ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/11048/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кондратової І. Д. - головуючої, суддів: Вронської Г. О., Губенко Н. М.,

за участю секретаря судового засідання - Гнідобор А. В.,

за участю представників:

позивача - Кулініча А. П. (адвоката),

відповідача - Заведія В. І. (адвоката),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Міністерства оборони України

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2025

(суддя Шкурдова Л. М.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.06.2025

(головуючий Буравльов С. І., судді: Андрієнко В. В., Шапран В. В.)

у справі за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця"

до Міністерства оборони України

про стягнення 6 219 728,16 грн.

Короткий зміст позовних вимог

1. У вересні 2024 року Акціонерне товариство "Українська залізниця" (далі - Залізниця) звернулося до суду з позовом до Міністерства оборони України (далі - МОУ) про стягнення 6 219 728,16 грн за договорами про надання послуг з організації перевезень залізничним транспортом військових вантажів від 17.08.2023 № ВС/1382023-ЦЮ-370/1/5/13 та від 25.12.2023 № 370/1/2/18/ВС/268/2023-ЦЮ.

2. На обґрунтування позовних вимог послалася на неналежне виконання МОУ договірних зобов`язань щодо здійснення розрахунків за надані послуги по перевезенню вантажів.

3. МОУ зі свого боку проти позову заперечувало, стверджуючи, що Залізниця безпідставно включила до вартості послуг за названими вище договорами плату за вагони, які не є вагонами перевізника, а також плату за перевезення гуманітарної допомоги.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

4. 17.08.2023 та 25.12.2023 Залізниця як виконавець або перевізник і МОУ як замовник уклали договори про надання послуг з організації перевезень залізничним транспортом військових вантажів № ВС/1382023-ЦЮ-370/1/5/13 і № 370/1/2/18/ВС/268/2023-ЦЮ.

5. За цими договорами Залізниця зобов`язалася надавати МОУ послуги з перевезень громадським, залізничним транспортом (послуги з перевезень залізничним транспортом військових вантажів). Послуги включають надання власного вагону перевізника для перевезення й інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення військових вантажів і проведення розрахунків за них. Послуги можуть надаватися у власних вагонах перевізника, у вагонах замовника та вагонах залізниці іншої держави.

6. Сторони домовилися про те, що ціна договору визначається у межах сум, передбачених відповідними бюджетними асигнуваннями на 2023 рік, та за договором від 17.08.2023 склала 550 000 200 грн з ПДВ 9 166 600 грн.

7. Ціна договору від 25.12.2023 у редакції додаткової угоди від 27.02.2024 № 1 склала 2 084 160 471,60 грн з ПДВ 347 360 078,60 грн. Обсяг фінансування та бюджетні зобов`язання у 2023 році склали 1 113 960 471,60 грн з ПДВ 185 660 078,60 грн. Обсяг фінансування та бюджетні зобов`язання у 2024 році склали 970 200 000,60 грн з ПДВ 161 700 000 грн.

8. Закупівля послуг за обома договорами здійснювалась за кошти державного бюджету України за бюджетною підпрограмою 2101020/9 КЕКВ 2240, код 070.

9. Умовами пунктів 4.1 цих договорів визначено, що розмір плати за перевезення вантажу у вагоні перевізника складається з: 1) плати за перевезення (провізної плати) навантаженого власного вагону перевізника й інших платежів, які визначаються за тарифом, визначеним у Збірнику тарифів встановленим для власного вагону перевізника; 2) компенсації витрат на перевезення у порожньому стані власного вагону перевізника, яка визначається за тарифною схемою 14 Збірника тарифів.

10. При оформленні військових перевезень комплект документів, які належать замовнику, а саме: накладні, накопичувальні картки, відомості плати за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу, відомості плати за користування вагонами та інші документи, які підписані уповноваженими представниками військових частин МОУ та працівниками станції (далі - розрахункові документи), направляються зі станцій, де здійснювалось оформлення військових перевезень, до виробничих структурних підрозділів філії "Єдиного розрахункового центру залізничних перевезень" для опрацювання та подальшої видачі їх представнику Управління військових сполучень на залізницях для перевірки правильності нарахувань та оформлення розрахункових документів.

11. Філія "Єдиного розрахункового центру залізничних перевезень" відкриває особовий рахунок замовника відповідно до наданого замовнику коду платника. З метою виконання перевезень та надання послуг ця філія щодня відображає оновлену інформацію щодо руху коштів на рахунку замовника.

12. Надання послуг здійснюється на підставі витягів з плану військових перевезень, які замовник пред`являє перевізнику через представника замовника на Регіональній філії "Південно-Західна залізниця".

13. Оплата за користування вагонами обумовлена у пункті 4.4 договорів, відповідно до якого замовник сплачує у визначеному договором розмірі плату за користування власними вагонами перевізника під час виконання вантажних операцій на місцях загального користування; переданих замовнику на місцях незагального користування; затриманих на станціях в очікуванні подавання під вантажні або інші операції з причин, які залежать від замовника; затриманих під час перевезення з інших причин, що не залежать від перевізника.

14. Відповідно до пунктів 5.4 та 6.3 договорів документи, якими підтверджується надання послуг за договором, є накладні, накопичувальні картки, відомості плати за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу, відомості плати за користування вагонами та інші документи, які підписані уповноваженими представниками військових частин МОУ та працівниками станції.

15. З огляду на особливості перевезення військових вантажів в умовах воєнного стану 27.03.2023 Залізниця видала розпорядження № ЦЦМ-14/56 про встановлення особливого порядку оформлення переадресування вантажів таких перевезень. Послуги, які надавалися для військових частин, отримані повністю та без зауважень, про що свідчить підпис представників замовника у накопичувальних картках.

16. На виконання умов цих договорів Залізниця протягом 2023 року надала МОУ послуги з перевезення військових вантажів, які підтвердила перевізними та іншими документами.

17. Оскільки МОУ оплатило їх вартість у розмірі 2 339 457 672,79 грн і борг склав 6 219 728,16 грн, то Залізниця звернулася до суду з цим позовом.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

18. 04.03.2025 Господарський суд міста Києва ухвалив рішення, залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.06.2025, про задоволення позову повністю.

19. Суди визнали доведеними обставини справи щодо неналежного виконання МОУ своїх зобов`язань щодо повної оплати наданих Залізницею послуг по перевезенню вантажів за укладеними між сторонами договорами про надання послуг з організації перевезень залізничним транспортом військових вантажів. Адже вимоги чинного законодавства та умови договорів передбачають обов`язок МОУ сплачувати Залізниці вартість послуг з перевезення вантажів та інші послуги, у тому числі і нарахування за проведення маневрової роботи та за оформлення переадресування вантажів

20. Так, щодо стягнення плати за перевезення вантажів у вагонах, які не є вагонами перевізника, суди виснували про те, що використання Залізницею для здійснення спірних перевезень вагонів іноземних держав узгоджується з положеннями пункту 5.7 Правил експлуатації власних вантажних вагонів, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 29.01.2015 № 17, і положеннями розпорядження Залізниці від 03.03.2022 № ЦМ-13/549 та, відповідно, вважається використанням останньою таких вагонів, як власних, а тому не звільняє МОУ від обов`язку здійснити оплату за перевезення і послуги, пов`язані з перевезенням у таких вагонах.

21. Стосовно нарахування збору за зберігання вантажу, нарахування плати за користування вагонами, за охорону вантажу, за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу суди виснували про те, що відомості плати за користування вагонами, накопичувальні картки, відомість плати за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу підтверджують надання супутніх послуг з перевезення військових вантажів. Вагони, які перевищують допустиму кількість групи, яка може бути одночасно поданою на під`їзду колію, можуть бути затримані на коліях станції, у зв`язку з чим проводиться маневрова робота. Відповідно до Правил користування вагонами і контейнерами у разі непогодження даних, зазначених у відомості, представник вантажовласника підписує відомість із зауваженнями. Матеріали справи свідчать про отримання послуги з маневрової роботи, яку засвідчено підписом у відомостях плати.

22. Щодо відсутності акта перевірки негабаритності суди виснували про те, що акт отримання вантажу одержувачем засвідчено його підписом в графі 53 накладної, оригінал акта негабаритності суди дослідили.

23. Стосовно відсутності документів на переадресування суди виснували про те, що послуги, які надавалися для військових частин, отримані повністю та без зауважень, про що свідчить підпис представників замовника у накопичувальних картках.

24. Щодо підписання актів загальної форми без участі представників вантажоодержувача суди виснували про те, що чинним законодавством не передбачена обов`язкова участь у всіх випадках вантажовласника у складанні та підписанні акта загальної форми.

25. Стосовно нарахування плати за погодження ескізів суди виснували про те, що сторони погодили ставки оплат за додаткові послуги, у тому числі за погодження ескізів, пов`язані з перевезенням вантажів, що надаються за вільними тарифами, наведеними у додатку № 1 до договорів. Наявність схем, доданих до перевізних документів, свідчить не лише про їх фактичну розробку, а й про дотриману Залізницею процедуру їх перевірки і погодження, та є підставою для нарахування плати за ціною, наведеною у додатку № 1 до договорів.

26. Щодо нарахування плати за перевезення вагонів прикриття, плати за послуги, пов`язані з переадресуванням порожніх вагонів прикриття для небезпечних вантажів, затримання цистерн з причини виявлення витікання вантажу, суди виснували про те, що перевізні документи на вагони прикриття оформлені за заявками на забезпечення військових ешелонів та військових транспортів, які слідували з військовими ешелонами та були переадресовані усією групою. Послуги надавались для військових частин та повністю отримані без зауважень. Під час здійснення перевезення наливного вантажу, вантажовідправником якого були військові частини, на станціях Знам`янка та Чорноліська сталося витікання вантажу через порушення вантажовідправником вимог пункту 1.5.11 Правил перевезення наливних вантажів, про це складені акти загальної форми. Після усунення комерційної несправності, проведення замірів та визначення маси вантажу відповідно до розділу 4 умов договорів нараховані кошти, як витрати Залізниці, пов`язані із затримкою вагонів. Витікання вантажу свідчить про недотримання відправником покладених на нього зобов`язань. Відповідно Залізниця правомірно нарахувала плату за затримку вагонів з вини вантажовідправника.

27. Стосовно нарахування плати за подачу та забирання вагонів, користування вагонами та пробіг спеціалізованих вагонів у разі відмови від замовлення суди виснували про підтвердження факту надання послуги з перевезення порожнього вагона від станції, з якої вони відправлені, до станції навантаження, що засвідчено підписом замовника у відомостях плати та накопичувальній картці.

28. Щодо нарахування плати на код вантажоодержувача, який відсутній у переліку військових частин, що виконували перевезення, а саме - код 6690 ТОВ "ІК Нова технологія", суди установили, що згідно із заявками на забезпечення навантаження військового транспорту від 13.09.2023 № 202 та від 09.10.2023 № 22614 за накладними №№ 42565952, 42565960, 48895924 відправником вантажу була військова частина, одержувачем - ІК "Нова технологія", платником - МОУ (код 8142767). Відповідно до розпорядження від 18.09.2023 № ЦЦМ-14/229 розрахунки за перевезення військових вантажів проводилися на станції призначення. Облік нарахованих платежів та їх оплата проводилася по семизначному коду платника 8142767, зазначеному у перевізних документах, та відповідає пункту 7.3.4 договорів. За умовами пункту 6.3 договорів оформлення накладних на військові вантажі здійснюється представником військової частини і у силу статті 24 Статуту залізниць України вантажовідправники несуть відповідальність за всі наслідки неправильності, неточності або неповноти відомостей, зазначених ними у накладній. Натомість від МОУ не надходили до філії "Єдиний розрахунковий центр" звернення щодо проведення коригувань.

29. Стосовно заперечень МОУ про те, що вантаж, який перевозився Залізницею на адреси військових частин МОУ протягом 2023 року, є вантажем гуманітарної допомоги, у зв`язку з чим вартість перевезень повинна відшкодовуватися за рахунок коштів державного бюджету, виділених для фінансування заходів з безперебійного функціонування залізничного транспорту, суди виснували про таке. Одержувачем перевезеного позивачем вантажу є військові частини, які входять до складу Збройних Сил України, таке майно є військовим майном і плата за перевезення відповідного вантажу покладається на МОУ, як одержувача вантажу. Факт надання Залізницею відповідачу послуг з перевезення вантажів (гуманітарної допомоги) та факт їх отримання військовими частинами МОУ підтверджується, зокрема, перевізними документами (накладні, накопичувальні картки, відомості плати за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу, відомості плати за користування вагонами та інші документи), які підписані уповноваженими представниками військових частин МОУ та працівниками станції. Крім того, у накладних з перевезення вантажу містяться відмітки про прийняття такого вантажу військовими частинами на станціях призначення. Ці обставини МОУ не заперечує. Оскільки таке майно є військовим майном, то відповідно плата за перевезення відповідного вантажу територією України має бути покладена саме на МОУ, як його одержувача.

Короткий зміст доводів та вимог касаційної скарги

30. МОУ у касаційній скарзі просить скасувати ці судові рішення й ухвалити нове про відмову у позові, а у разі відсутності підстав для ухвалення нового рішення - направити справу на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанцій.

31. Підставами касаційного оскарження судових рішень скаржник визначив пункти 1, 3 та 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

32. На переконання скаржника, суди не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування принципу змагальності, стандарту доказування "вірогідність доказів", викладені у постановах від 15.06.2022 у справі № 916/700/21, від 11.01.2023 у справі № 924/1234/21, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 21.08.2020 у справі № 904/2357/20 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц. Адже суди із порушенням принципу змагальності визнали доведеною Залізницею обставину про необхідність сплати її послуг МОУ.

33. МОУ просить надати висновок Верховного Суду щодо застосування частин перших статей 901, 903, 909 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) стосовно того, що за умовами укладених між сторонами договорів оплаті МОУ підлягають виключно надані Залізницею послуги, які пов`язані з перевезенням військових вантажів, а не послуги, про які зазначає Залізниця.

34. Скаржник також стверджує, що суди не дослідили зібрані у справі докази, зокрема, розрахункові та перевізні документи (накладні), а також питання правильності та обґрунтованості їх оформлення.

35. Узагальнено доводи МОУ зводяться до такого:

- вантаж, який перевозила Залізниця на адреси військових частин протягом 2023 року, був вантажем гуманітарної допомоги, а тому послуги перевезення повинні відшкодовуватися за рахунок коштів державного бюджету, виділених для фінансування заходів з безперебійного функціонування залізничного транспорту;

- Залізниця безпідставно включила до вартості послуг за договорами плату за вагони, які не є вагонами перевізника, а тому нарахування за послуги щодо користування, використання вагонів, а також компенсацію витрат на перевезення у порожньому стані при перевезенні у вагонах інших суб`єктів господарювання та вагонах інших держав здійснюватися не повинно. Залізниця не довела, що названими вище договорами обумовлені перевезення військових вантажів власними вагонами перевізника, тоді як надання послуг іншими категоріями вагонів можлива лише за окремими договорами. Залізниця незаконно розрахувала плату за надані послуги з перевезення військових вантажів у вагонах залізниць інших держав з безпідставним застосуванням умов, порядку і механізму розрахунку такої вартості, передбаченого пунктом 4 договорів. Вона не надала доказів укладення окремих договорів та угод щодо користування вагонами, які не є її власністю, і безпідставно застосувала умови, порядок та механізм, визначений договором для розрахунку плати за надані послуги з перевезення власними вагонами перевізника;

- у підпункті 2.1 договорів сторони погодили низку нормативно-правових актів, якими будуть керуватися під час виконання договірних зобов`язань, у переліку яких відсутнє розпорядження від 03.03.2022 № ЦМ-13/549 про тимчасовий дозвіл використання вагонів країн СНД;

- крім провізної плати, Залізниця помилково нарахувала плату за користування, використання вагонів і компенсацію витрат на перевезення у порожньому стані і це суперечить умовам пункту 4.1 договорів;

- підтвердженням надання (отримання) послуг, пов`язаних з перевезенням, а саме: користування вагонами, охорона вантажу, зберігання вантажу у вагонах та інше, є відповідний підпис у накопичувальних картках та відомостях плати за користування вагонами представника вантажоодержувача, тоді як перевізні документи на суму 698 614,36 грн не прийняті до оплати та не підписані представником вантажоодержувача;

- нарахування плати за погодження ескізів перевезення вантажу є додатковою послугою й не підлягає оплаті МОУ;

- неправомірно нараховано плату за перевезення вагонів прикриття, маневрову роботу, оформлення переадресування вантажів, переадресування порожніх вагонів прикриття до небезпечних вантажів, затримання цистерн з причини виявлення витікання вантажу для проведення замірів та визначення маси вантажу, подачу та забирання вагонів, користування вагонами та пробіг спеціалізованих вагонів, нарахування плати на код вантажоодержувача, який відсутній у переліку військових частин, які виконують перевезення.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

36. Залізниця у відзиві на касаційну скаргу просить касаційне провадження, відкрите на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, закрити, оскільки правовідносини у наведених МОУ справах неподібні до правовідносин у цій справі, в іншій частині касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

37. Заперечення Залізниці зводяться до такого:

- позивач не має власних вагонів, а залучення перевізником до військових перевезень вагонів інших держав не суперечить чинному законодавству, умовам укладеного договору та не звільняє відповідача від обов`язку оплатити вартість послуг, пов`язаних з перевезенням вантажів у цих вагонах;

- відомості плати за користування вагонами, накопичувальні картки, відомість плати за подавання, збирання вагонів і маневрову роботу є належними документами, що підтверджують надання супутніх послуг з перевезення військових вантажів;

- відповідач не звертався до філії "Єдиний розрахунковий центр" Залізниці щодо коригування відомостей, зазначених у накладних на військові вантажі, тоді як у силу статті 24 Статуту залізниць України вантажовідправники несуть відповідальність за всі наслідки неправильності, неточності або неповноти відомостей, зазначених ними у накладних.

Позиція Верховного Суду

38. Спір у справі виник щодо наявності/відсутності підстав стягнення з відповідача вартості послуг з організації перевезень залізничним транспортом військових вантажів.

39. Слід звернути увагу МОУ на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження. При цьому сам скаржник у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначає підставу, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження покладається на скаржника.

Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України

40. Як зазначалося раніше, МОУ у касаційній скарзі просить надати висновок Верховного Суду щодо застосування частин перших статей 901, 903, 909 ЦК України стосовно того, що за умовами укладених між сторонами договорів оплаті МОУ підлягають виключно надані Залізницею послуги, які пов`язані з перевезенням військових вантажів, а не послуги, про які зазначає Залізниця, і колегія суддів з цього приводу зазначає про таке.

41. Зі встановлених судами фактичних обставин вбачається, що предметом спору у цій справі є вимоги про стягнення заборгованості за договорами про надання послуг з організації перевезень вантажів залізничним транспортом військових вантажів, що складається з плати за перевезення (провізної плати) навантаженого власного вагону перевізника та інших платежів; компенсації витрат на перевезення у порожньому стані вагону перевізника; плати за використання власного вагону перевізника в процесі надання послуг з перевезення вантажів (у вантажному та порожньому рейсах) за нормативний термін доставки.

42. Як на підставу позову позивач послався на те, що МОУ, як замовник послуг за названими вище договорами, не сплатив Залізниці їх вартість. Спірні правовідносини виникли з договорів про надання послуг з організації перевезень вантажів залізничним транспортом військових вантажів, який за своєю правовою природою є договором перевезення вантажу.

43. МОУ у касаційній скарзі стверджує про відсутність висновку Верховного Суду у питанні застосування, крім частини першої статті 909 ЦК України, частин перших статей 901, 903 цього ж Кодексу, які, на його думку, підлягають застосуванню як правова підстава відсутності його обов`язку для оплати вартості послуг Залізниці за умовами укладених між сторонами договорів, які пов`язані з перевезенням військових вантажів.

44. Утім колегія суддів не вбачає підстав для надання висновку щодо застосування частин перших статей 901, 903 ЦК України у контексті спірних правовідносин з огляду на таке.

45. Договір перевезення за статтею 909 ЦК України не є договором про надання послуг за загальною нормою статті 901 цього ж Кодексу, оскільки він має специфічні ознаки, зокрема, зосередженість на фактичному переміщенні вантажу чи пасажира, і є окремим інститутом транспортного права, а не загальним договором про послуги.

46. Договір про надання послуг має більш загальний характер, тоді як перевезення - це специфічний вид договору з певними особливостями, що стосуються перевезення вантажів та пасажирів.

47. Договір перевезення у розумінні статті 909 ЦК України передбачає фактичне переміщення вантажу, пасажира або багажу з одного місця в інше за допомогою транспортного засобу. Є спеціальним договором, що детально врегульований спеціальними нормами ЦК України та галузевим законодавством про транспорт, підтверджується складанням відповідних перевізних документів, таких як транспортна накладна або багажна квитанція.

48. Договір про надання послуг у розумінні статті 901 ЦК України стосується надання будь-яких послуг, що можуть не мати такого фізичного результату, як переміщення, і можуть бути як матеріальними, так і нематеріальними. Є загальним договором, який застосовується до широкого спектра послуг, якщо для них не встановлено спеціальних норм, може мати інші форми підтвердження залежно від виду послуги, але не вимагає обов`язкового складання специфічних транспортних документів.

49. Отже, хоча перевезення є формою надання послуг, воно є окремим, специфічним видом договору, що виділяється у межах транспортного права.

50. Водночас загальні правила укладення договору перевезення вантажу закріплені у статті 909 ЦК України та частині першій статті 307 Господарського кодексу України. Вони визначають договір перевезення вантажу як двосторонній договір, де перевізник зобов`язується доставити вантаж, а відправник сплатити плату. Договір має бути укладений у письмовій формі, а його укладення підтверджується складанням транспортної накладної (коносамента або іншого відповідного документа

51. Стаття 909 ЦК України визначає загальні цивільно-правові засади, тоді як стаття 307 ГК України доповнює їх господарсько-правовими аспектами, зокрема, стосовно письмової форми та документального підтвердження укладення договору.

52. Умови перевезення військових вантажів залізничним транспортом регулюються, зокрема, Законом України "Про залізничний транспорт", Статутом залізниць, Правилами перевезення вантажів, Порядком організації діяльності залізничного транспорту під час здійснення військових залізничних перевезень та іншими нормативними актами.

53. Як зазначалося раніше, касаційне провадження у цій справі відкрито, зокрема, на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, обов`язковою умовою якої є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

54. Тобто ця норма передбачає з`ясування, по-перше, відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявності/відсутності подібності правовідносин та наявності/відсутності неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

55. Утім наразі у постанові від 17.12.2024 у справі № 910/12121/23 у подібних правовідносинах існує висновок Верховного Суду щодо застосування положень статті 307 ГК України, яка, поряд зі статтею 909 ЦК України, регулює умови договору перевезення вантажу, і здійснене судами першої та апеляційної інстанцій у цій справі правозастосування повністю відповідає такому висновку. Нормативно-правове регулювання спірних правовідносин є однаковим. У справі № 910/12121/23, як і у справі, що переглядається, задоволений аналогічний позов Залізниці до МОУ про стягнення заборгованості за аналогічними договорами про надання послуг з організації перевезень залізничним транспортом військових вантажів і проведення розрахунків за них.

56. Тому колегія суддів не вбачає підстав для подальшого розгляду касаційної скарги у цій частині і на підставі пункту 4 частини першої статті 296 ГПК України вважає за необхідне закрити касаційне провадження, відкрите з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 цього ж Кодексу.

Стосовно підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України

57. Касаційне провадження у цій справі також відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

58. Відповідно до положень цього пункту касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

59. Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.03.2024 у справі № 191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 09.07.2024 у справі № 127/22428/21, постановах Верховного Суду від 11.11.2020 у справі № 753/11009/19, від 27.07.2021 у справі № 585/2836/16-ц, "висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або низки норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору".

60. При цьому наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

61. При цьому підставою для касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

62. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 визначила критерії подібності правовідносин.

63. Досліджуючи доцільність посилання на постанову Верховного Суду, кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: (1) чи є правовідносини подібними та (2) чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на відповідні законодавчі акти. У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних нормативно-правових актів.

64. За доводами скаржника, суди порушили процесуальне законодавство щодо обов'язку надати оцінку доказам, що входять до предмета доказування, їх належності, змагальності сторін, підстав звільнення від доказування, заборони суперечливої поведінки, а також необхідності застосування категорій та стандартів доказування з дотриманням принципу змагальності, висновки щодо застосування яких викладені у постановах, перелік яких визначений у пункті 32 цієї постанови.

65. Так, у зазначених справах, Верховний Суд виснував, зокрема, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили і їх належність, допустимість, достовірність оцінюється кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому статтею 86 ГПК України передбачено оцінювання судом доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З'ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених названою статтею, щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому. Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов'язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

66. Водночас у справі, яка розглядається, не встановлено порушення судами приписів процесуального права в оцінці доказів, а також застосуванні принципу змагальності, стандартів доказування, допустимості доказів та доктрини заборони суперечливої поведінки стороною та викладенні мотивувальної частини судового рішення.

67. До того ж у кожній із зазначених справ суди досліджували різні за змістом докази у певних обставинах конкретної справи, які подавалися сторонами, та на підставі встановлених обставин ухвалювалися відповідні судові рішення, що не може свідчити про подібність правовідносин, а висновки Верховного Суду щодо необхідності застосування стандартів доказування, допустимості доказів та доктрини заборони суперечливої поведінки сформовані з урахуванням конкретних обставин кожної справи та змісту правовідносин, які є відмінними від правовідносин сторін у цій справі.

68. При цьому колегія суддів враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які створюють підстави для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.

69. Тому, проаналізувавши зміст наведених МОУ доводів та постанов Верховного Суду за критеріями подібності, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, з огляду на відмінність предмета спору, фактичних обставин справ, доказової бази і доводів сторін, правового регулювання, колегія суддів дійшла висновку про неподібність цих справ за наведеними правовими ознаками зі справою, що переглядається, і тому застосування норм матеріального права за неподібності правовідносин у цих справах не може бути аналогічним, а вказані для порівняння судові рішення Верховного Суду не є релевантними до обставин цієї справи.

70. Водночас доводи касаційної скарги МОУ фактично спонукають суд касаційної інстанції на переоцінку вже встановлених судами обставин, а суд касаційної інстанції у силу частини другої статті 300 ГПК України не наділений такими повноваженнями.

71. Отже, наведена МОУ підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, а тому колегія суддів вважає за необхідне закрити касаційне провадження у цій справі, відкрите з цієї підстави касаційного оскарження.

Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України

72. Щодо визначеної скаржником підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України у частині дослідження зібраних у справі доказів колегія суддів зазначає, що згідно з цим пунктом підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу

73. Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

74. За змістом цієї норми достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у вигляді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

75. Проте, як зазначалося раніше, визначені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України, у цьому випадку після відкриття касаційного провадження не отримали підтвердження, а тому доводи скаржника про те, що суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази не розглядаються.

76. При цьому слід звернути увагу скаржника на те, що Верховний Суд виконує функцію "суду права", а не "факту" і відповідно до статті 300 ГПК України лише перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи. Верховний Суд позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.

77. Тому касаційна скарга у частині підстави, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України (недослідження доказів), підлягає залишенню без задоволення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

78. Згідно з пунктами 4, 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо:

- після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку);

- після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

79. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 цього ж Кодексу суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішенні судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

80. Згідно з вимогами статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

81. З огляду на викладене касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.06.2025, відкрите на підставі пунктів 1, 3 частини другої статті 287 ГПК, підлягає закриттю, а у частині підстави, передбаченої пунктом 4 частини другої цієї ж статті, - залишенню без задоволення із залишенням без змін оскаржуваних судових рішень.

Судові витрати

82. Судовий збір за подання касаційної скарги відповідно до статті 129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись статтями 129, 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.06.2025 у справі № 910/11048/24 з підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

2. В іншій частині касаційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуюча І. Кондратова

Судді Г. Вронська

Н. Губенко