РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.10.2025Справа № 910/8678/25
Господарський суд міста Києва у складі судді І.О. Андреїшиної, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін господарську справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БігКоммерс Україна" (01001, місто Київ, провулок Музейний, будинок 4, ідентифікаційний код юридичної особи 44235900)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВГО ГРУП" (01033, місто Київ, Короленківська, будинок 4, ідентифікаційний код юридичної особи 41736235)

про стягнення 1 244 502,73 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "БігКоммерс Україна" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВГО ГРУП" про стягнення заборгованості за попереднім договором № б/н від 06.10.2021 у розмірі 1 244 502,73 грн, з яких: 974 923,50 грн інфляційних втрат та 269 579,23 грн трьох відсотків річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.07.2025 відкрито провадження у справі № 910/8678/25 та прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи постановлено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін; надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, заперечення на відповідь на відзив, та позивачу - відповідь на відзив.

05.08.2025 через підсистему "Електронний суд" відповідачем подано відзив на позовну заяву.

08.08.2025 через підсистему "Електронний суд" від представника позивача надійшла відповідь на відзив, яка містить клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін.

19.08.2025 через підсистему "Електронний суд" від відповідача надішли письмові пояснення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.08.2025 у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "БігКоммерс Україна" про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін відмовлено.

27.08.2025 через підсистему "Електронний суд" від позивача надійшли заперечення на письмові пояснення відповідача.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України).

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

06.10.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «БігКоммерс Україна» (надалі - позивач, орендар) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВГО ГРУП» (надалі - відповідач, орендодавець) укладений Попередній договір, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сомовим І.В. та зареєстрований у реєстрі за №№ 2019, 2020 (надалі - Попередній договір), згідно із яким сторони зобов`язуються укласти (у значенні, передбаченому у пункті 5.2 цього договору) договір оренди стосовно оренди приміщення (далі іменується «договір оренди») чітко відповідно до форми, доданої до цього договору у вигляді Додатку № 2 «Проект договору оренди».

Під укладенням договору оренди сторони цього договору погодилися розуміти підписання договору оренди уповноваженими представниками обох сторін та посвідчення договору оренди нотаріусом (п. 5.2. Попереднього договору).

Відповідно до преамбули Попереднього договору ПАТ «Укравторесурс», ідентифікаційний код 00426526 (далі іменується «УАР») отримало від Державної архітектурно-будівельної інспекції України дозвіл на будівництво № IV і 2 від 18 лютого 2013 р., зі змінами та доповненнями, для «Будівництва торговельно-офісного комплексу із закладами громадського харчування, приміщеннями розважального, рекреаційного призначення та паркінгом, розташованого за адресою: вул. Короленківська, 4, в Голосіївському районі м. Києва» (далі іменується «Торговельно-офісний комплекс» або «ТОК»): 31 січня 2018 року УАР уклало з орендодавцем Інвестиційний договір № 2-3101/18/ВГО (далі іменується «Інвестиційний договір»).

Відповідно до Інвестиційного договору орендодавець в даний час будує ТОК, а також будівлю блоку В (далі іменується «Бізнес центр» або «БЦ»), що становить невід`ємну частину ТОК, і після будівництва орендодавець отримає право власності на БЦ та ТОК.

Згідно з п. 3.1. Попереднього договору сторони зобов`язані укласти договір оренди за умови здійснення наступних попередніх умов (далі разом іменуються «Попередні умови», а окремо - «Попередня умова»):

3.1.1. введення БЦ орендодавцем в експлуатацію,

3.1.2. реєстрація орендодавцем права власності на БЦ або на приміщення, як частину БЦ, у Реєстрі нерухомості.

У пункті 3.2. Попереднього договору зазначено, що сторони погодилися, що забезпечення здійснення Попередніх умов - це обов`язок орендодавця, зокрема орендодавець не пізніше, ніж:

3.2.1. до 31 грудня 2021 року (включно) забезпечує введення БЦ в експлуатацію. Сертифікат відповідності введеного БЦ в експлуатацію, що видається відповідним компетентним органом, (або інший документ, що офіційно підтверджуватиме введення в експлуатацію БЦ відповідно до застосовного на той момент законодавства) підтверджує введення БЦ в експлуатацію, і дата видачі такого Сертифікату (або іншого документа, що офіційно підтверджуватиме введення в експлуатацію БЦ відповідно до застосовного на той момент законодавства) є датою виконання відповідної Попередньої умови.

3.2.2. до 31 грудня 2021 року (включно) реєструє право власності на БЦ або на приміщення, як частину БЦ, у Реєстрі нерухомості. Відповідний витяг з Реєстру нерухомості є підтвердженням реєстрації права власності на БЦ або на приміщення, як частину БЦ, у Реєстрі нерухомості, і дата такої реєстрації є датою виконання відповідної Попередньої умови.

Орендар зобов`язується сплатити орендодавцю платіж у розмірі орендної плати, плати за управління, та плати за паркування за період тривалістю 2 (два) календарних місяці на основі Технічної площі в розмірі 2 779 59 метрів квадратних, помножених на коефіцієнт 1.10 згідно з тарифами, що застосовуються протягом повного останнього місяця строку оренди (у значенні цих платежів відповідно до Додатку № 2 «Проект договору оренди» до нього договору) (далі за текстом «Платіж за попереднім договором»). Зокрема, розмір платежу за попереднім договором базується на орендній платі (за повні останні місяці строку оренди) в гривневому еквіваленті 18,01 доларів США за один, квадратний метр (без урахування ПДВ), платі за управління (за повні останні місяці строку оренди) в гривневому еквіваленті 5,00 доларів США за один квадратний метр (без урахування ПДВ) та платі за паркування (за повні останні місяці строку оренди) в гривневому еквіваленті 225,10 доларів США за одне місце для паркування (без урахування ПДВ) при 50 місць для паркування. Тому розмір платежу за попереднім договором становить гривневий еквівалент 164 230,85 доларів США (без урахування ПДВ) (додатково ПДВ в гривневому еквіваленті 32 846,17 доларів США) відповідно до офіційного обмінного курсу гривня/долар США, встановленого Національним банком України станом на дату виставлення рахунку (п. 4.1. Попереднього договору).

Відповідно до п. 4.2. Попереднього договору орендодавець зобов`язується виставити відповідний рахунок протягом 3 (трьох) робочих днів з дня укладеним цього договору.

Згідно із п. 4.3. Попереднього договору орендар зобов`язання сплатити платіж за попереднім договором протягом 20 (двадцяти) робочих днів з моменту отримання відповідного рахунку, виставленого орендодавцем, як передбачено пунктом 4.2 цього договору.

За умовами п. 4.4. Попереднього договору сторони домовилися, що на момент укладення сторонами договору оренди платіж за попереднім договором буде автоматично зарахований в рахунок забезпечувального платежу за договором оренди.

У пункті 5.1. Попереднього договору визначено, що орендодавець зобов`язується повідомити орендаря про здійснення Попередніх умов та надати орендарю відповідне повідомлення у письмовій формі наступного робочого дня після здійснення Попередніх умов (далі іменується «Повідомлення про виконання»). Сторони підписують договір оренди після здійснення всіх Попередніх умов та протягом 15 (п`ятнадцяти) робочих днів після отримання орендарем повідомлення про виконання (далі іменується «Період: укладення»).

У відповідності до п. 6.1. Попереднього договору якщо станом на 31 січня 2022 року у Реєстрі нерухомості не буде запису, який підтверджує право власності орендодавця на БЦ та на приміщення, як частину БЦ, орендар має право в односторонньому порядку відмовитися від цього договору шляхом письмового повідомлення про відмову, що припинятиме дію цього договору в дату, зазначену в такому повідомленні. Повідомлення про відмову надсилається щонайменше за 10 (десять) робочих днів до дати припинення, визначеної орендарем.

У випадку розірвання цього договору, як викладено в пункті 6.1 вище, орендодавець протягом 10 (десяти) робочих днів після отримання від орендаря повідомлення про відмову повертає повну суму платежу за попереднім договором та відшкодовує (повертає) орендарю усі інші платежі (якщо такі були зроблені), здійснені орендарем на користь орендодавця до дати такого повідомлення. Водночас розірвання договору, як викладено в пункті 6.1 вище, не створює жодних обов`язків щодо сплати будь-якої неустойки (пені) та/або здійснення компенсаційних виплат на користь орендодавця, а також не створює жодних інших обов`язків (п. 6.2. Попереднього договору).

Договір набуває чинності з дати його укладення та нотаріального посвідчення і залишається дійсним протягом 365 (трьохсот шістдесяти п`яти) календарних днів з дати набуття ним чинності. Цей договір вважається автоматично припиненим з моменту укладення договору оренди (п. 13.2. Попереднього договору).

Оскільки відповідач не повернув позивачу грошові кошти, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача платежу за попереднім договором у сумі 7 206 830,71 грн, що складає гривневий еквівалент 197 077,02 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 07.03.2023 та 3% річних у сумі 205 542,59 грн, що складає гривневий еквівалент 5 620,74 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 07.03.2023.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 06.06.2023 у справі № 910/3567/23 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2023 у справі № 910/3567/23 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «БігКоммерс Україна» задоволено, рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2023 у справі №910/3567/23 скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову, яким стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВГО Груп» на корить Товариства з обмеженою відповідальністю «БігКоммерс Україна» 7 206 830,71 грн (що складає гривневий еквівалент 197 077,02 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 07.03.2023) платежу за Попереднім договором та 205 542,59 грн (що складає гривневий еквівалент 5 620,74 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 07.03.2023) 3% річних, 111 185,60 грн судового збору за подання позовної заяви, а також 166 778,40 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

На виконання вказаної постанови Північного апеляційного господарського суду, Господарським судом м. Києва видано накази № 910/3567/23 від 21.12.2023.

Вказані накази перебували на виконанні у Приватного виконавця Авторгова Андрія Миколайовича у зведеному виконавчому провадженні № 73675130, до складу якого входили виконавче провадження № 73674840 з примусового виконання наказу № 910/3567/23 від 21.12.2023 виданого Господарським судом м. Києва про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВГО Груп» на корить Товариства з обмеженою відповідальністю «БігКоммерс Україна» 7 523 558,90 грн та виконавче провадження № 73675012 з примусового виконання наказу № 910/3567/23 від 21.12.2023 виданого Господарським судом м. Києва про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВГО Груп» на корить Товариства з обмеженою відповідальністю «БігКоммерс Україна» 166 778,40 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Повну суму заборгованості ТОВ «ВГО ГРУП» перед ТОВ «БігКоммерс Україна» було стягнуто приватним виконавцем Авторговим А.М. у виконавчому провадженні № 73675130 та перераховано стягувачу 25.06.2025, що підтверджується відповідними платіжними інструкціями.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що ТОВ «ВГО ГРУП» порушило строки виконання грошових зобов`язань за рішенням суду щодо сплати на користь ТОВ «БігКоммерс Україна» грошових коштів, тому існують правові підстави для стягнення з ТОВ «ВГО ГРУП» 3% річних та інфляційних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

З огляду на викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 269 579,23 гривень 3% річних та 974 923,50 грн інфляційних втрат.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Так, у зв`язку з невиконанням зобов`язань за спірним договором позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача платежу за попереднім договором у сумі 7 206 830,71 грн, що складає гривневий еквівалент 197 077,02 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 07.03.2023 та 3% річних у сумі 205 542,59 грн, що складає гривневий еквівалент 5 620,74 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 07.03.2023.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 06.06.2023 у справі № 910/3567/23 у задоволенні позову відмовлено.

Водночас, постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2023 у справі № 910/3567/23 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «БігКоммерс Україна» задоволено, рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2023 у справі №910/3567/23 скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову, яким стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВГО Груп» на корить Товариства з обмеженою відповідальністю «БігКоммерс Україна» 7 206 830,71 грн, що складає гривневий еквівалент 197 077,02 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 07.03.2023, платежу за Попереднім договором та 205 542,59 грн, що складає гривневий еквівалент 5 620,74 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 07.03.2023, 3% річних, 111 185,60 грн судового збору за подання позовної заяви, а також 166 778,40 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

На виконання вказаної постанови Північного апеляційного господарського суду, Господарським судом м. Києва видано накази № 910/3567/23 від 21.12.2023.

Судом встановлено, що вказані накази перебували на виконанні у Приватного виконавця Авторгова Андрія Миколайовича у зведеному виконавчому провадженні №73675130, до складу якого входили виконавче провадження № 73674840 з примусового виконання наказу № 910/3567/23 від 21.12.2023 виданого Господарським судом м. Києва про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВГО Груп» на корить Товариства з обмеженою відповідальністю «БігКоммерс Україна» 7 523 558,90 грн та виконавче провадження № 73675012 з примусового виконання наказу № 910/3567/23 від 21.12.2023 виданого Господарським судом м. Києва про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВГО Груп» на корить Товариства з обмеженою відповідальністю «БігКоммерс Україна» 166 778,40 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Повну суму заборгованості ТОВ «ВГО ГРУП» перед ТОВ «БігКоммерс Україна» було стягнуто приватним виконавцем Авторговим А.М. у виконавчому провадженні № 73675130 та перераховано стягувачу 25.06.2025, що підтверджується відповідними платіжними інструкціями.

Відповідно до норм статей 598 - 609 Цивільного кодексу України, рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання. В той же час, приписи статті 625 Цивільного кодексу України не заперечують звернення кредитора з вимогою про стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, суми інфляційних та процентів річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов`язання, зокрема, за період після прийняття судом відповідного рішення.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Відповідно до частини 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129-1 Конституції України визначають, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, судове рішення (постанова) у справі № 910/3567/23 не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити.

Водночас, відповідач у відзиві зазначає, що в рамках Попереднього договору ТОВ «ВГО ГРУП» зобов`язане було у майбутньому укласти основний договір оренди, і у зв`язку із невиконанням такого зобов`язання, суд ухвалив рішення про повернення раніше отриманих в рамках такого договору коштів. Таким чином, відповідач робить висновок, що таке зобов`язання не набуло характеру грошового внаслідок ухвалення судового рішення про повернення/стягнення коштів за його невиконання. На підтвердження своєї позиції відповідач посилається на постанову Верховного Суду від 18.10.2017 у справі №910/8318/16.

Суд відхиляє дане твердження відповідача, з огляду на те, що в даному випадку після не виконання відповідачем негрошових обов`язків, встановлених Попереднім договором, у позивача виникло право вимоги на грошові кошти, якому кореспондує обов`язок відповідача їх повернути. Таким чином, між сторонами виникло акцесорне (додаткове) грошове зобов`язання, до якого застосовуються положення статті 625 ЦК України.

Вказана позиція підтверджується постановою Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 918/631/19.

Цією ж постановою Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків викладених у постанові Верховного Суду від 18.10.2017 у справі №910/8318/16, на яку посилається відповідач в обґрунтування доводу про негрошове зобов`язання.

Таким чином, висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові 22.09.2020 у справі № 918/631/19 повністю підтверджують позовні вимоги, доводять, що зобов`язання з повернення сплачених позивачем на користь відповідача коштів є грошовим, відтак до нього правомірно застосовувати положення статті 625 ЦК України протягом усього періоду прострочення.

Також у відзиві відповідач зазначає, що сума, яка стягувалася в рамках справи №910/3567/23, уже проіндексована згідно з курсовою різницею, у зв`язку із чим нарахування на неї інфляційних втрат неможливо, що підтверджується численною та усталеною судовою практикою Верховного Суду.

Однак, у даній справі заявлено індексацію за інший період, який не охоплювався постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2023 у справі №910/3567/23.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц зазначила про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, що виходить із способу захисту майнового права та інтересів, що відбулося у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ціна вартості нараховується незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц.

Суд зазначає, що у період від дати ухвалення постанови Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2023 у справі № 910/3567/23 до дати погашення заборгованості, стягнуті судом кошти піддавались впливу інфляційних процесів, а отже позивач зазнавав втрат з вини відповідача. Таким чином, сума, стягнена судом, підлягає індексації, оскільки виражена та стягнута в національній валюті.

Щодо доводів відповідача про те, що позивач мав реалізувати своє право на нарахування відсотків до моменту виконання рішення та заявити це в Північному апеляційному господарському суді у справі №910/3567/23, суд зазначає таке.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі статті 625 ЦК України, дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.

Позивач на момент вирішення справи №910/3567/23 не міг знати коли відповідач фактично виконає рішення суду, а зважаючи на правову позицію Великої Палати Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19, поєднання вимог зі стягнення інфляційних втрат та 3% річних з основними вимогами не є обов`язковим.

Отже, доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, не знайшли свого підтвердження.

З огляду на викладене, суд зазначає, викладені у відзиві на позов аргументи не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки не спростовують доводів позивача та суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за час прострочення.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013 року)

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Крім того, необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Суд, перевіривши розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, як збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання боржником його грошового зобов`язання за загальний період прострочки з 30.11.2023 по 25.06.2025, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідачем належними доказами обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, не спростовано.

Відповідно до частини четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 129, 233, 238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВГО ГРУП" (01033, місто Київ, Короленківська, будинок 4, ідентифікаційний код 41736235) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "БігКоммерс Україна" (01001, місто Київ, провулок Музейний, будинок 4, ідентифікаційний код 44235900) 974 923 (дев`ятсот сімдесят чотири тисячі дев`ятсот двадцять три) грн 50 коп. інфляційних втрат, 269 579 (двісті шістдесят дев`ять тисяч п`ятсот сімдесят дев`ять) грн 23 коп. 3 % річних та 14 934 (чотирнадцять тисяч дев`ятсот тридцять чотири) грн 03 коп. судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом IV ГПК України.

Повний текст рішення складено 16.10.2025

Суддя І.О. Андреїшина