ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" вересня 2025 р. м. Київ Справа № 911/904/25

Господарський суд Київської області у складі судді Сокуренко Л.В., за участю секретаря судового засідання Друккера Д.Д., дослідивши матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг»

до Комунального підприємства «Керуюча компанія Новосілки» Чабанівської селищної ради Фастівського району Київської області

про стягнення 5 358 742, 05 грн

Учасники судового процесу:

від позивача: Рильцова Є.Ю.;

від відповідача: Губенко І.В.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» звернулось до Господарського суду Київської області із позовною заявою до Комунального підприємства «Керуюча компанія Новосілки» Чабанівської селищної ради Фастівського району Київської області про стягнення 5 358 742, 05 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору постачання природного газу № 4216-ПСО(ТКЕ)-41 від 12.10.2022 в частині оплати за поставлений природний газ. У зв`язку із чим позивачем подано зазначену позовну заяву до відповідача про стягнення 5 358 742, 05 грн основного боргу.

Ухвалою Господарського суду Київської області у справі № 911/904/25 від 24.03.2025 позовну заяву ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» залишено без руху.

31.03.2025 від позивача надішли до суду документи на виконання вимог ухвали суду від 24.03.2025.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 16.04.2025 відкрито провадження у справі № 911/904/25 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження. Надано відповідачу строк для подачі відзиву на позов, а позивачу відповіді на відзив. Призначено підготовче засідання у справі на 14.05.2025.

Частиною 5 ст. 176 ГПК України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому ст. 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 11 ст. 242 ГПК України, якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 16.04.2025 була направлена відповідачу в його електронний кабінет. Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки про доставку електронного листа, ухвала суду про відкриття провадження була доставлена до електронного кабінету відповідача 16.05.2025 о 17:14.

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Отже, враховуючи положення п. 2 ч. 6 ст. 242 ГГПК України, та те, що ухвала суду від 16.04.2025 була надіслана до електронного кабінету пізніше 17 години, днем вручення відповідачу ухвали суду про відкриття провадження у справі є 17.04.2025.

25.04.2025 до суду через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений природний газ за період з жовтня 2022 року до серпня 2023 року в розмірі 5 358 742, 05 грн є заборгованістю з різниці в тарифах, посилаючись на те, що Законом України «Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування» № 2479-ІХ законодавець передбачив гарантії суб`єктам господарювання, що здійснюють виробництво та/або транспортування, та/або постачання теплової енергії і надають послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, щодо яких запроваджено мораторій шляхом надання компенсації за рахунок видатків державного бюджету. Згідно з поясненнями відповідача, на виконання вимог вказаного Закону № 2479-ІХ відбулись засідання Територіальної комісії з питань узгодження обсягу заборгованості з різниці в тарифах, що підлягають компенсації з державного та/або місцевого бюджету, на підтвердження чого відповідач долучив до відзиву на позовну заяву протоколи засідання Територіальної комісії з питань узгодження обсягу заборгованості з різниці в тарифах № 7 від 08.08.2023 та № 12 від 14.11.2023. Відповідач зазначив, що загалом заборгованість з різниці в тарифах, що підлягає компенсації з державного та/або місцевого бюджету і за рахунок яких, в тому числі, і відбувається погашення заборгованості, яка виникла у відповідача перед позивачем у цьому спорі, становить 2 326 781, 00 грн. Відповідач вважає, що на спірні правовідносини, що розглядаються судом у цій справі розповсюджується дія Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення» № 1730, яким також визначено процедуру врегулювання зазначеної вище заборгованості, яка полягає, у тому числі, і в реструктуризації заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ. Відповідач вважає, що обраний спосіб захисту щодо стягнення заборгованості є неналежним способом захисту, оскільки процедура погашення заборгованості теплогенеруючих підприємств та організації визначена спеціальними нормативно-правовими актами в межах якої і повинні діяти сторони. Крім того, відповідач посилається на недотримання позивачем порядку досудового врегулювання спору.

05.05.2025 до суду через систему «Електронний суд» від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач не погодився з доводами відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, вважав їх необґрунтованими, безпідставними та такими, що не можуть братись судом до уваги. Позивач зазначив, що наразі відсутні підстави для проведення розрахунків за договором щодо заборгованості відповідача перед позивачем за рахунок видатків державного бюджету, посилаючись, зокрема на те, що в Законах України «Про державний бюджет України на 2023 рік», «Про Державний бюджет України на 2024 рік», «Про Державний бюджет України на 2025 рік» відсутні статті, якими б передбачалося надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на компенсацію різниці в тарифах. Як наслідок, на думку позивача, відсутні будь-які нормативні акти Кабінету Міністрів України, які б затверджували порядок та умови проведення відповідних взаєморозрахунків та які б затверджували примірний договір про організацію таких взаєморозрахунків у 2023, 2024 або 2025 роках. Позивач наголосив на тому, що предметом спору у справі № 911/904/25 є майнова вимога про стягнення основної заборгованості за поставлений газ і така заборгованість може вважатися відсутньою лише у разі фактичного врегулювання заборгованості за поставлений газ та здійснення взаєморозрахунків згідно ст. 4 Закону 1730-VIII та реструктуризації залишків заборгованості згідно зі ст. 5 Закону 1730-VIII. Сам лише факт участі відповідача у процедурі врегулювання заборгованості згідно із Законом 1730-VIII без фактичного врегулювання заборгованості (шляхом проведення розрахунків та реструктуризації), тобто без вчинення юридично значимих дій не можуть свідчити про відсутність заборгованості, стягнення якої є предметом позову у даній справі. Таким чином, позивач зазначив, що для врегулювання заборгованості за договором повинна бути вчинена юридично значима дія щодо фактичного погашення суми основного боргу за поставлений природний газ, або зміни зобов`язання за договором на інше зобов`язання, встановлене договором про проведення взаєморозрахунків згідно з ст. 4 Закону № 1730-VIII та договором про реструктуризації заборгованості згідно з ст. 5 Закону № 1730-VIII, а саме лише затвердження суми різниці в тарифах не призводить до автоматичного врегулювання такої заборгованості, і, як наслідок, до відсутності заборгованості за договором. З огляду на зазначене, на переконання позивача, наразі відсутні підстави для проведення розрахунків за договором щодо заборгованості відповідача перед позивачем за рахунок видатків державного бюджету. Позивач вважає безпідставними твердження відповідача, що обраний спосіб захисту щодо стягнення заборгованості є неналежним способом, оскільки процедура погашення заборгованості теплогенеруючих підприємств та організації визначена спеціальними нормативно-правовими актами в межах якої і повинні діяти сторони. За доводами позивача, можливе застосування Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення», не є підставою для відмови у позові про стягнення основного боргу у справі № 911/904/25. Щодо досудового врегулювання спору позивач зауважив, що жодним нормативним актом, жодним пунктом договору № 4216-ПСО(ТКЕ)-41 від 12.10.2022 на позивача не покладено обов`язку щодо досудового врегулювання спору.

12.05.2025 до суду через систему «Електронний суд» від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

14.05.2025 у підготовче засідання з`явились представники сторін та надали усні пояснення по справі. Суд протокольно прийняв заяви сторін по суті спору до розгляду та долучив їх до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 14.05.2025 відкладено підготовче засідання у справі № 911/904/25 на 12.06.2025, про що занесено до протоколу підготовчого засідання.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (лікарняний) судді Сокуренко Л.В. підготовче засідання, призначене на 12.06.2025, не відбулось.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 16.06.2025 призначено підготовче засідання у справі № 911/904/25 на 24.07.2025.

23.07.2025 до суду через систему «Електронний суд» від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі № 911/904/25 до набрання законної сили рішенням у справі № 910/7548/25 за позовом КП «Керуюча компанія Новосілки» Чабанівської селищної ради Фастівського району Київської області до ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» про визнання укладеним договору про реструктуризацію заборгованості за договором № 4216-ПСО(ТКЕ)-41 про постачання природного газу.

24.07.2025 у підготовче засідання з`явились представники сторін та надали усні пояснення по справі.

У підготовчому засіданні 24.07.2025 суд, розглянувши клопотання відповідача про зупинення провадження у справі № 911/904/25 до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 910/7548/25, а також врахувавши заперечення позивача, протокольно відмовив у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у даній справі у зв`язку з відсутністю об`єктивної неможливості розгляду справи № 911/904/25 без отримання результатів розгляду справи № 910/7548/25, а також з огляду на те, що зі змісту ухвали Господарського суду міста Києва від 26.06.2025 у справі № 910/7548/25 не вбачається точного предмету спору у цій справі, а саму копію позову суду не надано.

Також судом враховано, що необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що може призвести до порушення положень ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 910/5425/18 та від 20.06.2019 у справі № 910/12694/18.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 24.07.2025 вирішено закрити підготовче провадження та призначити справу № 911/904/25 до судового розгляду по суті на 10.09.2025, про що занесено до протоколу підготовчого засідання.

09.09.2025 до суду від сторін надійшла спільна заява про затвердження мирової угоди.

10.09.2025 в судове засідання з`явились представники сторін та надали усні пояснення щодо змісту мирової угоди, підтримали їх спільну заяву, просили суд затвердити мирову угоду та закрити провадження у справі.

В судовому засіданні 10.09.2025 суд, заслухавши усні пояснення представників сторін щодо їх спільної заяви, дослідивши зміст та умови проекту мирової угоди, наданого сторонами на затвердження суду, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення спільної заяви сторін та затвердження мирової угоди в редакції, що подана до суду, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 7 ст. 46 ГПК України сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 192 ГПК України, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, якщо мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву на будь-якій стадії судового процесу.

Мирова угода у позовному провадженні це письмова домовленість між сторонами спору про його вирішення, яка укладається в добровільному порядку з метою припинити спір, на погоджених сторонами умовах. Тобто, відмовившись від судового захисту, сторони ліквідують наявний правовий конфлікт самостійним (без державного примусу) врегулюванням розбіжностей на погоджених умовах. Спір може бути врегульовано укладенням мирової угоди на будь-якій стадії господарського процесу, у тому числі, на стадії виконання судового рішення. На відміну від звичайного договору, мирова угода у позовному провадженні укладається в процесі розгляду справи у господарському суді у формі та на умовах, передбачених процесуальним законодавством; підлягає затвердженню господарським судом; припиняє процесуально-правові відносини сторін; якщо мирова угода не виконується добровільно, вона виконується в порядку, встановленому для виконання судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/661/20).

До основних завдань та переваг мирової угоди належать процесуальна економія, спрощення роботи суду, можливість сторонам самостійно врегулювати основні питання, пов`язані із захистом порушених прав, за умови комплексного врахування інтересів всіх сторін. У такий спосіб мирова угода є однією з форм прояву свободи (диспозитивності) в реалізації сторонами господарського процесу своїх прав, що проявляється в укладенні між ними угоди про заміну зобов`язання, на підставі якого й виник спір, іншим зобов`язанням з метою врегулювання такого спору (постанова Верховного Суду від 17.02.2020 у справі № 911/427/19).

Отже, сторонам у справі надано можливість комплексно врегулювати відносини між собою, в тому числі не обмежуючись обсягом вимог, що були заявлені у позові.

Згідно з ч. 3 ст. 192 ГПК України, до ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії.

Водночас, частиною 5 ст. 192 ГПК України передбачені випадки, за яких суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд. Так, суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо: 1) умови мирової угоди суперечать закону або порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; або 2) одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Отже, повноваження суду щодо ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди також є обмеженими та передбачають можливість відмови у затвердженні мирової угоди та продовження судового розгляду у вказаних випадках.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у даній справі є стягнення з Комунального підприємства «Керуюча компанія Новосілки» Чабанівської селищної ради Фастівського району Київської області 5 358 742, 05 грн основного боргу за поставлений природний газ у період з жовтня 2022 рок до серпня 2023 року у зв`язку з неналежним виконанням умов договору постачання природного газу № 4216-ПСО(ТКЕ)-41 від 12.10.2022.

Відповідно до п. 1 мирової угоди в судовій справі № 911/904/25 від 29.08.2025, поданій на затвердження суду, предметом мирової угоди є врегулювання спору в господарській справі № 911/904/25, який виник між сторонами у зв`язку з неналежним виконання відповідачем зобов`язань з оплати природного газу, переданого за договором постачання природного газу № 4216-ПСО(ТКЕ)-41 від 12.10.2022.

У пункті 2 мирової угоди від 29.08.2025 відповідач визнає позовні вимоги в повному обсязі, а також грошові вимоги, пов`язані з неналежним виконанням зобов`язань за договором, у загальній сумі 7 480 977, 53 грн, а саме: залишок основного боргу за договором в сумі 5 166 867, 21 грн, а також пеню в сумі 804 209, 53 грн, проценти річних в сумі 383 123, 77 грн, інфляційні втрати в сумі 1 126 777, 02 грн, нараховані за період з початку прострочення виконання основного зобов`язання і до останнього числа місяця включно, що передує місяцю, в якому укладається мирова угода.

Згідно з п. 3 мирової угоди від 29.08.2025 відповідач зобов`язався виплатити в повному обсязі заборгованість, зазначену в пункті 2 мирової угоди, упродовж 48 місяців шляхом перерахування щомісяця коштів на поточний рахунок позивача частинами, не пізніше останнього числа місяця, а саме: заборгованість зі сплати основного боргу в сумі 5 166 867, 21 грн рівними платежами впродовж 36 місяців, починаючи з місяця, в якому укладено мирову угоду, а заборгованість зі сплати пені, процентів річних та інфляційних втрат у розмірі 2 314 110, 32 грн упродовж 12 місяців після сплати основного боргу відповідно до графіка погашення заборгованості, що викладений у пункті 3 мирової угоди.

Отже, зі змісту мирової угоди від 29.08.2025 вбачається, що сторони вийшли за межі предмета спору, оскільки предметом спору у справі № 911/904/25 є стягнення з відповідача тільки основного боргу в сумі 5 358 742, 05 грн, натомість у мировій угоді відповідач визнав позовні вимоги в повному обсязі, а також грошові вимоги, пов`язані з неналежним виконанням зобов`язань за договором в загальній сумі 7 480 977, 53 грн, з яких 5 166 867, 21 грн основного боргу, а також 804 209, 53 грн пені, 383 123, 77 грн процентів річних та 1 126 777, 02 грн інфляційних втрат, та зобов`язався сплатити останні відповідно до графіку погашення заборгованості, що зазначений у пункті 3 мирової угоди, у строк до 31.07.2029.

Суд враховує, що за змістом ч. 1 ст. 192 ГПК України, у мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, якщо мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

При цьому, ч. 1 ст. 43 ГПК України визначено, що учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 06.06.2025 у справі № 917/141/24 відступив від висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 05.02.2025 у справі № 917/1291/23 про те, що мирова угода, яка передбачає умови щодо поетапного погашення заборгованості, не може підміняти собою судове рішення (ухвалу) про розстрочення виконання рішення суду, та зробив висновок про те, що погодження сторонами у справі в мировій угоді поетапного погашення всього обсягу заявленої позивачем заборгованості з використанням фактичного розстрочення погашення боргу на строк, що перевищує один рік, не є порушенням ст. 192 ГПК України.

Крім того, у пункті 40 вказаної вище постанови Верховний Суд вказав, що можливість встановлення графіку платежів, у тому числі поза межами річного строку, не заборонено ГПК України як умови для затвердження мирової угоди та є виявленням взаємоузгодженої волі сторін на підставі взаємних поступок, виходячи з їх власних інтересів. А тому помилковим є ототожнення узгодження сторонами мирової угоди умови про розстрочення платежів (ст. 192 ГПК України) та розстрочення виконання судового рішення, яке набрало законної сили (ст. 331 ГПК України).

Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2024 у справі № 185/8179/22 щодо застосування ст. 207 ЦПК України, яка за змістом є аналогічною ст. 192 ГПК України, зазначила, що мирова угода є юридичним документом, який створюється сторонами процесу і затверджується судом з метою вирішення спору шляхом досягнення взаємної згоди. Загальний наслідок укладення мирової угоди полягає в тому, що сторони приймають умови, які для них є прийнятними, замість того, щоб покладати вирішення спору на суд.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду також вказала, що за своїм змістом процедура закінчення розгляду справи укладенням мирової угоди складається з декількох послідовних дій, що вчиняються сторонами та судом: 1) сторони справи укладають мирову угоду; 2) сторони повідомляють суд про укладання мирової угоди, подавши до суду спільну письмову заяву про це; 3) суд роз`яснює сторонам наслідки укладення сторонами мирової угоди; 4) суд перевіряє: - чи не обмежені представники сторін вчинити дії з укладання мирової угоди; - чи мирова угода укладається сторонами на підставі взаємних поступок; - чи стосується мирова угода лише прав та обов`язків сторін; - якщо у мировій угоді сторони вийшли за межі предмета спору, то чи мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб; 5) суд постановляє ухвалу, якою: - затверджує мирову угоду; - вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету; - закриває провадження у справі.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 у справі № 911/918/15 зазначив, що для встановлення обставин щодо правомірності закриття провадження у справі у зв`язку із затвердження мирової угоди сторін необхідно перевірити дотримання судом при затвердженні мирової угоди вимог статті 192 ГПК України, зокрема дослідити умови мирової угоди на предмет того, чи відповідають ці умови закону, чи не порушують права або охоронювані законом інтереси інших осіб, чи не є вони невиконуваними, а також чи відповідають дії представників сторін мирової угоди інтересам осіб, яких вони представляють, оскільки порушення будь-якої з наведених вимог є безумовною підставою для відмови у затвердженні мирової угоди і, як наслідок, відсутністю передумов для закриття провадження у справі з цих підстав.

Отже, надавши учасникам справи право на врегулювання спору між собою на засадах диспозитивності, законодавець в той же час визначив межі реалізації такого права, дотримання яких є обов`язковим і для учасників правовідносин, і для суду. Повноваження суду щодо ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди також є обмеженими та передбачають можливість відмови у затвердженні мирової угоди та продовження судового розгляду у вказаних випадках.

Так, дослідивши зміст мирової угоди від 29.08.2025 суд встановив, що сторони вийшли за межі предмета спору, оскільки предметом мирової угоди є заборгованість за договором в загальній сумі 7 480 977, 53 грн (5 166 867, 21 грн основного боргу, а також 804 209, 53 грн пені, 383 123, 77 грн процентів річних та 1 126 777, 02 грн інфляційних втрат), а також фактично погодили розстрочення сплати вказаної заборгованості 48 платежами, графік сплати яких викладений у пункті 3 мирової угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 192 ГПК України, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін.

Аналізуючи зміст ч. 1 ст. 192 ГПК України можна дійти висновку, що умовою укладення мирової угоди сторонами з метою врегулювання спору є наявність взаємних поступок сторін і така (мирова угода) має стосуватися лише прав та обов`язків сторін.

У преамбулі мирової угоди від 30.05.2025 сторонами зазначено, що сторони домовились урегулювати спір на підставі взаємних поступок шляхом укладення мирової угоди в судові справі.

Водночас, суд звертає увагу сторін, що взаємними поступками є добровільна відмова кожної із сторін від чого-небудь (певних вигод, умов, намірів тощо) або послаблення своїх вимог на користь врегулювання конфлікту. Узгодження взаємних поступок є виключним правом сторін, яким вони користуються на власний розсуд, виходячи із власної оцінки комерційної доцільності, господарських, цивільних чи ділових взаємовідносин із контрагентом, майнових або немайнових інтересів тощо. Сутність поступок може носити кількісний (прощення боргу у певній частині тощо) або якісний характер (розстрочення боргу на певний строк).

Проте, погодження в мировій угоді розстрочення сплати заборгованості, яка складається не тільки з основної заборгованості, яка є предметом розгляду у справі № 911/904/25, а й суми відсотків річних, інфляційних втрат та пені, які не є предметом розгляду у даній справі (загальна сума складає 2 314 110, 32 грн), строки та підстави нарахування яких суд не може перевірити в межах даного позову, не дає суду підстави для висновку про те, що мирова угода від 29.08.2025 укладена між сторонами на підставі взаємних поступок, зокрема з боку позивача.

Дослідивши зміст мирової угоди від 29.08.2025, судом не встановлено жодних поступок з боку позивача (відмова від певних вигод, умов, намірів тощо та/або послаблення своїх вимог на користь врегулювання конфлікту).

Розстрочення заборгованості на 4 роки (48 платежів згідно графіку), до якої додатково включені штрафні санкції на загальну суму 2 314 110, 32 грн, не може свідчити про поступку з боку позивача шляхом послаблення своїх вимог на користь врегулювання конфлікту.

Суд вважає, що зазначені вище умови мирової угоди від 29.08.2025 в частині поетапної сплати заборгованості з урахуванням пені, відсотків річних та інфляційних втрат (загальна сума яких складає 2 314 110, 32 грн), які не є предметом даної справи, не спрямовані на забезпечення виконання зобов`язань без ризику припинення діяльності відповідача, що має важливе значення для збереження надходжень від його діяльності, та може вплинути на діяльність Комунального підприємства «Керуюча компанія Новосілки» Чабанівської селищної ради Фастівського району Київської області в частині постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря (основний вид діяльності відповідача відповідно до ЄДР) в умовах дії мораторію на підвищення тарифів відповідача на теплову енергію і послуги з постачання теплової енергії на постачання гарячої води, встановленої Законом України «Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування (Закон № 2479-ІХ від 29.07.2022), та подальшого забезпечення інтересів споживачів Чабанівської територіальної громади.

Також, суд вважає, що умови мирової угоди від 29.08.2025 не узгоджуються з п. 7.2 договору постачання природного газу № 4216-ПСО(ТКЕ)-41 від 12.10.2022, за змістом якого у разі наявності у виробника теплової енергії невідшкодованої заборгованості з різниці в тарифах, розрахованої та узгодженої відповідно до законодавства, на суму заборгованості за природний газ, що еквівалентна сумі заборгованості з різниці в тарифах на відповідну дату, неустойка (штрафи, пені), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що умови мирової угоди від 29.08.2025, наданої на затвердження суду, не відповідають взаємним поступкам, комплексно не враховують інтереси всіх сторін та не узгоджуються із правом сторін вийти за межі предмета спору.

З урахуванням зазначеного вище, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення спільної заяви сторін про затвердження мирової угоди та затвердження мирової угоди від 29.08.2025 в редакції, наданій сторонами до суду, у зв`язку із чим суд протокольною ухвалою від 10.09.2025 відмовив у задоволенні спільної заяви сторін про затвердження мирової угоди та продовжив розгляд справи.

Представник відповідача в судовому засіданні 10.09.2025, враховуючи відмову суду у затвердженні мирової угоди від 29.08.2025 в редакції, наданій сторонами до суду, усно клопотав про відкладення розгляду справу по суті на іншу дату.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 10.09.2025 відкладено судове засідання у справі № 911/904/25 на 25.09.2025, про що занесено до протоколу судового засідання.

12.09.2025 до суду через систему «Електронний суд» від позивача надійшло клопотання про долучення розрахунку неустойки, 3 % річних та інфляційних нарахувань Комунального підприємства «Керуюча компанія Новосілки» Чабанівської селищної ради Фастівського району Київської області за договором від 12.10.2022 №4216-ПСО(ТКЕ)-41 станом на 31.07.2025 до мирової угоди від 29.08.2025.

23.09.2025 до суду через систему «Електронний суд» від відповідача надійшло клопотання про відстрочення виконання рішення суду по справі № 911/904/25.

24.09.2025 до суду через систему «Електронний суд» від позивача надійшли заперечення на клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення суду по справі № 911/904/25 з посиланням на відсутність у клопотанні відповідача обґрунтованих підстав для задоволення заяви про відстрочення виконання рішення Господарського суду Київської області у справі № 911/904/25.

24.09.2025 до суду через систему «Електронний суд» від відповідача надійшли додаткові пояснення у справі до клопотання про відстрочення виконання рішення суду по справі № 911/904/25 від 23.09.2024.

25.09.2025 в судове засідання з`явились представники сторін. Суд оголосив про відкриття розгляду справи по суті та про його початок.

Представник позивача надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких позовні вимоги підтримував та просив суд позов задовольнити в повному обсязі.

У свою чергу відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та запереченнях, та просив суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Водночас, відповідач просив суд, у разі якщо суд дійде висновку про обґрунтованість позовних вимог, задовольнити клопотання про відстрочення виконання рішення суду по справі та відстрочити виконання рішення суду по справі № 911/904/25 на один рік (дванадцять місяців) з моменту винесення відповідного рішення у справі. Позивач проти відстрочення виконання рішення суду заперечував.

Приймаючи до уваги, що сторони скористалися наданими їм процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами.

В судовому засіданні 25.09.2025 судом на стадії ухвалення судового рішення оголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.

Частиною 5 ст. 240 ГПК України визначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене).

Відповідно до ч. 6 ст. 233 ГПК України, у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як на десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження не більш як на п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Враховуючи, що суддя Сокуренко Л.В. з 09.10.2025 до 18.10.2025 включно перебувала у відрядженні, повне судове рішення складено та підписано судом після виходу судді на роботу.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши усні пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд Київської області

ВСТАНОВИВ:

12.10.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (далі постачальник, позивач) та Комунальним підприємством «Керуюча компанія Новосілки» Чабанівської селищної ради Фастівського району Київської області (далі споживач, відповідач) укладено договір постачання природного газу № 4216-ПСО(ТКЕ)-41 (далі договір), за змістом п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві, який є виробником теплової енергії в розумінні пп. 1) пункту 4 Положення, природний газ, а споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього договору.

25.10.2022, 31.10.2022, 22.02.2023, 22.03.2023, 06.04.2023 та 31.05.2023 між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору, додаткову угоду № 2 до договору, додаткову угоду № 3 до договору, додаткову угоду № 4 до договору, додаткову угоду № 5 до договору та додаткову угоду № 6 до договору відповідно.

Відповідно до пп. 1.2, 1.3 вказаного правочину, природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем для власних потреб і не може бути використаний для перепродажу. За цим договором може бути поставлений природний газ (за кодом згідно з УКТЗЕД 2711 21 00 00) власного видобутку (природний газ, видобутий на території України) та/або імпортований природний газ, ввезений на митну територію України.

Згідно з п. 1.4 договору, споживач підтверджує та гарантує, що на момент підписання цього договору у споживача є в наявності укладений договір на розподіл природного газу між споживачем та оператором газорозподільчої мережі (надалі оператор ГРМ) та присвоєний оператором ГРМ персональний ЕІС-код та/або укладений договір транспортування природного газу між споживачем та оператором газотранспортної системи (надалі оператор ГТС) та присвоєний оператором ГТС персональний ЕІС-код (якщо об`єкти споживача безпосередньо приєднані до газотранспортної мережі). Відповідальність за достовірність інформації, зазначеної в цьому пункті, несе споживач.

Відповідно до п. 2.1 договору в редакції додаткової угоди № 2 до договору, постачальник передає споживачу на умовах цього договору замовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу у період з вересня 2022 року по березень 2023 року (включно), в кількості 2233,394 тис. куб. м, в тому числі по місяцях: у серпні 2022 року 0 тис. куб. м, у вересні 2022 року 0 тис. куб. м, у жовтні 2022 року 131,063 тис. куб. м, у листопаді 2022 року 350,869 тис. куб. м, у грудні 2022 року 445,152 тис. куб. м, у січні 2023 року 486,737 тис. куб. м, у лютому 2023 року 475,280 тис. куб. м, у березні 2023 року 344,293 тис. куб. м.

Відповідно до додаткової угоди № 5 до договору, у квітні 2023 року постачальник передає споживачу обсяг (об`єм) природного газу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 277 від 30.03.2023.

Підпунктом 2.1.1 пункту 2.1 договору в редакції додаткової угоди № 6 до договору визначено, що постачальник передає споживачу на умовах цього договору замовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу у період з 01 травня 2023 року по 31 серпня 2023 року (включно), в кількості 1,600 тис. куб. м, в тому числі по місяцях: у травні 2023 року 0,400 тис. куб. м, у червні 2023 року 0,400 тис. куб. м, у липні 2023 року 0,400 тис. куб. м, у серпні 2023 року 0,400 тис. куб. м.

У пункті 2.2 договору споживач підтверджує, що замовлені ним обсяги природного газу, які визначені в п. 2.1 цього договору, повністю покривають потреби споживача у відповідному розрахунковому періоді для потреб, визначених п. 1.2 цього договору.

За змістом п. 2.3 договору, підписанням цього договору споживач дає згоду постачальнику на включення його до Реєстру споживачів постачальника (надалі Реєстр або Реєстр споживачів), розміщеного на офіційній платформі оператора ГТС відповідно до вимог Кодексу ГТС.

Згідно з п. 2.5 договору, режим використання природного газу протягом розрахункового періоду (в т.ч. добове використання) споживач визначає самостійно в залежності від своїх власних потреб.

Пунктом 3.1 договору визначено, що постачальник передає споживачу у загальному потоці природний газ у внутрішній точці виходу з газотранспортної системи. Право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ споживачі несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ.

Відповідно до п. 3.2 договору, постачання газу за цим договором здійснюється постачальником виключно за умови включення споживача до Реєстру споживачів постачальника, розміщеного на Інформаційній платформі оператора ГТС.

Відповідно до п. 3.5 договору, приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі природного газу.

Споживач зобов`язується надати постачальнику не пізніше 7-го числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, по два примірника актів приймання-передачі за відповідний розрахунковий період, підписані уповноваженим представником споживача, а саме: акт на обсяг І (фіксований), акт на осяг ІІІ (фіксований) та акт на обсяг ІІ. В актах зазначаються фактичні обсяги використання природного газу, які визначаються з урахуванням вимог пп. 3.5.2. цього договору, їх ціна (визначається відповідно до розділу 4 цього договору) та вартість (підп. 3.5.1 п. 3.5 договору).

Постачальник протягом 3-х робочих днів з дати одержання актів зобов`язується повернути споживачу по одному примірнику оригіналів актів, підписаних уповноваженим представником постачальника. Після підписання сторонами актів приймання-передачі, замовлені обсяги природного газу за договором вважаються скоригованими (підп. 3.5.4 п. 3.5 договору).

Розділом 4 договору визначено, що ціна на природний газ, який постачається за цим договором, встановлюється наступним чином:

4.1.1. Ціна обсягів газу, визначених в пункті 2.1 цього договору як Обсяг І (фіксований) за 1000 куб. м газу без ПДВ 6 183, 33 грн, крім того ПДВ за ставкою 20 %, всього з ПДВ 7 420, 00 грн;

крім того тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи 124, 16 грн без ПДВ, коефіцієнт, який застосовується при замовлені потужності на добу наперед у відповідному періоді на рівні 1, 10 умовних одиниць, всього з коефіцієнтом 136, 576 грн, крім того ПДВ 20 % 27, 315 грн, всього з ПДВ 163, 89 грн за 1000 куб. м.

Всього ціна газу для Обсягу І (фіксований) за 1000 куб. м з ПДВ, з урахуванням тарифу на послуги транспортування та коефіцієнту, який застосовується при замовленні потужності на добу наперед, становить 7 583, 89 грн.

4.1.2. Ціна обсягів газу, визначених в пункті 2.1 цього договору як Обсяг II за 1000 куб. м газу без ПДВ 31 937, 92 грн, крім того ПДВ за ставкою 20 %, всього з ПДВ 38 325, 50 грн;

крім того тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи 124, 16 грн без ПДВ, коефіцієнт, який застосовується при замовленні потужності на добу наперед у відповідному періоді на рівні 1, 10 умовних одиниць, всього з коефіцієнтом 136, 576 грн, крім того ПДВ 20 % 27, 315 грн, всього з ПДВ 163, 89 грн за 1000 куб. м.

Всього ціна газу для Обсягу ІІ за 1000 куб. м з ПДВ, з урахуванням тарифу на послуги транспортування та коефіцієнту, який застосовується при замовленні потужності на добу наперед, становить 38 489, 39 грн.

4.1.3. Ціна обсягів газу, визначених в пункті 2.1 цього договору як Обсяг IIІ (фіксований) за 1000 куб. м газу без ПДВ 13 658, 33 грн, крім того ПДВ за ставкою 20 %, всього з ПДВ 16 390, 00 грн;

крім того тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи 124, 16 грн без ПДВ, коефіцієнт, який застосовуються при замовленні потужності на добу наперед у відповідному періоді на рівні 1,10 умовних одиниць, всього з коефіцієнтом 136, 576 грн, крім того ПДВ 20 % 27, 315 грн, всього з ПДВ 163, 89 грн за 1000 куб. м.

Всього ціна газу для Обсягу ІІІ (фіксований) за 1000 куб. м з ПДВ, з урахуванням тарифу на послуги транспортування та коефіцієнту, який застосовується при замовленні потужності на добу наперед, становить 16 553, 89 грн.

У разі зміни тарифу на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи та/або коефіцієнту, який застосовується при замовлені потужності на добу наперед у відповідному періоді, вони є обов`язковими для сторін за цим договором з дати набрання чинності відповідних змін (п. 4.2 договору).

Згідно з п. 4.3 договору, загальна фактична вартість цього договору дорівнює вартості фактично використаного за цим договором природного газу з урахуванням вартості послуг його транспортування.

Пунктом 5.1 договору визначено, що споживач здійснює розрахунок за придбані обсяги природного газу в наступного порядку:

- 70 відсотків вартості фактично переданого відповідно до акту/актів приймання передачі природного газу до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу;

- остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту/актів приймання-передачі природний газ до 15-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем, а якому споживач повинен був сплатити 70 відсотків грошових коштів за відповідний розрахунковий період.

У пункті 5.2 договору сторони дійшли згоди, що для цілей виконання пункту 5.1 цього договору споживач зобов`язується у строк до початку дії цього договору в частині зобов`язань постачальника щодо передачі природного газу (п. 2.1 та 13.1 договору) укласти договори або додаткові угоди до договорів банківського рахунку щодо здійснення договірного списання (надалі договір про договірне списання) з рахунків споживача, на який надходять кошти в оплату за теплову енергію та відповідні комунальні послуги, послуги (товари), для надання (передачі) яких використовується поставлений природний газ. У разі порушення споживачем умов розрахунків за поставлений природний газ, оплата за природний таз за цим договором здійснюється шляхом щоденного договірного списання банками залишку грошових коштів з банківських рахунків споживача, на які надходять кошти в оплату за послуги, для надання яких використано поставлений природний газ, на банківський рахунок постачальника. Договірне списання (перерахування) з поточного рахунку споживача на поточний рахунок постачальника здійснюється з дати отримання банком повідомлення постачальника про порушення строків розрахунків за цим договором, на підставі відповідного договору про договірне списання до повного виконання зобов`язань споживача в частині розрахунків за поставлений природний газ за цим договором без застосування платіжних вимог від постачальника.

У пункті 5.3 договору сторони погодилися, що під час перерахування коштів у призначенні платежу посилання на номер договору є обов`язковим. Зміна споживачем призначення платежу здійснюється виключно листом, який надається постачальнику, але в будь-якому випадку не пізніше 10 календарних діб з дня надходження відповідних коштів на рахунок постачальника.

За змістом п. 5.4 договору, оплата за природний газ здійснюється споживачем шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений в розділі 14 цього договору. Споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до пункту 5.1 цього договору.

У пункті 6.2 договору визначено, що споживач зобов`язаний, зокрема: - укласти договір/договори на розподіл природного газу з оператором(ами) газорозподільних мереж на обсяги газу, що постачаються за чим договором (для споживачів, об`єкти яких приєднані до газорозподільних мереж); - самостійно припиняти (обмежувати) використання природного газу у визначених договором випадках; - прийняти газ на умовах цього договору, своєчасно оплачувати вартість поставленого природного газу в розмірі та порядку, що передбачені цим договором та використовувати його відповідно до умов пп. 2.2.1 цього договору.

Пунктом 6.4 договору передбачено, що постачальник зобов`язаний, зокрема: - виконувати умови цього договору; - забезпечувати відповідно до вимог Кодексу ГТС своєчасну реєстрацію споживача у Реєстрі при дотримання споживачем умов цього договору.

Відповідно до п. 13.1 договору в редакції додаткової угоди № 6 до договору, даний договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підписів печаткою (за наявності), а в частині зобов`язань постачальника щодо передачі природного газу відповідно до п. 2.1 договору після настання відкладальних обставин згідно з ст. 212 ЦК України, а саме: укладання споживачем договорів/додаткових угод (додаткових договорів) про договірне списання з поточних банківських рахунків, на які надходять кошти у вигляді плати за теплову енергію та відповідні комунальні послуги, послуги (товари), для надання (передачі) яких використовується поставлений природний газ, строком дії до повного виконання зобов`язань споживача за всіма договорами, укладеними з постачальником, або повного погашення заборгованості за такими договорами, та виконання п. 5.2 цього договору.

Договір діє до 31.08.2023 включно, а в частині розрахунків, а в частині розрахунків до їх повного виконання. Продовження або припинення договору можливе за взаємною згодою сторін шляхом підписання додаткової угоди до договору.

У розділі 14 договору зазначені адреси та реквізити сторін. Відповідно до розділу 14 договору, код ЕІС постачальника 56X10Х, код ЕІС споживача 56XQ0000PI7R0007.

Звертаючись до суду із даним позовом позивач стверджує, що на виконання умов договору у період з жовтня 2022 року до серпня 2023 року, передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 12 403 226, 51 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, а саме: за жовтень 2022 року від 31.10.2022 на суму 2 578, 52 грн (Обсяг І), за листопад 2022 року від 30.11.2022 на суму1 598 417, 99 грн (Обсяг І), за грудень 2022 року від 31.12.2022 на суму 2 515 613, 30 грн (Обсяг І), за січень 2023 року від 31.01.2023 на суму 2 653 245, 68 грн (Обсяг І), за січень 2023 року від 31.01.2023 на суму 206 923, 60 грн (Обсяг ІІІ), за лютий 2023 року від 28.02.2023 на суму 2 651 539, 31 грн (Обсяг І), за лютий 2023 року від 28.02.2023 на суму 184 906, 92 грн (Обсяг ІІІ), за березень 2023 року від 31.03.2023 на суму 1 989 010, 92 грн (Обсяг І), за березень 2023 року від 31.03.2023 на суму 108 163, 10 грн (Обсяг ІІІ), за квітень 2023 року від 30.04.2023 на суму 449 064, 71 грн (Обсяг І), за травень 2023 року від 31.05.2023 на суму 12 624, 53 грн (Обсяг ІІ), за червень 2023 року від 30.06.2023 на суму 11 315, 88 грн (Обсяг ІІ), за липень 2023 року від 31.07.2023 на суму 9 314, 44 грн (Обсяг ІІ), за серпень 2023 року від 31.08.2023 на суму 10 507, 61 грн (Обсяг ІІ).

Суд встановив, що усі долучені позивачем до позовної заяви акти приймання-передачі природного газу за спірний період підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їх відтисками печаток без будь-яких зауважень та заперечень.

Проте, як зазначив позивач, відповідач зобов`язання за договором в частині оплати поставленого природного газу виконав лише частково, сплативши за поставлений природний газ у спірному періоді грошові кошти в загальній сумі 7 044 484, 46 грн, на підтвердження чого долучив до матеріалів справи банківську виписку з рахунка за 23.05.2023, довідку АБ «Укргазбанк» № 15932/17369/2024 від 17.06.2024 про рух грошових коштів по поточному рахунку ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» за період з 12.10.2022 по 11.06.2024, а також лист АТ «Ощадбанк» № 16/2-09/69271/2024 від 13.06.2024 з інформаційною довідкою про надходження коштів на рахунки ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» за період з 12.10.2022 по 11.06.2024.

Як зазначив позивач, враховуючи, що відповідач не здійснив оплату поставленого природного газу в повному обсязі, чим порушив вимоги п. 5.1 договору, станом на дату звернення до суду із позовом відповідач має основну заборгованість перед позивачем за договором в розмірі 5 358 742, 05 грн.

Внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором в частині здійснення оплати в повному обсязі за поставлений природний газ за період з жовтня 2022 року до серпня 2023 року, позивач звернувся до суду із даним позовом про стягнення з відповідача 5 358 742, 05 грн основного боргу.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір постачання природного газу № 4216-ПСО(ТКЕ)-41 від 12.10.2022 та усі додаткові угоди до нього як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до приписів статті 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За змістом статей 526, 527 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін (ч. 2 ст. 714 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про ринок природного газу» споживач зобов`язаний, зокрема: 1) укласти договір про постачання природного газу; 2) забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів; 3) не допускати несанкціонованого відбору природного газу; 4) забезпечувати безперешкодний доступ уповноважених представників оператора газотранспортної системи, оператора газорозподільної системи до вузлів обліку природного газу та з метою встановлення вузлів обліку газу; 5) припиняти (обмежувати) споживання природного газу відповідно до вимог законодавства та умов договорів.

У разі порушення або невиконання своїх обов`язків споживач несе відповідальність згідно із законом (частина 3 статті 13 Закону України «Про ринок природного газу»).

Відповідно до ст. 73, 74 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд встановив, що позивач, на виконання договору, у період з жовтня 2022 року до серпня 2023 року поставив відповідачу природний газ обсягом 1 595, 113 тис. куб. м (Обсяг І, ІІ, ІІІ) на загальну суму 12 403 226, 51 грн, підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі природного газу, а саме:

- за актом приймання-передачі природного газу за жовтень 2022 від 31.10.2022 позивачем було поставлено відповідачу природний газ обсягом 0,34 тис. куб. м (Обсяг І) на суму 2 102, 33 грн без ПДВ та надано послугу з транспортування природного газу на суму 46, 44 грн без ПДВ. Всього на суму 2 578, 52 грн з ПДВ;

- за актом приймання-передачі природного газу за листопад 2022 від 30.11.2022 позивачем було поставлено відповідачу природний газ обсягом 210,765 тис. куб. м (Обсяг І) на суму 1 303 229, 55 грн без ПДВ та надано послугу з транспортування природного газу на суму 28 785, 44 грн без ПДВ. Всього на суму 1 598 417, 99 грн з ПДВ;

- за актом приймання-передачі природного газу за грудень 2022 від 31.12.2022 позивачем було поставлено відповідачу природний газ обсягом 331,705 тис. куб. м (Обсяг І) на суму 2 051 041, 48 грн без ПДВ та надано послугу з транспортування природного газу на суму 45 302, 94 грн без ПДВ. Всього на суму 2 515 613, 30 грн з ПДВ;

- за актом приймання-передачі природного газу за січень 2023 від 31.01.2023 позивачем було поставлено відповідачу природний газ обсягом 349,853 тис. куб. м (Обсяг І) на суму 2 163 256, 55 грн без ПДВ та надано послугу з транспортування природного газу на суму 47 781, 52 грн без ПДВ. Всього на суму 2 653 245, 68 грн з ПДВ;

- за актом приймання-передачі природного газу за січень 2023 від 31.01.2023 позивачем було поставлено відповідачу природний газ обсягом 12,5 тис. куб. м (Обсяг ІІІ) на суму 170 792, 13 грн без ПДВ та надано послугу з транспортування природного газу на суму 1 707, 20 грн без ПДВ. Всього на суму 206 923, 60 грн з ПДВ;

- за актом приймання-передачі природного газу за лютий 2023 від 28.02.2023 позивачем було поставлено відповідачу природний газ обсягом 349,628 тис. куб. м (Обсяг І) на суму 2 161 865, 30 без ПДВ та надано послугу з транспортування природного газу на суму 47 750, 79 грн без ПДВ. Всього на суму 2 651 539, 31 грн з ПДВ;

- за актом приймання-передачі природного газу за лютий 2023 від 28.02.2023 позивачем було поставлено відповідачу природний газ обсягом 11,17 тис. куб. м (Обсяг ІІІ) на суму 152 563, 55 грн без ПДВ та надано послугу з транспортування природного газу на суму 1 525, 55 грн без ПДВ. Всього на суму 184 906, 92 грн з ПДВ;

- за актом приймання-передачі природного газу за березень 2023 від 31.03.2023 позивачем було поставлено відповідачу природний газ обсягом 262,268 тис. куб. м (Обсяг І) на суму 1 621 689, 59 грн без ПДВ та надано послугу з транспортування природного газу на суму 35 819, 51 грн без ПДВ. Всього на суму 1 989 010, 92 грн з ПДВ;

- за актом приймання-передачі природного газу за березень 2023 від 31.03.2023 позивачем було поставлено відповідачу природний газ обсягом 6,534 тис. куб. м (Обсяг ІІІ) на суму 89 243, 53 грн без ПДВ та надано послугу з транспортування природного газу на суму 892, 39 грн без ПДВ. Всього на суму 108 163, 10 грн з ПДВ;

- за актом приймання-передачі природного газу за квітень 2023 від 30.04.2023 позивачем було поставлено відповідачу природний газ обсягом 59,213 тис. куб. м (Обсяг І) на суму 366 133, 52 грн без ПДВ та надано послугу з транспортування природного газу на суму 8 087, 07 грн без ПДВ. Всього на суму 449 064, 71 грн з ПДВ;

- за актом приймання-передачі природного газу за травень 2023 від 31.04.2023 позивачем було поставлено відповідачу природний газ обсягом 0,328 тис. куб. м (Обсяг ІІ) на суму 10 475, 64 грн без ПДВ та надано послугу з транспортування природного газу на суму 44, 80 грн без ПДВ. Всього на суму 12 624, 53 грн з ПДВ;

- за актом приймання-передачі природного газу за червень 2023 від 31.04.2023 позивачем було поставлено відповідачу природний газ обсягом 0,294 тис. куб. м (Обсяг ІІ) на суму 9 389, 75 грн без ПДВ та надано послугу з транспортування природного газу на суму 40, 15 грн без ПДВ. Всього на суму 11 315, 88 грн з ПДВ;

- за актом приймання-передачі природного газу за липень 2023 від 31.07.2023 позивачем було поставлено відповідачу природний газ обсягом 0,242 тис. куб. м (Обсяг ІІ) на суму 7 728, 98 грн без ПДВ та надано послугу з транспортування природного газу на суму 33, 05 грн без ПДВ. Всього на суму 9 314, 44 грн з ПДВ.

- за актом приймання-передачі природного газу за серпень 2023 від 31.08.2023 позивачем було поставлено відповідачу природний газ обсягом 0,273 тис. куб. м (Обсяг ІІ) на суму 8 719, 05 грн без ПДВ та надано послугу з транспортування природного газу на суму 37, 29 грн без ПДВ. Всього на суму 10 507, 61 грн з ПДВ.

Усі акти приймання-передачі природного газу за спірний період підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їх відтисками печаток без будь-яких зауважень та заперечень. Матеріали справи не містять заперечень відповідача щодо якості та обсягу наданих послуг за долученими позивачем актами.

З урахуванням зазначеного вище, суд встановив, позивач належним чином виконав зобов`язання за договором.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про ринок природного газу» споживач зобов`язаний, зокрема забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів.

Відповідно до ст. 691 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

За приписами ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як передбачено ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Пунктом 5.1. договору визначено, що споживач здійснює розрахунок за придбані обсяги природного газу в наступного порядку: - 70 відсотків вартості фактично переданого відповідно до акту/актів приймання передачі природного газу до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу; - остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту/актів приймання-передачі природний газ до 15-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем, а якому споживач повинен був сплатити 70 відсотків грошових коштів за відповідний розрахунковий період.

За змістом п. 5.4 договору, оплата за природний газ здійснюється споживачем шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений в розділі 14 цього договору. Споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до пункту 5.1 цього договору.

Отже, виходячи з наведених вище вимог чинного законодавства та умов п. 5.1 договору, суд дійшов висновку, що строк здійснення відповідачем оплати за поставлений природний газ за період жовтень 2022 року серпень 2023 року є таким, що настав.

Суд встановив, що відповідач зобов`язання за договором в частині повної та своєчасної оплати поставленого природного газу виконав лише частково, сплативши на користь позивача, у тому числі шляхом договірного списання, грошові кошти на загальну суму 7 044 484, 46 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи банківською випискою з рахунка за 23.05.2023, довідкою АБ «Укргазбанк» № 15932/17369/2024 від 17.06.2024 про рух грошових коштів по поточному рахунку ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» за період з 12.10.2022 по 11.06.2024, а також листом АТ «Ощадбанк» № 16/2-09/69271/2024 від 13.06.2024 з інформаційною довідкою про надходження коштів на рахунки ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» за період з 12.10.2022 по 11.06.2024.

Станом на дату розгляду даної справи в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази виконання відповідачем зобов`язання за договором в частині здійснення оплати за поставлений природний газ за спірний період на загальну суму 5 358 742, 05 грн, у зв`язку із чим у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в загальній сумі 5 358 742, 05 грн. Протилежного матеріали справи не містять.

При цьому, суд дослідив посилання відповідача на ту обставину, що спірна заборгованість є заборгованістю з різниці в тарифах, яка підлягає компенсації з державного та/або місцевого бюджету відповідно до протоколів засідання Територіальної комісії з питань узгодження обсягу заборгованості з різниці в тарифах № 7 від 08.08.2023 та № 12 від 14.11.2023, а також посилання відповідача на те, що питання врегулювання заборгованості, що стягується у цій справі з відповідача, регулюються нормами спеціального Закону № 1730, яким також визначено процедуру врегулювання зазначеної вище заборгованості, яка полягає, у тому числі, і в реструктуризації заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ. З приводу цього суд зазначає наступне.

Так, 29.07.2022 набув чинності Закон України «Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування» № 2479-IX, яким внесено зміни до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення» № 1730-VIII (далі Закон № 1730).

Закон № 1730 визначає процедуру врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу як заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ та інші енергоносії, шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості.

Згідно з ст. 1 Закону № 1730, взаєморозрахунки розрахунки з погашення заборгованості, що проводяться за рахунок видатків державного бюджету учасниками процедури врегулювання заборгованості; договір про організацію взаєморозрахунків договір, який укладається учасниками процедури врегулювання заборгованості для погашення заборгованості та є підставою для проведення взаєморозрахунків відповідно до цього Закону; до заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, зокрема, включається заборгованість, щодо якої ухвалено судове рішення про стягнення або затверджено мирову угоду.

Частиною 1 ст. 4 Закону № 1730 визначено, що взаєморозрахунки або перерахування субвенції проводяться щодо врегулювання заборгованості з різниці в тарифах для погашення кредиторської заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій перед товариством з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» за спожитий природний газ з 1 червня 2021 року по останнє число шостого місяця після місяця, в якому припинено або скасовано воєнний стан (без урахування розміру зобов`язань із сплати неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), не погашеної на початок місяця, в якому укладається договір про організацію взаєморозрахунків.

Згідно з абз. 9 ст. 4 Закону № 1730, взаєморозрахунки або перерахування субвенції проводяться у порядку та на умовах, затверджених Кабінетом Міністрів України, за рахунок та в межах видатків державного бюджету за цільовим призначенням, джерелом формування яких є надходження, визначені Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» та на наступні роки на погашення заборгованості з різниці в тарифах.

Згідно з абз. 13 ст. 4 Закону № 1730, обсяг заборгованості з різниці в тарифах на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, теплову енергію, послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, установам і організаціям, що фінансуються з державного та/або місцевих бюджетів, іншим споживачам та/або іншим підприємствам теплопостачання, що постачають теплову енергію, надають послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води населенню, організаціям та установам, що фінансуються з державного та/або місцевих бюджетів, іншим споживачам, утвореної після 1 червня 2021 року, підтверджується територіальними комісіями з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону № 1730, реструктуризації підлягають кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний станом на 1 червня 2021 року для виробництва теплової та електричної енергії (у тому числі за договорами купівлі-продажу природного газу для власних потреб, що був використаний виключно для виробництва теплової та електричної енергії), надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, а також заборгованість за послуги з розподілу і транспортування природного газу та кредиторська заборгованість теплопостачальних організацій перед теплогенеруючими організаціями за теплову енергію, отриману для її подальшого постачання споживачам та/або надання відповідних комунальних послуг споживачам, послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, які утворилися станом на 1 червня 2021 року (без урахування суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на таку заборгованість).

Типовий договір про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ, послуги з його розподілу та транспортування, за теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення затверджується Кабінетом Міністрів України (ч. 7 ст. 5 Закону № 1730).

Отже, в рамках Закону № 1730 процедура врегулювання заборгованості здійснюється шляхом проведення взаєморозрахунків та реструктуризації заборгованості, згідно договорів проведення взаєморозрахунків (ст. 4 Закону № 1730) та договорів реструктуризації заборгованості (ст. 5 Закону № 1730). Договір про організацію взаєморозрахунків визначає як наявність заборгованості, так і її обсяг, що відповідає заборгованості, підтвердженої територіальними комісіями з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах.

Згідно п. 5 постанови Кабінету Міністрів України від 20.12.2022 № 1403 «Про затвердження Порядку та умов надання у 2022 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на компенсацію різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води згідно із Законом України «Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування», послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), послуги з централізованого водопостачання і централізованого водовідведення згідно із Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення», підставою для проведення розрахунків з погашення заборгованості з різниці в тарифах є договір про організацію взаєморозрахунків, який укладається суб`єктами господарювання та іншими учасниками розрахунків з погашення заборгованості.

Верховний Суд у постанові від 18.04.2023 у справі № 911/3195/21 сформував наступну правову позицію: «Згідно з ст. 1 Закону України «Про заходи спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» взаєморозрахунки розрахунки з погашення заборгованості (грошових зобов`язань) суб`єктів ринку природного газу, які проводяться за рахунок видатків державного бюджету учасниками процедури врегулювання заборгованості. Взаєморозрахунки проводяться у порядку та на умовах, затверджених Кабінетом Міністрів України, у межах видатків спеціального фонду державного бюджету за цільовим призначенням та в обсягах, передбачених Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» та/або Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», та/або Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», із застосуванням рахунків, відкритих у Державному казначействі України, згідно з договором про організацію взаєморозрахунків, який укладається між учасниками розрахунків на підставі документа, що підтверджує наявність в обліку учасників розрахунків кредиторської та/або дебіторської заборгованості на дату підписання такого договору, та в обсязі, що не перевищує підтверджену учасниками заборгованість (частина третя статті 4 вказаного Закону)».

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 23.04.2024 у справі № 925/636/23, наявність заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію та послуги з її постачання не є достатньою підставою для звільнення теплопостачальних та теплогенеруючих організацій від обов`язку оплатити спожитий ними природний газ, а також послуги з його розподілу та транспортування. Для застосування цього механізму сторони мають укласти договір про організацію взаєморозрахунків. Крім того, Верховним Судом зроблено висновок про те, що Закон № 1730 не передбачає можливості проведення взаєморозрахунків за рішенням суду при вирішенні спору про стягнення заборгованості за спожитий газ. Суд не може провести таке зарахування самостійно.

Отже, сам лише факт участі відповідача у процедурі врегулювання заборгованості згідно з Законом № 1730, без фактичного врегулювання такої заборгованості (шляхом проведення розрахунків та реструктуризації), тобто без вчинення юридично значимих дій, не може свідчити про відсутність заборгованості (припинення зобов`язання), стягнення якої є предметом позову.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано сторонами, договору про організацію взаєморозрахунків згідно з ст. 4 Закону № 1730 або договору про реструктуризацію заборгованості згідно з ст. 5 Закону № 1730 для погашення боргу за договором між сторонами укладено не було. Протилежного суду не доведено.

Згідно з ч. 1 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Статтею 598 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, при цьому, припинення зобов`язання є останньою стадією його існування.

Під припиненням зобов`язання розуміють припинення правового зв`язку між його сторонами, звільнення їх від прав та обов`язків, що становлять зміст зобов`язання, тобто кредитор втрачає право вимагати від боржника виконання передбачених у зобов`язанні дій, а боржник звільняється від обов`язку виконувати такі дії під загрозою застосування до нього мір відповідальності.

Верховний Суд у постанові від 18.04.2023 у справі № 911/3195/21 сформував правову позицію щодо припинення зобов`язань в рамках процедури врегулювання заборгованості за природний газ, згідно з якою, у випадку не укладення договору про організацію взаєморозрахунків між учасниками розрахунків, відсутні підстави припинення спірних правовідносин між сторонами договору постачання природного газу.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, що станом на дату розгляду даної справи заборгованість відповідача перед позивачем за спожитий природний газ у спірному періоду в розмірі 5 358 742, 05 грн за договором № 4216-ПСО(ТКЕ)-41 від 12.10.2022 не погашена, договір про організацію взаєморозрахунків не укладався (тобто відповідачем не було здійснено проведення взаєморозрахунків заборгованості або реструктуризації заборгованості за договором).

Суд звертає увагу, що предметом спору у даній справі є майнова вимога про стягнення основної заборгованості за поставлений газ. При цьому, така заборгованість може вважатися відсутньою лише у разі фактичного врегулювання заборгованості за поставлений газ та здійснення взаєморозрахунків згідно з ст. 4 Закону № 1730 та реструктуризації залишків заборгованості згідно з ст. 5 Закону № 1730.

Стосовно посилань відповідача на протоколи засідання Територіальної комісії з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах № 7 від 08.08.2023 та № 12 від 14.11.2023, суд зазначає таке.

Як було зазначено вище, згідно з абз. 13 ст. 4 Закону № 1730, обсяг заборгованості з різниці в тарифах на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, теплову енергію, послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, установам і організаціям, що фінансуються з державного та/або місцевих бюджетів, іншим споживачам та/або іншим підприємствам теплопостачання, що постачають теплову енергію, надають послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води населенню, організаціям та установам, що фінансуються з державного та/або місцевих бюджетів, іншим споживачам, утвореної після 1 червня 2021 року, підтверджується територіальними комісіями з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах.

Тобто, протоколи засідання Територіальної комісії з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах, на які посилається відповідач, підтверджують обсяг заборгованості з різниці в тарифах на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, теплову енергію, послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води. Проте, такі протоколи не є ані договором про організацію взаєморозрахунків, ані договором про реструктуризацію заборгованості в розумінні Закону № 1730.

Суд зазначає, що вказані протоколи свідчать про те, що відповідач як учасник процедури врегулювання заборгованості частково виконав певні елементи процедури, яка направлена на врегулювання заборгованості згідно з Законом № 1730, однак вказані протоколи не свідчать про те, що заборгованість вже врегульована (погашена), оскільки договору про організацію взаєморозрахунків згідно з ст. 4 Закону № 1730, або договору про реструктуризацію заборгованості згідно з ст. 5 Закону № 1730 за договором укладено не було. Протилежного суду не доведено.

З огляду на наведене вище, заборгованість відповідача не погашена, а лише підлягає погашенню (підлягає врегулюванню) за рахунок держави в межах видатків спеціального фонду державного бюджету.

Проте, сама по собі можливість КП «Керуюча компанія Новосілки» Чабанівської селищної ради Фастівського району Київської області врегулювати заборгованість відповідно до Закону № 1730, не може свідчити про відсутність заборгованості відповідача перед позивачем за поставлений природний газ у спірному періоді та не може бути підставою для відмови у задоволенні даного позову.

Станом на дату розгляду даної справи в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази виконання відповідачем зобов`язання в частині здійснення оплати за поставлений природний газ за спірний період на загальну суму 5 358 742, 05 грн, як і відсутні докази врегулювання такої заборгованості у визначеному Законом № 1730 порядку, у зв`язку із чим у відповідача перед позивачем наявна заборгованість в загальній сумі 5 358 742, 05 грн. Протилежного суду не доведено, доказів здійснення оплати вказаної суми заборгованості до суду не надано.

Решта посилань відповідача також не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки з ч. 1 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

З огляду на наведене, вимога про стягнення з відповідача 5 358 742, 05 грн основного боргу є обґрунтованою, нормативно та документально доведеною та такою, що підлягає задоволенню.

Оскільки відповідач не у повній мірі виконав взяті на себе зобов`язання з оплати поставленого газу, що ним не спростовано шляхом подання доказів, він є таким, що порушив взяті на себе зобов`язання.

Стаття 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги зазначених вище правових норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував та належних доказів на заперечення відомостей, повідомлених позивачем, не надав, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу підлягають задоволенню повністю в сумі 5 358 742, 05 грн.

Щодо заяви КП «Керуюча компанія Новосілки» Чабанівської селищної ради Фастівського району Київської області про відстрочення виконання рішення суду по справі № 911/904/25, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 239 ГПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 ГПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Якщо судове рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, чи рішення, що підлягає виконанню, набрало законної сили, то відсутність матеріалів судової справи у зв`язку з їх витребуванням судом апеляційної чи касаційної інстанції не перешкоджає розгляду заяви, передбаченої абзацом першим цієї частини, крім випадку зупинення виконання судового рішення судом касаційної інстанції або зупинення виконавчого провадження.

Частинами 4, 5 ст. 331 ГПК України встановлено, що вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Підставою для відстрочки, розстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом.

Суд зазначає, що закон не передбачає конкретного переліку обставин, які є підставою для розстрочення виконання рішення суду, а лише встановлює критерії для їх визначення, надаючи суду можливість у кожному конкретному випадку вирішувати питання про їх наявність з урахуванням усіх обставин справи.

Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Отже, законодавець у будь-якому випадку пов`язує розстрочення виконання судового рішення в судовому порядку з об`єктивними, непереборними, винятковими обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

Питання розстрочення або відстрочення рішення суду знаходяться в площинні процесуального права. Разом з тим, підстави, а саме наявність обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), залежать від предмету спору (правова позиція викладена у постанові Верхового Суду від 28.05.2024 у справі № 906/1035/23).

Крім цього, звертаючись до висновків Верховного Суду в постановах від 28.05.2024 у справі № 906/1035/23, від 21.01.2020 у справі № 910/1180/19 (пункт 4.12), суд зауважує, що хоча підставою для відстрочення або розстрочення виконання рішення суду згідно з ст. 331 ГПК України та ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» є виняткові обставини, які ускладнюють або виключають виконання рішення, утруднюють чи унеможливлюють його виконання, водночас питання про відстрочення/розстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися із дотриманням балансу інтересів сторін.

Суд наголошує на тому, що відстрочення виконання рішення є правом, а не обов`язком суду, яке реалізується у виняткових випадках за наявності підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, та доказів, що підтверджують наявність таких підстав.

При цьому, відповідно до приписів статей 74, 76-79 ГПК України саме на заявника покладається обов`язок доведення існування відповідних обставин.

В обґрунтування підстав для відстрочення виконання рішення суду по справі № 911/904/25 відповідач посилається на відсутність вини відповідача у виникненні заборгованості за поставлений природний газ за договором № 4216-ПСО(ТКЕ)-41 у розмірі 5 358 742,05 грн, оскільки у 2023 році тариф на послугу з постачання теплової енергії для населення всупереч рішенню виконавчого комітету Чабанівської селищної ради Фастівського району Київської області № 278 від 08.12.2021 не було введено в дію у зв`язку з прийняттям Закону України «Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування» № 2479-IX. Як зазначив відповідач, державою населенню були надати певні соціальні преференції, які захищають споживачів (фізичних осіб) від примусового стягнення заборгованості за комунальні послуги, однак не передбачають у даному випадку компенсації надавачам комунальних послуг. За доводами відповідача, КП «Керуюча компанія Новосілки» Чабанівської селищної ради Фастівського району Київської області належить до комунальної власності та є збитковим, що підтверджується балансами (звітами про сукупний дохід) за період 2021 2024 роки. Також відповідач зазначив, що спірна заборгованість виникла протягом дії на території України правового режиму воєнного стану та наголосив на значному збільшенні протягом цього періоду заборгованості населення перед відповідачем за теплову енергію. Відповідач вважає, що обставини даної справи свідчать про існування надзвичайних обставин, пов`язаних із введенням воєнного стану та негативний вплив таких обставин на господарську діяльність та фінансовий стан відповідача, що підтверджено належними та допустимими доказами, є відмінними від тих, на які посилається позивач, так як заборгованість у зв`язку із введенням мораторію на підвищення тарифів на підставі воєнного стану відповідно до Закону № 2479-IX. Отже, як зазначив відповідач, оскільки відстрочення виконання рішення суду має відповідати принципам справедливого судового розгляду в контексті ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, перелічені відповідачем обставини, на його думку, є винятковими та об`єктивно впливають на виконання судового рішення, оскільки вони є тривалими в часі та часові рамки не співпадають з рамками провадження за позовом ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг», а тому відповідач вважає відстрочення виконання рішення суду по даній справі обґрунтованим та таким, що сприятиме виконанню рішенню.

Заперечуючи проти задоволення клопотання про відстрочення виконання рішення, позивач вважає, що наведені боржником обставини не свідчать про неможливість виконання рішення суду у даній справі, а лише відображають його поточну підприємницьку діяльність, що не є обставинами, з якими закон пов`язує можливість відстрочення виконання судового рішення. Позивач вважав, що боржником не було обґрунтовано та подано доказів на підтвердження реальної можливості проведення розрахунків із ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» в майбутньому, оскільки відстрочка виконання рішення повинна забезпечити його виконання у майбутньому, а не ухилення від його повного виконання. Позивач вважає, що посилання відповідача, зокрема на дію воєнного стану як на підставу для відстрочення виконання рішення суду є необґрунтованим, оскільки зазначені обставини впливають також на позивача, і надання відстрочення виконання рішення суду за таких обставин може призвести до невиправданого порушення балансу інтересів обох сторін. Позивач наголосив на тому, що відповідач зобов`язаний був сплатити позивачу за поставлений природний газ за серпень 2023 року ще у жовтні 2024 року, а тому на момент звернення із заявою про відстрочення виконання рішення суду відповідача вже більше року взагалі не виконує своє зобов`язання з оплати за договором постачання природного газу. Крім того, позивач звернув увагу, що предметом даного позову є лише стягнення суми основного боргу за поставлений природний газ, у зв`язку із чим позивач заперечив проти задоволення заяви про відстрочення виконання рішення суду. Позивач вважав, що відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які б доводили можливість виконання рішення суду зі спливом терміну, на який може бути надана відстрочка; яким чином за цей час відбудеться поліпшення фінансового стану відповідача, що забезпечить можливість виконання рішення у цій справі, включно викладено власні міркування, посилання та сподівання. За доводами позивача, відсутність у відповідача необхідних коштів, у тому числі, у зв`язку з скрутним фінансовим станом, не є тією виключною обставиною, яка може бути підставою для задоволення заяви про відстрочення виконання рішення в розумінні положень Господарського процесуального кодексу України. Отже, на переконання позивача, підстави для задоволення заяви про відстрочення виконання рішення Господарського суду Київської області у справі № 911/904/25, тобто в межах встановлено ч. 5 ст. 331 ГПК України строку, відсутні.

Дослідивши обставини, на які відповідач посилається як на виключні та такі, що ускладнюють вчасне виконання рішення суду, а також докази, надані на їх підтвердження, суд відзначає, що відповідачем жодними належними та допустимими в розумінні ст. 76, 77 ГПК України не доведено та не підтверджено необхідності надання відстрочки виконання рішення суду та неможливості належним чином виконати рішення суду.

За висновками суду, посилання відповідача на наведені вище обставини не є виключними та такими, що не унеможливлюють виконання рішення.

Відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту гарантованого надходження на користь відповідача грошових коштів у строк, встановлений процесуальним законодавством, для відстрочення виконання рішення у цій справі.

Суд зазначає, що збитковість діяльності підприємства, наявність у нього кредиторської заборгованості є результатом провадження господарської діяльності відповідачем як самостійним суб`єктом господарювання, а тому вказані обставини не є самостійними та достатніми підставами для відстрочення виконання судового рішення.

При цьому, дослідивши копії балансів (звіти про сукупний дохід) за період 2021 2024 роки, суд зазначає, що останні не свідчать про складний фінансовий стан КП «Керуюча компанія Новосілки» Чабанівської селищної ради Фастівського району Київської області та/або збитковість останнього.

Разом з цим, суд звертає увагу, що складна фінансова ситуація підприємства не є безумовною підставою для розстрочення виконання рішення суду.

Крім того, надані відповідачем докази не підтверджують відсутність у відповідача майна, за рахунок якого було б можливим задоволення вимог стягувача та погашення існуючої заборгованості.

Суд зазначає, що обставини, на які посилається відповідач у клопотанні про відстрочення виконання рішення, зокрема те, що заборгованість виникла під час воєнного стану та те, що заборгованість населення за надані послуги перед відповідачем зростає саме під час воєнного стану, не є тими виключними обставинами, які унеможливлюють виконання рішення, оскільки економічні наслідки дії воєнного стану поширюється як на позивача, так і на відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що на час розгляду даної справи відповідач вже більше ніж на два роки прострочив виконання зобов`язань за договором № 4216-ПСО(ТКЕ)-41 від 12.10.2022, а останній платіж в рахунок оплати поставленого природного газу за спірний період відповідач здійснив 11.10.2023, тобто майже два роки тому. При цьому, предметом даного позову є лише стягнення суми основного боргу за поставлений природний.

З урахуванням зазначеного вище, відповідачем не доведено наявність у нього обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, а тому, дослідивши всі обставини в сукупності, враховуючи заперечення позивача, суд дійшов висновку, що клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення задоволенню не підлягає.

Всі інші клопотання, заяви, доводи та міркування учасників судового процесу досліджені судом, однак залишені без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують наведених вище висновків суду.

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Приймаючи до уваги висновки суду про повне задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 64 304, 90 грн.

Керуючись ст. 74, 76-80, 129, 236 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Комунального підприємства «Керуюча компанія Новосілки» Чабанівської селищної ради Фастівського району Київської області (місцезнаходження: вул. Озерна, буд. 20, Чабанівська ТГ, с. Новосілки, Фастівський р-н, Київська обл., 03027; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (місцезнаходження: вул. Шолуденка, буд. 1, м. Київ, 04116; ) 5 358 742, 05 грн основного боргу та 64 304, 90 грн судового збору.

3. У задоволенні клопотання Комунального підприємства «Керуюча компанія Новосілки» Чабанівської селищної ради Фастівського району Київської області вх. № суду 8509 від 23.09.2025 про відстрочення виконання рішення суду по справі № 911/904/25 відмовити.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Відповідно до ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано 20.10.2025.

Суддя Л.В. Сокуренко