008 Київська міська рада (як орендодавець) та ТОВ "ІБК "Дніпробуд" (як орендар) уклали договір оренди земельної ділянки площею 0, 9794 га (кадастровий номер - :82:083:0045), яка знаходиться на Стратегічному шосе, 53 у Голосіївському районі м. Києва з цільовим призначенням - для будівництва житлових будинків з вбудованими приміщеннями та підземним паркінгом.

4. З метою здійснення будівництва на орендованій земельній ділянці ТОВ "ІБК "Дніпробуд" (сторона-1) 19.07.2012 уклало з ТОВ "Віа-Авто" (сторона-2) договір про часткову участь у будівництві № 02-19/07-12 (далі - Договір № 02-19/07-12), предметом якого є будівництво об`єкту сторонами, на умовах, визначених цим договором. Сторони домовились, що кожна із сторін виконує свою частку робіт, функцій, обов`язків, необхідних для будівництва об`єкту та отримує у власність частину об`єкту, відповідно до умов цього договору.

5. Дослідивши погоджені умови вказаного договору, суди попередніх інстанцій встановили, що замовником будівництва та законним користувачем земельної ділянки продовжило виступати ТОВ "ІБК "Дніпробуд", тоді як ТОВ "Віа-Авто" отримало право виконувати частину функцій замовника щодо організації, здійснення та фінансування будівництва та продажу прав на частини об`єкта від імені та в інтересах ТОВ "ІБК "Дніпробуд" саме як повірений на підставі відповідної довіреності.

6. В подальшому, задля реалізації делегованих, згідно з Договором № 02-19/07-12, функцій замовника будівництва ТОВ "Віа-Авто" (сторона-1) залучило до участі у будівництві ТОВ "Секвойя Девелопмент" (сторона-2), шляхом укладення з останнім договору про часткову участь у будівництві і передачу функцій замовника від 17.09.2014 № 18/09-14 (далі - Договір № 18/09-14).

7. Суди встановили, що умовами Договору № 18/09-14 ТОВ "Секвойя Девеломпент" передано частину функцій замовника вказаного будівництва щодо фінансування останнього, які отримані ТОВ "Віа-Авто" від ТОВ "ІБК-Дніпробуд" на підставі Договору № 02-19/07-12.

8. За Договором № 18/09-14 ТОВ "Секвойя Девелопмент" було уповноважено виконувати окремі функції замовника від імені та в інтересах замовника будівництва, які не пов`язані безпосередньо з реалізацією будівництва об`єкту, обсяг яких визначений в межах частини функцій, переданих ТОВ "Віа-Авто" Позивачем за Договором № 02-19/07-12 та які полягали виключно в залученні грошових коштів третіх осіб, продажу третім особам прав на частини об`єкту та фінансування частини об`єкта, права на які належать стороні-2, згідно з протоколом розподілу площ в об`єкті.

9. Здійснюючи функції замовника будівництва ТОВ "Віа-Авто" почало залучати у будівництво кошти фізичних осіб за наслідками укладення договорів купівлі-продажу майнових прав. Зокрема, в матеріалах справи наявні договори купівлі-продажу майнових прав, укладені з ОСОБА_4 (від 06.04.2013 № МЗК/02/175/06.04-13/381, від 01.04.2013 № МЗК/02/184/01.04-13/376), ОСОБА_1 (від 02.04.2013 № МЗК№01/11/02.04-13/33/5, від 12.04.2013 № МЗК№01/168/02.04-13/37/1, від 11.06.2013 № МЗК03/73/11.06-13/442, від 10.06.2013 № МЗК03/73/10.06-13/439), за умовами яких продавець (ТОВ "Віа-Авто") продав, а покупець (фізична особа) купила майнові права на об`єкт нерухомості у порядку та на умовах, передбачених цим договором, та відповідно до норм Цивільного кодексу України, що визначають загальні положення про купівлю-продаж.

10. Також в матеріалах справи наявні попередні договори купівлі-продажу майнових прав, укладені ТОВ "Віа-Авто" з фізичними особами, згідно з якими сторони зобов`язалися в строки, встановлені попереднім договором, укласти в майбутньому договір купівлі-продажу квартир, та відповідно до яких Відповідач-1 (продавець) зобов`язався передати квартири, характеристики яких зазначені в договорах, а сторона-2 (покупець) - прийняти цей об`єкт та належним чином оплати його вартість.

11. Натомість, з 2015 року будівництво планованого об`єкта припинене, а сам об`єкт постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.11.2015 у справі № 826/13236/15 визнано самочинним будівництвом.

12. Крім цього, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 17.03.2015 у справі № 757/8872/15-к, у зв`язку з проведенням досудового розслідування в кримінальному провадженні № 0000501, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань 05.11.2014 за фактом самовільного заняття земельних ділянок та самовільного будівництва на особливо цінних землях, землях в охоронних зонах, зонах санітарної охорони, санітарно захисних зонах та зонах особливого режиму використання земель, а також легалізації доходів, одержаних злочинним шляхом за попередньою змовою групою осіб, а отже за ознаками правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 197-1, частиною 2 статті 209 Кримінального кодексу України, за клопотанням слідчого, погодженого з прокурором, накладено арешт на земельну ділянку площею 0,98 га по вул. Стратегічне шосе, 53 в Голосіївському районі м. Києва з забороною розпорядження вказаною земельною ділянкою.

13. Оскільки зобов`язання перед інвесторами, кошти яких залучені у будівництво, забудовником не виконані, інвестори об`єднались у Громадську організацію "Об`єднання інвесторів "ЖК "Мозаїка", яка на підставі договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "ІБК "Дніпробуд" та пов`язаних з нею корпоративних прав від 19.01.2017 придбала у Товариства з обмеженою відповідальністю "РСБ Компані" частку у статутному капіталі ТОВ "ІБК "Дніпробуд" у розмір 31 000, 00 грн, що становить 100% статутного капіталу, включаючи корпоративні права, тобто стало єдиним учасником ТОВ "ІБК "Дніпробуд". Вказані обставини підтверджуються також протоколом № 01/2017 загальних зборів членів Громадської організації "Об`єднання інвесторів "ЖК Мозаїка" від 17.01.2017, статутом вказаної громадської організації та даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

14. В подальшому, за клопотанням вказаної громадської організації, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 25.01.2019 у справі № 757/43042/18-к із земельної ділянки знято арешт і дозволено отримання вихідних умов на будівництво, розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, отримання її в користування з метою завершення будівництва, проєктування і отримання дозвільної документації на завершення будівництва, фактичне завершення будівництва та введення в експлуатацію комплексу багатоквартирних будинків по вул. Стратегічне шосе, 53, в м. Києві.

15. На підставі договору про поновлення договору оренди земельної ділянки від 03.06.2019, укладеного між Київською міською радою та ТОВ "ІБК "Дніпробуд", посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Т. М. та зареєстрованим за № 411, поновлено на 5 років договір оренди земельної ділянки від 27.08.2008.

16. Відповідне речове право оренди ТОВ "ІБК "Дніпробуд" земельної ділянки, кадастровий номер :82:083:0045 зареєстроване 03.06.2019 в Державному реєстрі речових прав не нерухоме майно.

17. Як вже зазначалося, звертаючись до суду з даним позовом, Позивач стверджував, що Відповідач-1 не виконав взятих на себе зобов`язань за Договором № 02-19/07-12 в частині проходження експертизи проєкту та забезпечення будівництва дозвільною документацією, внаслідок чого об`єкт добудовано та введено в експлуатацію не було, а натомість було визнано самочинним будівництвом, що унеможливило досягнення мети, на яку розраховувало ТОВ "ІБК "Дніпробуд" укладаючи цей договір. Також, Позивач наполягав, що передача Відповідачем-1 отриманих від Позивача функцій замовника будівництва на користь Відповідача-2 без згоди Позивача є порушенням умов Договору № 02-19/07-12, а відтак, є підставою для визнання Договору № 18/09-14 недійсним.

18. Розглянувши заявлений позов, Господарський суд міста Києва рішенням від 27.11.2024, яке Північний апеляційний господарський суд постановою від 09.07.2025 залишив без змін, відмовив у його задоволенні.

19. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що запропонований Позивачем проєкт угоди про розірвання, окрім прямого визначення припинення Договору № 02-19/07-12 шляхом розірвання (пункт 1), передбачає також зміну умов цього правочину і його продовження на інших умовах, адже визначає, що ТОВ "ІБК "Дніпробуд" наділяється правом: передачі прав замовника шляхом укладення угод про переведення боргу відповідно до договору про приєднання (пункти 6, 8); повноважень на отримання дозвільних документів, користування електроенергією, газом, водою тощо щодо добудови об`єкта будівництва (пункт 11.1); повноважень на укладення угод із підрядниками, субпідрядниками, проєктними організаціями, службами, постачальниками будівельних матеріалів тощо щодо добудови об`єкта будівництва (пункт 11.2); повноважень на організацію та управління будівництвом об`єкта будівництва (пункт 11.3); повноважень на фінансування придбання матеріалів та обладнання, необхідних для добудови об`єкта будівництва (пункт 11.4); повноважень на залучення будь-яких не заборонених джерел фінансування задля добудови об`єкта будівництва (пункт 11.5); повноважень на здійснення розрахунків за виконання будівельно-монтажних (будівельних) та спеціальних робіт, придбання матеріалів та обладнання для добудови об`єкта будівництва (пункт 11.6); повноважень на здійснення авторського та технічного нагляду за будівництвом об`єкта будівництва (пункт 11.7); повноважень на здійснення контролю вартості та обліку робіт через підписання актів приймання виконаних робіт КБ-2В та довідок про вартість виконаних робіт КБ-3 (пункт 11.8); повноважень на підготовку виконавчої та іншої документації для приймання об`єкту будівництва в експлуатацію (пункт 11.9); повноважень на забезпечення введення об`єкту будівництва в експлуатацію та отримання відповідних документів (пункт 11.10); повноважень на відчуження або розпорядження в будь-який інший спосіб об`єктом будівництва чи його частинами (пункт 11.11), тобто запропонований проєкт угоди передбачає передачу від Відповідача-1 Позивачеві функцій замовника, попередньо переданих за умовами укладеного Договору № 02-19/07-12.

20. Виходячи з наведеного, суди констатували, що з урахуванням змісту наданого проєкту угоди про розірвання Договору № 02-19/07-12 остання є одночасно угодою про зміну умов цього договору та продовжує його дію, а не припиняє її, а також регулює право власності на об`єкт будівництва і його перехід від Відповідача-1 до Позивача, містить ознаки правочину по переведенню боргу (кредиторської заборгованості в сумі 209 973 404,00 грн) без попередньої/одночасної згоди всіх/частини кредиторів-інвесторів на таке переведення та стосується прав та обов`язків третіх осіб - інвесторів будівництва, залучених Відповідачем-1.

21. За таких обставин, враховуючи визначені приписами статті 651 та частин першої, другої статті 653 Цивільного кодексу України можливості застосування одного із передбачених цими положеннями юридичних наслідків істотного порушення зобов`язання іншою стороною як способу реагування та захисту права від такого порушення, що вже відбулося, - розірвання або зміну умов, з огляду на різну правову природу таких дій, їх підстав та правових наслідків, суди попередніх інстанцій виснували про неможливість одночасного включення до змісту правочину положень про розірвання Договору № 02-19/07-12 та про зміну його умов, які передбачають подальшу дію цього договору (викладення договору в іншій редакції), а відтак дійшли висновку про неналежність обраного Позивачем способу захисту у цій частині.

22. В частині ж позовних вимог про визнання недійсним Договору № 18/09-14 суди попередніх інстанцій виходили з того, що на обґрунтування цих вимог Позивач посилався на те, що на момент укладення цього правочину у ТОВ "Віа-Авто" були відсутні функції замовника будівництва, у зв`язку з закінченням строку дії договору оренди землі, а також на відсутність згоди ТОВ "ІБК "Дніпробуд" на передачу функцій замовника будівництва на користь Відповідача-2, додатково зазначаючи про заявлення таких позовних вимог як похідних від вимог про розірвання Договору № 02-19/07-12.

23. Відхиляючи наведені доводи, суди наголосили, що такі доводи не підкріплені жодною правовою нормою цивільного законодавства, якій би не відповідав оспорюваний правочин, а також що Позивачем не доведено того, які саме його права порушує оспорюваний договір та які права будуть поновлені в разі визнання його недійсним. Також суди зауважили, що саме Позивачем як стороною договору оренди земельної ділянки від 27.08.2008 та особою, яка ініціювала забудову цієї ділянки не виконано зобов`язання в частині забезпечення дії договору оренди земельної ділянки, який було поновлено тільки в 2019 році, а відтак протилежні аргументи ТОВ "ІБК "Дніпробуд" визнали безпідставними.

24. Не погодившись із судовими рішеннями, Позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

25. Підставою касаційного оскарження визначив приписи пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначаючи про те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували ряд приписів Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зокрема, статей 11, 16, 203, 215, 237, 241, 509, 510, 526, 527, 627, 628, 651 - 654, 849, 1005, 1130, 1131 та не врахували висновків Верховного Суду щодо правильного застосування таких норм у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 12.02.2019 у справі № 914/2649/17, від 26.05.2020 у справі № 908/299/18, від 16.03.2020 у справі № 910/2051/19, від 27.10.2021 у справі № 910/16684/19, від 25.02.2021 у справі № 904/7804/16, від 22.02.2022 у справі № 906/762/20, від 28.11.2023 у справі № 906/1081/22, від 09.05.2023 у справі № 922/3504/21, від 17.04.2019 у справі № 910/6381/18, від 16.02.2024 у справі № 910/10009/22 (та від 19.04.2023 у справі № 904/7803/21, від 20.09.2023 у справі № 910/3453/22, від 01.11.2023 у справі № 910/7987/22, які згадані побічно), від 29.01.2025 у справі № 924/1014/23 (та від 19.08.2020 у справі № 915/1302/19, від 03.11.2020 у справі № 920/611/19, які згадані побічно), від 15.06.2021 у справі № 916/585/18 (916/1051/20), від 04.06.2024 у справі № 910/11425/21, від 17.06.2021 у справі № 761/12692/17.

26. Доводи касаційної скарги узагальнено зводяться до помилковості висновків судів щодо неефективності обраного Позивачем способу захисту в частині розірвання Договору № 02-19/07-12, а також щодо відсутності підстав для визнання недійним Договору № 18/09-14.

27. Верховний Суд ухвалою від 01.09.2025 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "ІБК "Дніпробуд" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.07.2025 і рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2024 у цій справі з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.

28. 19.09.2025 до суду касаційної інстанції надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу, в якому він висловлює свої заперечення щодо задоволення останньої. Скаргу вважає необґрунтованою та безпідставною. З оскарженими рішеннями погоджується та просить залишити їх без змін.

29. Верховний Суд заслухав суддю-доповідача, пояснення представників Позивача ( Крикунов О. В. ) і ОСОБА_1 ( Старовойтова Д. А. ), дослідив наведені у касаційній скарзі доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження і вважає, що касаційне провадження у цій справі підлягає закриттю виходячи з такого.

30. Як вже зазначалося, підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі стали положення пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

31. Згідно з вказаним пунктом підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

32. Тобто, відповідно до положень згаданої норми, касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових:

(1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду;

(2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

33. Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який було сформульовано у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема і пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

При цьому, з-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

Подібність правовідносин суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

34. Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

35. Водночас суд касаційної інстанції зазначає, що слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

36. Враховуючи наведене, проаналізувавши обставини правовідносин у даній справі та у справах, на неврахування правових висновків в яких посилається скаржник у касаційній скарзі, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що правовідносини у порівнюваних справах не є подібними, а тому підстави для здійснення касаційного провадження у цій справі з покладенням в основу правових висновків із постанов суду касаційної інстанції, на які посилається ТОВ "ІБК "Дніпробуд" відсутні з огляду на таке.

37. Так, у справі № 914/2649/17 спірні правовідносини склалися щодо питання примусового внесення змін до договору оренди нежитлових приміщень в частині встановлення ринкової вартості об`єкта оренди, нового розміру орендної плати, методики її обчислення, а також строку оплати та наслідків прострочення сплати орендної плати у вигляді дострокового розірвання договору, зміни розміру пені, що належить до стягнення. Правова проблема, що вирішувалась Великою Палатою Верховного Суду у тій справі полягала у визначенні обов`язковості чи необов`язковості дотримання стороною спору процедури його позасудового врегулювання (стаття 188 ГК України) перед зверненням до суду з позовом про внесення змін до договору чи його розірвання.

Вирішивши окреслену проблему Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.02.2019 надала правовий висновок про те, що вказана процедура не є обов`язковою і право особи на звернення до суду для внесення змін у договір (чи його розірвання) у передбаченому законом випадку відповідає статті 16 ЦК України, способам, передбаченим нею (зміна чи припинення правовідношення) та не може ставитися в залежність від поінформованості про позицію іншої сторони чи волевиявлення іншої сторони.

38. Після цього, наведений висновок був врахований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 при касаційному перегляді судових рішень у справі № 908/299/18, в якій спірні правовідносини склалися щодо питання пролонгації договору оренди землі.

39. За таких обставин колегія суддів висновує про безпідставність посилань скаржника на постанови Великої Палати Верховного Суду із справ № 914/2649/17 і № 908/299/18, адже зміст правовідносин, які скалися у вказаних справах не має жодних ознак подібності тим, які мають місце у справі № 910/9661/23 та більше того, між сторонами цієї справи взагалі відсутній спір щодо недотримання Позивачем досудової процедури врегулювання спору.

40. В свою чергу, у справах № 910/2051/19 (спір про стягнення грошових коштів за договором на створення (передачу) науково-технічної продукції), № 910/16684/19 (спір про стягнення грошових коштів за договором про надання послуг у сфері інформатизації), № 904/7804/16 (спір про стягнення грошових коштів за договором про ремонт двигунів), № 906/762/20 (спір про стягнення грошових коштів за договором будівельного підряду), № 906/1081/22 (спір про стягнення грошових коштів за договором будівельного підряду) [в ряді справ також були заявлені зустрічні позовні вимоги] спірні правовідносини склалися щодо питань належного / неналежного виконання сторонами своїх зобов`язань за різними договорами підряду.

Правовий висновок, який міститься у всіх постановах, які ухвалював Верховний Суд у згаданих справах стосується правильності застосування частини четвертої статті 849 ЦК України, а саме щодо безумовного права замовника відмовитися від договору підряду (без будь-яких причин та умов), але з обов`язком замовника виплатити підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувати підряднику збитки, завдані розірванням договору.

41. Враховуючи наведене, спірні правовідносини у вказаних справах також не можна вважати подібними тим, які склалися між сторонами спору у справі № 910/9661/23, адже різняться вони суттю цих відносин, підставами виникнення, матеріально-правовим регулюванням. Спір у цій справі є спором, який виник із договору про спільну діяльність і який, як встановили суди попередніх інстанцій, не містить умов про безумовне право ТОВ "ІБК "Дніпробуд" відмовитися від цієї угоди. Тому усічене цитування скаржником частини висновків Верховного Суду із проаналізованих постанов, належним обґрунтуванням касаційної скарги щодо наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не являється.

42. У справі № 922/3504/21 спірні правовідносини склалися щодо питання примусового внесення змін до договору оренди державних нежитлових приміщень, шляхом забезпечення відповідачем доступу до технічних входів/виходів (через місця загального призначення: сходові клітини, тамбур, хол), доступу через вихідні двері та через приміщення відповідача. У справі № 910/6381/18 спірні правовідносини склалися щодо питання розірвання договору поруки.

43. У постанові від 09.05.2023 у першій справі, та у постанові від 17.04.2019 у другій, Верховний Суд повторив вже усталені висновки щодо правильності застосовування статті 651 ЦК України, а саме нагадав про необхідність встановлення істотності допущеного відповідачем порушення умов договору для його зміни чи розірвання, про критерії оцінки такої істотності і тп.

44. Але, як вже зазначалося, відмовляючи у задоволенні позовних вимог у цій справі в частині розірвання Договору № 02-19/07-12, суди попередніх інстанцій і не виходили з обставин відсутності у даному випадку порушення умов цього договору Відповідачем-1 чи недоведеності істотності такого порушення, а виснували про те, що з урахуванням змісту наданого Позивачем проєкту угоди про розірвання Договору № 02-19/07-12 остання є одночасно угодою про зміну умов цього договору та продовжує його дію, а не припиняє її, а також регулює право власності на об`єкт будівництва і його перехід від Відповідача-1 до Позивача, містить ознаки правочину по переведенню боргу. Саме з підстав суперечності таких позовних вимог суті процедури "розірвання договору" та її наслідкам, а також з підстав зазначення самим Позивачем про не поновлення його прав внаслідок лише розірвання оспорюваного правочину, суди й виснували про неможливість їх задоволення.

45. У справах № 922/3504/21 та № 910/6381/18 схожої ситуації не було, Верховний Суд за подібних спірних правовідносин ніяких висновків у проаналізованих постановах не надавав, а тому посилання скаржника на згадані постанови, колегія суддів визнає необґрунтованими та декларативними.

46. Щодо ж посилань скаржника на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 16.02.2024 у справі № 910/10009/22 про те, що невідповідність чи неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можуть бути витлумачені відповідно до належного способу захисту прав, і якщо таке тлумачення не призводить до порушення процесуальних прав відповідача (зокрема, щодо подання заперечень, надання відповідних доказів тощо), то такі також є безпідставними, адже згаданий висновок суд касаційної інстанції формував за обставин заявлення позову про витребування з чужого незаконного володіння автомобіля, який було сформульовано у вигляді вимоги про зобов`язання відповідача повернути позивачу автомобіль.

47. Так само і в справах, які додатково згадує скаржник у тексті касаційної скарги (за допомогою вказівки про те, що близькі за змістом висновки сформульовані також в інших постановах Верховного Суду) позовні вимоги не мали жодних подібних ознак тим, які заявлені ТОВ "ІБК "Дніпробуд" у цій справі.

48. Так, у справах № 904/7803/21 і № 910/7987/22 однією з позовних вимог у спорі про знесення самочинного будівництва була вимога про припинення права власності (в першій справі) та про скасування рішень державного реєстратора (в другій), які за висновком касаційного суду є неналежними, тоді як належними за фактичних обставин тих спорів були вимоги про припинення володіння, які могли бути застосовані судами самостійно, адже прямо слідували із мети позовів та не потребували перекваліфікації спірних правовідносин; у справі № 910/3453/22 однією із позовних вимог була вимога про зобов`язання повернути територіальній громаді земельну ділянку, яка у спірних правовідносинах тієї справи була кваліфікована як вимога про витребування земельної ділянки і за цим задоволена.

49. Тобто, в усіх проаналізованих вище постановах обрані позивачами способи захисту мали незначні дефекти в частині повної відповідності тим, що прямо передбачені законом; водночас позовні вимоги у тих справах, враховуючи прагнення позивачів, могли бути витлумачені відповідно до належних способів захисту прав і таке витлумачення не порушувало прав відповідачів.

50. В той же час у справі № 910/9661/23, враховуючи визначені приписами статті 651 та частин першої, другої статті 653 ЦК України можливості застосування одного із передбачених цими положеннями юридичних наслідків істотного порушення зобов`язання іншою стороною як способу реагування та захисту права від такого порушення, що вже відбулося, - розірвання або зміну умов, з огляду на різну правову природу таких дій, їх підстав та правових наслідків, суди попередніх інстанцій і виснували про неможливість одночасного включення до змісту правочину положень про розірвання Договору № 02-19/07-12 та про зміну його умов, які передбачають подальшу дію цього договору, а відтак дійшли висновку про неналежність обраного Позивачем способу захисту у цій частині.

51. Таким чином у даному випадку не вбачається будь-яких ознак подібності спірних правовідносин у справі № 910/9661/23 та у справах № 910/10009/22, № 904/7803/21, № 910/7987/22, № 910/3453/22 в частині застосовування положень ЦК України та ГПК України щодо способів захисту, а відтак цитування скаржником висновків із постанов Верховного Суду у вказаних справах є безпідставним.

52. У справах № 924/1014/23, № 915/1302/19 та № 920/611/19 спірні правовідносини стосувалися питання правової кваліфікації, укладених між сторонами договорів при розгляді позовних вимог про визнання таких договорів недійсними.

53. У постановах, які Верховний Суд ухвалював у всіх вказаних справах він повторював власний правовий висновок про те, що правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості їхніх дій, так і певних правових наслідків.

54. Враховуючи зазначений висновок, у першій справі Верховний Суд погодився з позицією місцевого суду про те, що укладений між сторонами договір про реконструкцію казарми під багатоквартирний житловий будинок є договором про спільну діяльність; у другій справі Верховний Суд погодився із позицією судів попередніх інстанцій про те, що укладений між сторонами договір про сумісну діяльність є насправді прихованим договором оренди; у третій справі Верховний Суд скасував рішення судів попередніх інстанцій та направив справу на новий розгляд, виснувавши, що вони не здійснили належної правової кваліфікації спірних відносин за результатами оцінки умов спірного договору.

55. Аналіз наведеного свідчить про те, що спірні правовідносини у вказаних справах знову ж таки не є подібними тим, що мають місце у справі № 910/9661/23, адже сама суть таких відносин є неподібною та більше того, в межах цієї справи спору щодо правової природи спірних правочинів між сторонами немає, рішення судів попередніх інстанцій висновками щодо такої природи не обґрунтовувалися.

56. Виходячи з цього, посилання ТОВ "ІБК "Дніпробуд" в обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України на постанови Верховного Суду від 29.01.2025 у справі № 924/1014/23 (та від 19.08.2020 у справі № 915/1302/19, від 03.11.2020 у справі № 920/611/19, які згадані побічно), колегія суддів визнає формальними та необґрунтованими.

57. В свою чергу у справі № 916/585/18 (916/1051/20) суди розглядали спір про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності та визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва з підстав незаконності дій державного реєстратора, який самостійно подав прокурору заяву, в якій просив укласти угоду про визнання вини у кримінальному провадженні. У справі № 910/11425/21 суди розглядали спір про визнання недійсним інвестиційного договору з підстав його суперечності вимогам статті 8, пунктів 4, 5 статті 26, частини 3 статті 30, частини 3 статті 33 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", статей 93, 123, 124, 125 Земельного кодексу України, статті 81 Закону України "Про оренду землі", частини 3 статті 413 Цивільного кодексу України та частини 3 статті 4 Закону України "Про інвестиційну діяльність". У справі № 761/12692/17 суди розглядали спір про визнання недійсним договору іпотеки з підстав того, що на момент набуття права власності на спірну квартиру, вона не була предметом іпотеки. При цьому, в усіх вказаних справах суди попередніх інстанцій виходили з обставин доведеності позивачами обставин порушення їх прав оспорюваними правочинами.

58. У поданій касаційній скарзі Позивач жодним чином не обґрунтовує, в чому полягає подібність правовідносин у вказаних справах зі справою № 910/9661/23, яким чином цитовані висновки Верховного Суду із постанов у тих справах впливають на результат вирішення цієї справи, як такі висновки можуть доводити обставини порушення його прав у спірних правовідносинах.

59. Звідси, здійснене скаржником цитування загальних висновків суду касаційної інстанції, які стосуються прав замовників будівництва на забудову земельних ділянок, а також підстав визнання недійсними правочинів, колегія суддів відхиляє, висновуючи про їх декларативним характер.

60. Суд касаційної інстанції вважає доцільним звернути увагу скаржника на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц вказала, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ та з огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин справ, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі.

61. Також колегія суддів відмічає, що для спростування будь-якого висновку, наведеного у оскаржуваних рішеннях, скаржник мав навести не особисті міркування щодо незаконності та необґрунтованості цих рішень, а довести, який саме висновок Верховного Суду щодо застосування конкретної норми права у подібних відносинах не врахували суди попередніх інстанцій з урахуванням встановлених ними обставин справи. Незгода скаржника з рішеннями судів попередніх інстанцій або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться в рішеннях, не свідчить про їх незаконність.

62. Щодо ж згаданих Позивачем у скарзі постанов Верховного Суду від 18.05.2023 у справі № 910/7975/21, від 27.02.2022 у справі № 910/7966/21, від 04.06.2024 у справі № 910/11425/21, від 18.04.2018 у справі № 910/4501/17, від 29.01.2025 у справі № 924/1014/23, то посилання на них колегією суддів бути прийняті взагалі не можуть, оскільки касаційна скарга не містить аргументів про неврахування судами викладених саме у цих постановах висновків Верховного Суду.

63. Положення ГПК України покладають обов`язок з визначення та доведення того, якого висновку Верховного Суду не було враховано при прийнятті оскаржуваного рішення, саме на скаржника, що, з урахуванням положень статті 290 ГПК України, зобов`язує останнього, а не суд, у скарзі повно викласти та детально описати невідповідність оскаржуваного судового рішення практиці Верховного Суду із застосування конкретної норми. Верховний Суд не наділений повноваженнями за скаржника доповнювати касаційну скаргу міркуваннями та обґрунтуванням підстав касаційного оскарження, яких не виклав сам скаржник. В іншому випадку вказане би призводило до порушення таких принципів господарського процесу, як змагальність та диспозитивність.

64. Більше того, цитовані скаржником із вказаних постанов висновки стосуються загальних питань правової природи договорів про спільну діяльність, які в межах спору у цій справі спірними не були.

65. Так, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

66. Умови прийнятності касаційної скарги за змістом норм законодавства можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення Європейського суду з прав людини у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23.10.1996; "Brualla Gomes de la Torre v. Spain" від 19.12.1997).

67. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

68. Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

69. Зважаючи на те, що постанови суду касаційної інстанції, на які посилається Позивач у касаційній скарзі в обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, для касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій, прийняті касаційним судом у неподібних справі № 910/9661/23 правовідносинах, колегія суддів Верховного Суду, на підставі наведеного вище пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, дійшла висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ "ІБК "Дніпробуд" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.07.2025 і рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2024 у цій справі.

За таких обставин, керуючись статтями 234, 296, 314 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження у справі № 910/9661/23 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна компанія "Дніпробуд" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.07.2025 і рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2024 закрити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І. С.

Судді Берднік І. С.

Зуєв В. А.